MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

GIOVANNIJA PITRUZZELLE

od 8. rujna 2022. ( 1 )

Predmet C‑25/21

ZA,

AZ,

BX,

CV,

DU,

ET

protiv

Repsol Comercial de Productos Petrolíferos SA

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado de lo Mercantil de Madrid (Trgovački sud u Madridu, Španjolska))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Tržišno natjecanje – Privatna provedba – Članak 101. stavci 1. i 2. UFEU‑a – Uredba (EZ) br. 1/2003 – Članak 2. – Tužba za proglašenje ništavosti – Tužba za naknadu štete – Direktiva 2014/104/EU – Vremenska primjena – Dokazna vrijednost odluke nacionalnog tijela nadležnog za tržišno natjecanje u postupku za proglašenje ništavosti i u postupku za naknadu štete – Postupovna autonomija država članica – Načela djelotvornosti i pravne sigurnosti”

1. U kontekstu privatne provedbe pravila Unije o tržišnom natjecanju (private enforcement), pitanja vezana uz zahtjev dokazivanja imaju ključnu ulogu. Naime, građanski postupci zbog povrede prava tržišnog natjecanja obično zahtijevaju složenu činjeničnu i ekonomsku analizu te ih obilježava vrlo značajna asimetrija informacija. Ti čimbenici mogu utjecati na sposobnost osoba koje su pokrenule takve građanske postupke da djelotvorno ostvare svoja prava.

2. U tom kontekstu, pitanje dokazne vrijednosti odluka nacionalnog tijela nadležnog za tržišno natjecanje pred nacionalnim građanskim sudovima koji odlučuju o tužbama za naknadu štete pokrenutima zbog povrede prava tržišnog natjecanja sada je uređeno člankom 9. stavkom 1. Direktive 2014/104/EU o postupcima za naknadu štete zbog kršenja odredaba prava tržišnog natjecanja ( 2 ). Međutim, brojna su pitanja ostala neodgovorena.

3. Naime, osim pitanja povezanih s tumačenjem navedene odredbe, što je s dokaznom vrijednosti takvih odluka u okviru postupaka za proglašenje ništavosti na temelju članka 101. stavka 2. UFEU‑a? Usto, koja je priroda odredbe članka 9. stavka 1. Direktive 2014/104 kojom se određuje njezina primjenjivost ratione temporis? Ako ta odredba nije primjenjiva, koja je onda dokazna vrijednost navedenih odluka u okviru postupaka za naknadu štete zbog povrede prava tržišnog natjecanja Unije?

4. U ovom predmetu, koji se odnosi na zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado de lo Mercantil de Madrid (Trgovački sud u Madridu, Španjolska), sud koji je uputio zahtjev ima priliku razjasniti sva ta pitanja.

I. Pravni okvir

A. Pravo Unije

5. Članak 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101. i 102. UFEU‑a] ( 3 ), naslovljen „Teret dokaza”, određuje: „U svakom postupku na nacionalnoj razini države članice ili onom na razini Zajednice koji se odnosi na primjenu članaka [101. i 102. UFEU‑a], teret dokaza za povredu članka [101.] stavka 1. ili članka [102. UFEU‑a] je na stranci ili tijelu koje prijavljuje povredu. […]”

6. Uvodna izjava 34. Direktive 2014/104 glasi: „Kako bi se osiguralo da Komisija i nacionalna tijela nadležna za tržišno natjecanje učinkovito i dosljedno primjenjuju članke 101. i 102. UFEU‑a, potreban je zajednički pristup u cijeloj Uniji u pogledu učinka pravomoćnih odluka nacionalnih tijela nadležnih za tržišno natjecanje kojima je utvrđeno kršenje na naknadne postupke za naknadu štete. […] Radi jačanja pravne sigurnosti, izbjegavanja nedosljednosti u primjeni članaka 101. i 102. UFEU‑a, povećanja djelotvornosti i postupovne učinkovitosti postupaka za naknadu štete te radi podupiranja funkcioniranja unutarnjeg tržišta za poduzetnike i potrošače, utvrđenje kršenja članka 101. ili 102. UFEU‑a u pravomoćnoj odluci nacionalnog tijela nadležnog za tržišno natjecanje ili žalbenog suda ne bi smjelo ponovno biti predmetom spora u kasnijim postupcima za naknadu štete. Stoga bi to utvrđenje trebalo smatrati nepobitno dokazanim u postupcima za naknadu štete pokrenutima u državi članici nacionalnog tijela nadležnog za tržišno natjecanje ili žalbenog suda u vezi s tim kršenjem. Učinak utvrđenja trebao bi, međutim, obuhvatiti samo prirodu kršenja i njegov materijalni, osobni, vremenski i teritorijalni opseg kako ih je utvrdilo tijelo nadležno za tržišno natjecanje ili žalbeni sud pri izvršavanju svoje nadležnosti.”

7. Članak 9. stavci 1. i 2. Direktive 2014/104, naslovljen „Učinak nacionalnih odluka”, predviđa: „1. Države članice osiguravaju da se kršenje prava tržišnog natjecanja koje je pravomoćnom odlukom utvrdilo nacionalno tijelo nadležno za tržišno natjecanje ili žalbeni sud smatra nepobitno dokazanim za potrebe postupka za naknadu štete pokrenutog pred njihovim nacionalnim sudovima u skladu s člankom 101. ili 102. UFEU‑a ili u skladu s nacionalnim pravom tržišnog natjecanja. 2. Države članice osiguravaju da se, u slučaju kada je pravomoćna odluka iz stavka 1. donesena u drugoj državi članici, ta pravomoćna odluka može, u skladu s nacionalnim pravom, iznijeti pred njihovim nacionalnim sudovima barem kao dokaz prima facie da je došlo do kršenja prava tržišnog natjecanja te da se prema potrebi može procjenjivati zajedno s bilo kojim drugim dokazima koje podnesu stranke.”

8. Članak 22. Direktive 2014/104, naslovljen „Vremenska primjena”, glasi: „1. Države članice osiguravaju da se nacionalne mjere, usvojene na temelju članka 21. radi usklađivanja s materijalnim odredbama ove Direktive, ne primjenjuju retroaktivno. 2. Države članice osiguravaju da se nacionalne mjere usvojene na temelju članka 21., osim onih iz stavka 1., ne primjenjuju na postupke za naknadu štete pokrenute pred nacionalnim sudom prije 26. prosinca 2014.”

B. Španjolsko pravo

9. Direktiva 2014/104 prenesena je u španjolsko pravo Real Decreto‑leyem 9/2017, por el que se transponen directivas de la Unión Europea en los ámbitos financiero, mercantil y sanitario, y sobre el desplazamiento de trabajadores (Kraljevska uredba sa zakonskom snagom 9/2017 o prenošenju direktiva Europske unije u području financija, trgovine i zdravlja kao i o upućivanju radnika) ( 4 ) od 26. svibnja 2017. kojom je izmijenjen Ley 15/2007 de Defensa de la Competencia (Zakon 15/2007 o zaštiti tržišnog natjecanja) od 3. srpnja 2007. ( 5 ).

II. Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja

10. Nasljednici osobe KN vlasnici su benzinske postaje koju je izgradila osoba KN i koja se nalazi u Španjolskoj. Društvo Repsol SA glavno je španjolsko poduzeće koje se bavi proizvodnjom energenata proizišlih iz postupka rafiniranja sirove nafte. Između 1987. i 2009. godine osoba KN ili njezini nasljednici sklopili su s društvom Repsol pet ugovora o opskrbi benzinske postaje gorivom.

11. Prva dva ugovora sklopljena su 1987. i 1996. godine. Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da se ti ugovori, iako su kvalificirani kao ugovori o isključivoj opskrbi, zapravo mogu smatrati ugovorima o preprodaji ( 6 ). Ta su dva ugovora predviđala da se naknada vlasnika benzinske postaje sastoji od provizije koju je potonji mogao primijeniti na maloprodajnu cijenu goriva koju je preporučilo društvo Repsol.

12. Odlukom od 11. srpnja 2001. (u daljnjem tekstu: odluka iz 2001.) Tribunal de Defensa de la Competencia (Sud za zaštitu tržišnog natjecanja, Španjolska) utvrdio je da je društvo Repsol povrijedilo nacionalna pravila o tržišnom natjecanju te je donio sljedeću odluku: „1. Utvrđuje se da je društvo [Repsol] provodilo djelovanje zabranjeno člankom 1. stavkom 1. Leya de Defensa de la Competencia [Zakon o zaštiti tržišnog natjecanja], time što je distributerima koji su u odnosu na njega prividno djelovali kao komisionari ili zastupnici odredilo maloprodajnu cijenu goriva na temelju ugovora navedenih [omissis] u spisu predmeta. 2. Nalaže se društvu [Repsol] da prestane određivati cijene u odnosima s benzinskim postajama s kojima je bilo povezano ugovorima sličnih obilježja.”

13. Tu je odluku potvrdila Audiencia Nacional (Visoki nacionalni sud, Španjolska) ( 7 ), a zatim Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska) ( 8 ), čime je ona postala pravomoćna.

14. Osoba KN ili njezini nasljednici s društvom Repsol naknadno su sklopili tri ugovora 22. veljače 2001., 22. veljače 2006. i 17. srpnja 2009., koji su kvalificirani kao „ugovori o isključivoj komisiji”. Ta su tri ugovora sadržavala obvezu isključive opskrbe u korist društva Repsol na razdoblje od pet, tri i pet godina. Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da se ekonomski režim sastojao od „prividne” komisije, koja je zapravo prikrivala ugovor o preprodaji, jer je komisionar preuzeo rizik za proizvode i morao je dovoljno unaprijed platiti iznos naručenih proizvoda (maloprodajnu cijenu koju je odredilo društvo Repsol, umanjenu za proviziju), kako bi društvo Repsol moglo prije isporuke utvrditi je li plaćanje provedeno.

15. Iz navedene odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je u tim trima ugovorima komisionaru formalno bila priznata ovlast primjene popusta klijentima na teret njegove provizije. Međutim, ta je mogućnost u praksi bila isključivo teoretska.

16. Nakon istrage koja je potvrdila da je društvo Repsol nastavilo s povredom pravila tržišnog natjecanja jer se pokazalo da ovlast dana vlasnicima benzinskih postaja unutar njegove mreže da primijene popuste na teret njihove provizije nije bila stvarna, Comisión Nacional de la Competencia (Državno vijeće za tržišno natjecanje; u daljnjem tekstu: CNC) ( 9 ) odlukom od 30. srpnja 2009. (u daljnjem tekstu: odluka iz 2009.) kaznio je, među ostalim, društvo Repsol, zbog tih povreda pravila tržišnog natjecanja. Izreka odluke iz 2009. glasila je: „KAO PRVO – Utvrđuje se da [je] društvo Repsol […] povrijedilo članak 1. [Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja] i članak [101. stavak 1. UFEU‑a] time što je neizravno odredilo maloprodajnu cijenu samostalnim poduzetnicima koji posluju pod njegovim znakom, ograničavajući time slobodno tržišno natjecanje između benzinskih postaja unutar njegove mreže kao i između ostalih benzinskih postaja. KAO DRUGO – Utvrđuje se da će se svi ugovori koji sadržavaju klauzule prema kojima nalogodavac prenosi značajne poslovne ili financijske rizike na drugu ugovornu stranu, u svrhu primjene prava tržišnog natjecanja, smatrati ugovorima o preprodaji. KAO TREĆE – Utvrđuje se da je svaka druga ugovorna klauzula iz ugovora o opskrbi gorivom društva Repsol prema kojoj se nabavna cijena goriva određuje prema najvišoj ili preporučenoj cijeni same benzinske postaje ili postaje konkurenata iz tog područja, protivna članku 1. [Zakona o tržišnom natjecanju] i članku [101. stavku 1. UFEU‑a] […]. KAO ČETVRTO – Utvrđuje se da je svaka druga ugovorna klauzula iz ugovora o opskrbi gorivom društva Repsol prema kojoj se provizije/marže utvrđuju na razinama koje su slične razinama područja u kojem se nalazi benzinska postaja koja je predmet ugovora, protivna članku 1. [Zakona o tržišnom natjecanju] i članku [101. stavku 1. UFEU‑a] […]. KAO PETO – Nalaže se društvu Repsol […] da od primitka ove odluke poduzme mjere potrebne za prestanak svih praksi koje pridonose neizravnom utvrđivanju cijene goriva koja se prodaju na benzinskim postajama koje su predmet ugovora o korištenju zaštićenog imena sklopljenog s društvom Repsol […] i čiji su vlasnici samostalni poduzetnici za potrebe primjene pravila tržišnog natjecanja […]”.

17. Odluku iz 2009. potvrdili su španjolski sudovi ( 10 ) te je stoga postala pravomoćna.

18. U postupku nadzora, CNMC je donio tri odluke ( 11 ) u kojima je utvrdio da je društvo Repsol nastavilo sa svojom nezakonitom praksom u 2019. godini.

19. U tim su okolnostima nasljednici osobe KN pred sudom koji je uputio zahtjev podnijeli tužbu za proglašenje ništavosti ugovorâ koji postoje među strankama, na temelju članka 101. stavka 2. UFEU‑a, zbog činjenice da je društvo Repsol odredilo maloprodajnu cijenu za goriva za ogrjev i pogonska goriva, čime je povrijedilo članak 101. stavak 1. UFEU‑a, kao i zahtjev za naknadu štete uzrokovane povredom članka 101. UFEU‑a. Kao dokaz nezakonite prakse, nasljednici osobe KN dostavili su dvije pravomoćne odluke španjolskih tijela nadležnih za tržišno natjecanje (odnosno odluku iz 2001. i odluku iz 2009.).

20. Sud koji je uputio zahtjev ističe da je, u skladu s člankom 2. Uredbe br. 1/2003, teret dokazivanja povrede članka 101. UFEU‑a na stranci koja prijavljuje povredu. Također se poziva na načelo djelotvornosti i kvalificira tužbu koju su podnijeli nasljednici osobe KN kao tužbu za proglašenje ništavosti postojećih ugovora između stranaka sa zahtjevom za naknadu prouzročene štete (stand‑alone tužba).

21. Nadalje primjećuje da nacionalna sudska praksa ( 12 ) ne daje nikakvu dokaznu snagu odlukama tijela nadležnog za tržišno natjecanje u okviru postupka za proglašenje ništavosti kao što je onaj koji su pokrenuli nasljednici osobe KN. Iz te sudske prakse proizlazi da mjere koje su poduzela španjolska tijela nadležna za tržišno natjecanje, uključujući one koje su potvrdili nadležni sudovi, ne bi trebale dovesti do poništenja svih ugovora o korištenju zaštićenog imena koje su sklopile naftne kompanije. Te odluke za građanski sud ne predstavljaju čak ni indiciju nezakonite prakse. Slijedom toga, kako bi ishodio proglašenje ništavosti predmetnih ugovora, tužitelj bi tom sudu trebao pružiti dokaze koji se nalaze u upravnom spisu.

22. Sud koji je uputio zahtjev osim toga ističe da u okviru takozvane follow on tužbe tužitelj sada može u skladu s člankom 9. Direktive 2014/104 udovoljiti zahtjevu tereta dokazivanja nezakonite prakse jednostavnim dokazivanjem da se pravomoćne odluke tijela nadležnog za tržišno natjecanje odnose na predmetni ugovorni odnos. U ovom slučaju, međutim, nasljednici osobe KN ne podnose samo tužbu za naknadu štete, nego se pozivaju i na ništavost predmetnih ugovora na temelju članka 101. stavka 2. UFEU‑a. Međutim, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, poricanje svake dokazne vrijednosti odluke iz 2001. i odluke iz 2009. imalo bi za posljedicu održavanje na snazi ugovora koji su zabranjeni člankom 101. UFEU‑a i izostanak naknade štete dotičnim osobama uzrokovane zabranjenim djelovanjem. Ta je posljedica nezamisliva jer ugovori između društva Repsol i nasljednika osobe KN odgovaraju praksama koje su sankcionirala tijela za zaštitu tržišnog natjecanja i ugovorima koje su u tim odlukama analizirala tijela nadležna za tržišno natjecanje, a osobito jer su sklopljeni na isto razdoblje kao i ti ugovori i na istom zemljopisnom tržištu.

23. U tim okolnostima sud koji je uputio zahtjev prekinuo je postupak i Sudu uputio sljedeća prethodna pitanja: „1. Ako tužitelj dokaže da je njegov odnos iz ugovora o isključivoj opskrbi i korištenju zaštićenog imena (u sustavu komisijske prodaje ili izravne prodaje po referentnoj cijeni odnosno preprodajnoj cijeni s popustom) s društvom [Repsol] obuhvaćen teritorijalnim i vremenskim područjem koje je analiziralo nacionalno tijelo nadležno za tržišno natjecanje, treba li smatrati da je na ugovorni odnos utjecala odluka [iz 2001.] (predmet 490/00 REPSOL) i/ili odluka [iz 2009.] (predmet 652/07 REPSOL/CEPSA/BP), s obzirom na to da su na temelju tih odluka ispunjeni zahtjevi iz članka 2. Uredbe (EZ) br. 1/2003 u pogledu tereta dokazivanja povrede? 2. U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje i da se u predmetnom slučaju utvrdi da na ugovorni odnos utječe odluka [iz 2001.] (predmet 490/00 REPSOL) i/ili odluka [iz 2009.] (predmet 652/07 REPSOL/CEPSA/BP), treba li neizbježna posljedica biti proglašenje ništavosti sporazuma u skladu s člankom 101. stavkom 2. UFEU‑a?”

III. Analiza

24. Dvama prethodnim pitanjima koja je u ovom predmetu postavio sud koji je uputio zahtjev nastoji se, s obzirom na pravo Unije, utvrditi koju dokaznu vrijednost u građanskom postupku koji je pred njim pokrenut treba pripisati dvjema pravomoćnim odlukama španjolskih tijela nadležnih za tržišno natjecanje koja su utvrdila povrede prava tržišnog natjecanja, kako nacionalnog tako i prava Unije.

25. Prije detaljnog razmatranja prethodnih pitanja, prema mojem mišljenju, treba iznijeti uvodna razmatranja.

26. S jedne strane, potrebno je pojasniti određene aspekte tužbe koju su nasljednici osobe KN u glavnom postupku podnijeli sudu koji je uputio zahtjev.

27. S druge strane, pitanje učinka pravomoćne odluke nacionalnog tijela nadležnog za tržišno natjecanje za potrebe tužbe za naknadu štete podnesene nacionalnom sudu sada je uređeno člankom 9. stavkom 1. Direktive 2014/104, koji je u španjolsko pravo prenesen člankom 75. Zakona 15/2007 o zaštiti tržišnog natjecanja, kako je izmijenjen Kraljevskom uredbom sa zakonskom snagom 9/2017. Stoga bi najprije trebalo provjeriti primjenjuje li se ta odredba u glavnom postupku.

A. Uvodna očitovanja

1. Tužba podnesena sudu koji je uputio zahtjev

28. U ovom slučaju, španjolska su tijela nadležna za tržišno natjecanje u odlukama iz 2001. i 2009. utvrdila da je društvo Repsol u razdoblju od nekoliko godina povrijedilo zabranu zabranjenih sporazuma koji ograničavaju tržišno natjecanje predviđenu nacionalnim pravom tržišnog natjecanja i pravom Unije time što je neizravno odredilo maloprodajne cijene goriva u okviru odnosa s benzinskim postajama s kojima je bilo povezano. Ta tijela utvrdila su vertikalna ograničenja tržišnog natjecanja u okviru ugovornih odnosa između proizvođača izvoznika goriva, društva Repsol, i njegovih distributera, odnosno benzinskih postaja.

29. Tijekom razdoblja obuhvaćenog dvjema navedenim odlukama osoba KN i njezini nasljednici, tužitelji pred sudom koji je uputio zahtjev, sklopili su s društvom Repsol više ugovora o isključivoj opskrbi gorivom za preprodaju na svojoj benzinskoj postaji. Budući da su smatrali da su protutržišna ponašanja društva Repsol utjecala na njih, nasljednici osobe KN podnijeli su građansku tužbu sudu koji je uputio zahtjev.

30. U okviru te tužbe, nasljednici osobe KN od navedenog suda zahtijevaju da kao zasebne posljedice povrede članka 101. stavka 1. UFEU‑a, s jedne strane, relevantne ugovore proglasi ništavima izravnom primjenom članka 101. stavka 2. UFEU‑a i, s druge strane, naloži društvu Repsol naknadu štete prouzročenu tom povredom ( 13 ).

31. U odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku sud koji je uputio zahtjev tu tužbu izričito kvalificira kao stand‑alone tužbu. Čini se da taj sud tu kvalifikaciju izvodi iz činjenice da je tužba za naknadu štete koju su podnijeli nasljednici osobe KN povezana s tužbom za proglašenje ništavosti postojećih ugovora na temelju članka 101. stavka 2. UFEU‑a. Potrebno je pojasniti tu kvalifikaciju, o kojoj se raspravljalo i u očitovanjima podnesenima Sudu i na raspravi.

32. U pravu tržišnog natjecanja, a osobito u okviru private enforcementa, obično se razlikuju dvije vrste građanske tužbe za naknadu štete zbog povrede odredbi prava tržišnog natjecanja: samostalne tužbe (ili stand‑alone tužbe) i naknadne tužbe (ili follow‑on tužbe).

33. Iako se u okviru private enforcementa prava tržišnog natjecanja ta razlika često upotrebljava u praksi ( 14 ), u pravu Unije ne postoji precizna zakonska definicija tih dviju vrsta tužbi. Tako se u Direktivi 2014/104 izričito ne navodi ta razlika ni te dvije vrste tužbi. Jedina upućivanja na razliku između stand‑alone i follow‑on tužbi nalaze se u Komisijinim pripremnim dokumentima koji se odnose na donošenje te direktive ( 15 ).

34. Iz tih dokumenata, kao i iz uporabe tih pojmova u praksi, proizlazi da su „samostalne tužbe” (ili stand‑alone tužbe), među ostalim, građanske tužbe za naknadu štete ( 16 ) koje su podnesene sudu bez prethodne odluke tijela nadležnog za tržišno natjecanje. Suprotno tomu, „naknadne tužbe” (ili follow‑on tužbe) građanske su tužbe koje se podnose nakon što je tijelo nadležno za tržišno natjecanje utvrdilo povredu prava tržišnog natjecanja.

35. Iz toga proizlazi da se oprečnost između follow‑on i stand‑alone tužbe odnosi na razliku između građanskih tužbi pokrenutih kako bi se pred građanskim sudom ishodilo priznanje pravnih posljedica u odnosima između privatnih osoba koje proizlaze iz povrede pravila tržišnog natjecanja – među ostalim, naknada štete pretrpljene zbog takve povrede – ovisno o tomu je li povreda prethodno utvrđena odlukom tijela nadležnog za tržišno natjecanje. Stoga nije riječ, kao što to, čini se, smatra sud koji je uputio zahtjev i barem jedan dio španjolske sudske prakse ( 17 ) o razlici između, s jedne strane, tužbe za proglašenje ništavosti i, s druge strane, tužbe za naknadu štete.

36. Međutim, u ovom slučaju, neovisno o tome koji učinak in concreto imaju dvije odluke španjolskih tijela nadležnih za tržišno natjecanje u okviru građanskog postupka pokrenutog pred sudom koji je uputio zahtjev, iz spisa jasno proizlazi da su nasljednici osobe KN podnijeli građansku tužbu nakon što su španjolska tijela nadležna za tržišno natjecanje u dvjema odlukama iz 2001. i 2009. utvrdila da je društvo Repsol povrijedilo zabranu zabranjenih sporazuma koji ograničavaju tržišno natjecanje.

37. Zapravo, nasljednici se osobe KN u prilog svojoj tužbi čak žele osloniti na navedena utvrđenja. Osim toga, prethodna pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev u pogledu dokazne vrijednosti tih dviju odluka u okviru tog građanskog postupka potvrđuju da je ta tužba podnesena nakon navedenih odluka. U tim okolnostima, dvojim o kvalifikaciji predmetne tužbe za naknadu štete kao stand‑alone tužbe, koju je iznio sud koji je uputio zahtjev.

38. Okolnost da je tužba za naknadu štete povezana s tužbom za proglašenje ništavosti ugovora koji postoje između stranaka, na temelju članka 101. stavka 2. UFEU‑a, ne mijenja ništa u tom pogledu.

39. Naime, iako su te tužbe nedvojbeno povezane jer se obje odnose na istu povredu pravila tržišnog natjecanja, radi se o tužbama koje su odvojene jer se odnose na različite pravne posljedice koje proizlaze iz te povrede i koje se temelje na različitim pravnim osnovama. Cilj tužbe za proglašenje ništavosti jest ishoditi utvrđenje ništavosti ugovorâ sklopljenih povredom pravila o tržišnom natjecanju na temelju članka 101. stavka 2. UFEU‑a. Suprotno tomu, tužbom za naknadu štete želi se ishoditi naknada štete nastale zbog te povrede te se ona temelji na pravu priznatom pravom Unije ( 18 ) koje se provodi nacionalnim pravilima o građanskopravnoj odgovornosti, neovisno o tome je li ona ugovorna ili izvanugovorna.

40. U tom pogledu iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne proizlazi jasno temelje li nasljednici osobe KN tužbu za naknadu štete na ugovornoj ili izvanugovornoj odgovornosti društva Repsol ( 19 ). Međutim, kvalifikacija tužbe za naknadu štete kao ugovorne ili izvanugovorne prema nacionalnom pravu nikako ne utječe na pravo na naknadu štete pretrpljene zbog povrede prava tržišnog natjecanja. Naime, ni sudska praksa, s obzirom na to da je priznala pravo na naknadu štete zbog povrede pravila tržišnog natjecanja ( 20 ), ni Direktiva 2014/104 ( 21 ) ne podređuju niti uvjetuju ostvarivanje takvog prava postojanjem posebnog oblika odgovornosti.

41. Slijedom navedenog, čak i pod pretpostavkom, kao što su to na raspravi istaknuli zastupnici društva Repsol, da je u ovom slučaju tužba za naknadu štete uvjetovana proglašenjem ništavosti – što prema mojem mišljenju zapravo ne proizlazi iz teksta tužbe koju su pred sudom koji je uputio zahtjev podnijeli nasljednici osobe KN ( 22 ) – to ne utječe na činjenicu da šteta čija se naknada traži proizlazi izravno iz povrede prava tržišnog natjecanja (Unije) i da zahtjev za naknadu štete predstavlja ostvarivanje autonomnog prava priznatog pravom Unije koje ne ovisi o eventualnom proglašenju ništavosti predmetnih ugovora.

2. Primjenjivost članka 9. stavka 1. Direktive 2014/104

42. Kao što sam već istaknuo, pitanje učinka pravomoćne odluke nacionalnog tijela države članice nadležnog za tržišno natjecanje za potrebe postupka za naknadu štete pokrenutog pred sudom te države članice zbog povrede odredbi prava tržišnog natjecanja sada je uređeno člankom 9. stavkom 1. Direktive 2014/104.

43. Budući da je tužba koju su protiv njega pokrenuli nasljednici osobe KN pred sudom koji je uputio zahtjev, s jedne strane, podnesena 12. veljače 2018., odnosno nakon prenošenja članka 9. stavka 1. Direktive 2014/104 u španjolsko pravo ( 23 ) i, s druge strane, uključuje takav zahtjev za naknadu štete, najprije valja provjeriti je li ta odredba primjenjiva ratione materiae i ratione temporis na predmetni slučaj.

a) Primjenjivost ratione materiae

44. Kad je riječ o primjenjivosti ratione materiae Direktive 2014/104 i osobito njezina članka 9. stavka 1. na ovaj slučaj, neke od stranaka koje su podnijele očitovanja Sudu istaknule su da se ta direktiva ne primjenjuje na ovaj slučaj jer se ona primjenjuje isključivo na follow‑on tužbe za naknadu štete. Upućujući na razmatranja iznesena u točkama 32. do 41. ovog mišljenja o razlikovanju između stand‑alone i follow‑on tužbi i o analizi tužbe podnesene u ovom predmetu, ističem da iz članka 1. Direktive 2014/104, naslovljenog „Predmet i područje primjene”, njegova stavka 2. proizlazi da se tom direktivom utvrđuju, među ostalim, provedba pravila o tržišnom natjecanju „u postupcima za naknadu štete pred nacionalnim sudovima” ( 24 ), a da ne spominje razliku između stand‑alone i follow‑on tužbi. Kao što sam istaknuo, navedena direktiva čak ni ne spominje takvo razlikovanje. Iz toga slijedi da se Direktiva 2014/104 primjenjuje na sve vrste tužbi za naknadu štete zbog povrede odredbi prava tržišnog natjecanja, neovisno o kvalifikaciji tužbe kao stand‑alone ili follow‑on tužbe.

45. Naravno, s obzirom na to da odredba članka 9. stavka 1. Direktive 2014/104 uređuje učinak odluka nacionalnih tijela nadležnih za tržišno natjecanje, ta se odredba ne može primijeniti ako takva odluka ne postoji. Međutim, s jedne strane, to ne znači da se ta direktiva ne primjenjuje ratione materiae na stand‑alone tužbe. S druge strane, u ovom predmetu doista postoje dvije odluke nacionalnog tijela nadležnog za tržišno natjecanje, a prethodnim pitanjima upravo se nastoje utvrditi učinci i dokazna vrijednost tih odluka u okviru građanskog postupka pokrenutog pred sudom koji je uputio zahtjev, uključujući postupak za naknadu štete.

46. Naposljetku valja usto istaknuti da, kao što to proizlazi iz članka 1. Direktive 2014/104, ona se primjenjuje isključivo u postupcima za naknadu štete, a suprotno tomu, ne primjenjuje se na građanske tužbe za proglašenje ništavosti sporazuma protivnih članku 101. stavku 2. UFEU‑a. Dakle, takve tužbe za proglašenje ništavosti nisu uređene sekundarnim pravom Unije.

b) Primjenjivost ratione temporis

47. Što se tiče primjene ratione temporis članka 9. stavka 1. Direktive 2014/104, ističem da je Sud u nedavnoj presudi od 22. lipnja 2022., Volvo i DAF Trucks (C‑267/20, EU:C:2022:494; u daljnjem tekstu: presuda Volvo) pojasnio kriterije za određivanje primjenjivosti ratione temporis različitih odredbi te direktive. Osim toga, radilo se o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio španjolski sud ( 25 ).

48. U tom kontekstu Sud je najprije podsjetio na to da Direktiva 2014/104 sadržava posebnu odredbu, odnosno članak 22., kojom se izričito propisuju uvjeti vremenske primjene njezinih postupovnih i materijalnih odredbi ( 26 ).

49. Konkretno, s jedne strane, na temelju članka 22. stavka 1. Direktive 2014/104, države članice osiguravaju da se nacionalne mjere, usvojene na temelju njezina članka 21. radi usklađivanja s materijalnim odredbama te direktive, ne primjenjuju retroaktivno ( 27 ).

50. S druge strane, na temelju članka 22. stavka 2. Direktive 2014/104, države članice moraju osigurati da se nijedna nacionalna mjera usvojena radi usklađivanja s postupovnim odredbama te direktive ne primjenjuje na postupke za naknadu štete pokrenute pred nacionalnim sudom prije 26. prosinca 2014. ( 28 ).

51. Iz toga slijedi da, kako bi se utvrdila vremenska primjenjivost članka 9. stavka 1. Direktive 2014/104, kao prvo valja utvrditi je li predmetna odredba materijalne ili postupovne prirode ( 29 ).

52. Osim toga, Sud je presudio da, nakon što se utvrdi je li određena odredba materijalne ili postupovne prirode, treba, kao drugo, provjeriti je li predmetna situacija, pod uvjetom da se ne može kvalificirati kao nova, u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku u kojima je Direktiva 2014/104 nepravodobno prenesena, nastala prije isteka roka za prenošenje te direktive ili je nastavila proizvoditi učinke nakon isteka tog roka ( 30 ).

53. Naime, kad je riječ o direktivama, iz sudske prakse proizlazi da se u pravilu s područjem primjene neke direktive ratione temporis mogu povezati, s jedne strane, pravne situacije nastale nakon isteka roka za prenošenje direktive ili, s druge strane, pravne situacije nastale tijekom važenja starog pravila koje i dalje proizvode učinke nakon stupanja na snagu nacionalnih akata donesenih radi prenošenja direktive nakon isteka roka za njezino prenošenje ( 31 ).

1) Materijalna ili postupovna priroda odredbe članka 9. stavka 1. Direktive 2014/104

54. Iako Direktiva 2014/104 člankom 22. određuje različite uvjete primjene ratione temporis za svoje odredbe, ovisno o tome radi li se o postupovnim ili materijalnim odredbama, njome se ne definira koje se njezine odredbe trebaju smatrati materijalnima, a koje postupovnima.

55. Općenito, može se smatrati da se materijalnim pravilima određuju postojanje i opseg odgovornosti osoba uključenih u povredu prava tržišnog natjecanja, dok se postupovnim pravilima određuje trajanje postupka ( 32 ).

56. Međutim, u nedostatku naznaka u Direktivi 2014/104, Sud je u svojoj sudskoj praksi proveo preciznu analizu sadržaja i svrhe svake odredbe te direktive čija je primjenjivost ratione temporis dovedena u pitanje kako bi se utvrdila njezina materijalna ili postupovna priroda.

57. Kad je riječ o članku 9. stavku 1. Direktive 2014/104, valja podsjetiti na to da iz teksta te odredbe proizlazi kako države članice osiguravaju da se kršenje prava tržišnog natjecanja koje je pravomoćnom odlukom utvrdilo nacionalno tijelo nadležno za tržišno natjecanje ili žalbeni sud smatra nepobitno dokazanim za potrebe postupka za naknadu štete pokrenutog pred njihovim nacionalnim sudovima u skladu s člancima 101. ili 102. UFEU‑a ili u skladu s nacionalnim pravom tržišnog natjecanja.

58. Kao što to proizlazi iz uvodne izjave 34. Direktive 2014/104, cilj je navedene odredbe jačanje pravne sigurnosti, izbjegavanje nedosljednosti u primjeni članaka 101. i 102. UFEU‑a, povećanje djelotvornosti i postupovne učinkovitosti postupaka za naknadu štete te podupiranje funkcioniranja unutarnjeg tržišta za poduzetnike i potrošače.

59. Kako bi se ostvarili ti ciljevi, ta odredba, u biti, pravomoćnim odlukama nacionalnih tijela nadležnih za tržišno natjecanje ili žalbenih sudova kojima je utvrđena povreda prava tržišnog natjecanja daje nepobitnu dokaznu vrijednost za potrebe postupka za naknadu štete. Zbog toga se može smatrati da članak 9. stavak 1. Direktive 2014/104 uređuje dokaznu vrijednost kvalificiranog dokaza, odnosno odluke nacionalnog tijela nadležnog za tržišno natjecanje. U slučaju da postoji podudarnost ( 33 ) između povrede utvrđene u odluci nacionalnog tijela i povrede koja je navodno prouzročila štetu čije se popravljanje zahtijeva u građanskom postupku, ta će odluka biti nepobitni dokaz povrede u okviru tog postupka.

60. Međutim, iako iz prethodne točke ovog mišljenja proizlazi da članak 9. stavak 1. Direktive 2014/104 uređuje ocjenu (kvalificiranog) dokaza, odnosno odluke nacionalnog tijela nadležnog za tržišno natjecanje, prema mojem se mišljenju ne može smatrati da ta odredba ima isključivo dokaznu svrhu ( 34 ).

61. Naime, postojanje povrede pravila tržišnog natjecanja koja je navodno prouzročila štetu čija se naknada traži u postupku za naknadu štete jedan je od nužnih elemenata kojima oštećenik mora raspolagati kako bi podnio tužbu za naknadu štete ( 35 ).

62. Budući da članak 9. stavak 1. Direktive 2014/104 predviđa da se kršenje prava tržišnog natjecanja koje je pravomoćnom odlukom utvrdilo nacionalno tijelo nadležno za tržišno natjecanje treba smatrati nepobitno dokazanim, tako da oštećena osoba koja pokreće postupak ne mora dokazivati postojanje takve povrede, prema mojem mišljenju, valja smatrati da se ta odredba odnosi na jedan od konstitutivnih elemenata građanskopravne odgovornosti za povredu odredaba prava tržišnog natjecanja ( 36 ).

63. Tom se odredbom u biti utvrđuje neoboriva presumpcija ( 37 ) postojanja jednog od tih elemenata, odnosno povrede, za potrebe postupka za naknadu štete, kada je istu povredu pravomoćnom odlukom utvrdilo nacionalno tijelo države članice nadležno za tržišno natjecanje pred kojim je postupak pokrenut ili žalbeno tijelo te države članice. Budući da je riječ o neoborivoj presumpciji konstitutivnog elementa građanskopravne odgovornosti, ta presumpcija izravno utječe na pravni položaj poduzetnika protiv kojeg je pokrenut postupak za naknadu štete ( 38 ).

64. U tim okolnostima smatram da je članak 9. stavak 1. Direktive 2014/104 pravilo koje je usko povezano s nastankom, postojanjem i opsegom građanskopravne odgovornosti poduzetnika koji su povrijedili pravila tržišnog natjecanja i stoga se može kvalificirati kao materijalno pravilo ( 39 ). Iz toga slijedi da je ona materijalna odredba u smislu članka 22. stavka 1. te direktive.

2) Pitanje je li situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku nastala prije roka za prenošenje Direktive 2014/104

65. Kao što to proizlazi iz točke 52. ovog mišljenja, da bi se utvrdila vremenska primjenjivost članka 9. stavka 1. Direktive 2014/104 potrebno je također provjeriti je li situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku prestala prije isteka roka za prenošenje te direktive ili i dalje nastavlja proizvoditi učinke nakon isteka tog roka ( 40 ).

66. U ovom slučaju, pravnu situaciju o kojoj je riječ u glavnom postupku, za koju treba provjeriti je li nastala prije tog datuma, prema mojem mišljenju treba razmotriti s obzirom na to jesu li postojali konstitutivni elementi prava nasljednikâ osobe KN na naknadu štete prouzročene povredom pravila tržišnog natjecanja koju je počinilo društvo Repsol ( 41 ).

67. Nasljednici osobe KN u ovom slučaju traže naknadu štete koju su pretrpjeli zbog ograničenjâ tržišnog natjecanja sadržanih u pet ugovora navedenih u točkama 11. i 14. ovog mišljenja, koje su sklopili s društvom Repsol.

68. U tom pogledu, s jedne strane, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je posljednji ugovor koji su sklopili nasljednici osobe KN i na kojem temelje odgovornost društva Repsol potpisan 17. srpnja 2009. na razdoblje od pet godina. Prema tome, jasno je da je taj ugovor prestao najkasnije 2014., odnosno prije datuma isteka roka za prenošenje Direktive 2014/104, to jest 27. prosinca 2016. ( 42 ). Iz toga slijedi da odredbe ugovora koje sadržavaju vertikalna ograničenja koja su dovela do protupravnog ponašanja na taj datum nisu više proizvodile učinak i da je, barem što se konkretno tiče nasljednikâ osobe KN ( 43 ), povreda prestala prije navedenog datuma isteka tog roka za prenošenje ( 44 ).

69. Suprotno tomu, iz akta kojim se pokreće postupak koji su nasljednici osobe KN podnijeli sudu koji je uputio zahtjev izričito proizlazi da oni traže naknadu štete koju su pretrpjeli u razdoblju od 14. siječnja 1993. do 17. travnja 2013., dana posljednje isporuke društva Repsol nasljednicima osobe KN ( 45 ). Stoga treba zaključiti da oni zahtijevaju naknadu štete koju su pretrpjeli tijekom razdoblja koje je proteklo prije datuma isteka roka za prenošenje Direktive 2014/104.

70. U tim okolnostima, prema mojem mišljenju, treba smatrati da je pravna situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku već nastala na dan isteka roka za prenošenje Direktive 2014/104.

71. U tom kontekstu, s obzirom na članak 22. stavak 1. Direktive 2014/104, valja zaključiti da se članak 9. stavak 1. te direktive ne može primijeniti ratione temporis na tužbu za naknadu štete koja se, iako je podnesena nakon stupanja na snagu nacionalnih odredbi kojima se navedena direktiva nepravodobno prenosi u nacionalno pravo, odnosi, s jedne strane, na povredu koja proizlazi iz ograničenja tržišnog natjecanja sadržanih u ugovorima čiji su učinci prestali prije datuma isteka roka za prenošenje iste direktive i, s druge strane, na zahtjev za naknadu štete koja je nastala prije tog datuma.

72. Iz svega prethodno navedenog proizlazi da, prema mojem mišljenju, članak 9. stavak 1. Direktive 2014/104 nije primjenjiv u glavnom postupku.

B. Prethodna pitanja

73. Dva prethodna pitanja koja je u ovom predmetu postavio sud koji je uputio zahtjev potrebno je analizirati s obzirom na prethodna razmatranja.

74. Svojim prvim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita koju dokaznu vrijednost u građanskom postupku koji je pred njim pokrenut mora dati odlukama španjolskih tijela za zaštitu tržišnog natjecanja iz 2001. i 2009. Taj sud želi konkretnije znati treba li uvjete propisane člankom 2. Uredbe br. 1/2003 u pogledu tereta dokaza smatrati ispunjenima ako je tim dvjema odlukama tužitelj dokazao da je njegov odnos iz ugovora o isključivoj opskrbi i korištenju zaštićenog imena obuhvaćen teritorijalnim i vremenskim područjem primjene koje je analiziralo nacionalno tijelo nadležno za tržišno natjecanje.

75. Svojim drugim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li – u slučaju da se uvjeti propisani člankom 2. Uredbe br. 1/2003 o teretu dokaza moraju smatrati ispunjenima na temelju dviju navedenih odluka – neizbježna posljedica toga proglašenje ništavosti predmetnih ugovora u skladu s člankom 101. stavkom 2. UFEU‑a.

76. Budući da su dva prethodna pitanja povezana, smatram da na njih treba odgovoriti zajedno.

77. U tom pogledu najprije valja podsjetiti na to da je, u skladu s člankom 2. Uredbe br. 1/2003, teret dokazivanja povrede članka 101. stavka 1. UFEU‑a na stranci koja prijavljuje povredu.

78. Stoga je na nasljednicima osobe KN da u glavnom predmetu dokažu, kako za potrebe tužbe za proglašenja ništavosti tako i tužbe za naknadu štete koje su podnijeli, da je društvo Repsol počinilo povredu zabrane zabranjenih sporazuma kojima se ograničava tržišno natjecanje. U tu su svrhu sudu koji je uputio zahtjev podnijeli odluke iz 2001. i 2009.

79. Kao što je prethodno istaknuto ( 46 ), dvije tužbe (tužba za proglašenje ništavosti i tužba za naknadu štete) koje su podnijeli nasljednici osobe KN povezane su, ali su pravno različite. S obzirom na to da usklađivanje koje je provedeno Direktivom 2014/104 u području postupaka za naknadu štete još uvijek nije bilo primjenjivo ratione temporis ( 47 ) u glavnom postupku, ni za jedan od tih dvaju postupaka ne postoji poseban propis sekundarnog prava u pogledu dokazne vrijednosti odluka nacionalnih tijela nadležnih za tržišno natjecanje. U tim je okolnostima potrebno provesti analizu tih dvaju postupaka polazeći od odredbi primarnog prava i općih načela prava Unije, kako se tumače u sudskoj praksi Suda.

1. Relevantna načela sudske prakse

80. U tom pogledu najprije valja podsjetiti na to da članak 101. stavak 1. UFEU‑a proizvodi izravne učinke u odnosima među pojedincima i stvara prava za pojedince koje nacionalni sudovi moraju očuvati ( 48 ).

81. Naime, svatko se ima pravo pozvati na povredu članka 101. stavka 1. UFEU‑a pred sudom i stoga istaknuti ništavost zabranjenog sporazuma ili djelovanja zabranjenog tom odredbom, predviđenu člankom 101. stavkom 2. UFEU‑a, kao i pravo tražiti naknadu štete pretrpljene kada postoji uzročna veza između te štete i zabranjenog sporazuma ili tog djelovanja ( 49 ).

82. U tom pogledu, Sud je priznao da bi puna djelotvornost članka 101. UFEU‑a, a osobito korisni učinak zabrane propisane njegovim stavkom 1. bili dovedeni u pitanje kada svaka osoba ne bi mogla zahtijevati naknadu štete koja joj je prouzročena ugovorom ili ponašanjem koje može ograničiti ili narušiti tržišno natjecanje ( 50 ). Isto vrijedi ako nijedna strana ugovora koji je zabranjen tom odredbom ne bi mogla isticati ništavost tog ugovora jer bi bez sudskog proglašenja ništavosti i dalje postojala pravna nesigurnost u pogledu učinaka tog ugovora za koji bi se moglo smatrati da proizvodi učinke, iako je ništav jer je protivan članku 101. stavku 1. UFEU‑a.

83. Stoga su za primjenu članka 101. UFEU‑a osobito u sporovima privatnog prava nadležni nacionalni sudovi, s obzirom na to da ta nadležnost proizlazi iz izravnog učinka tog članka ( 51 ).

84. Naime, kao što to proizlazi iz ustaljene sudske prakse, na nacionalnim je sudovima, koji u okviru svoje nadležnosti primjenjuju odredbe prava Unije, da osiguraju ne samo puni učinak tih pravnih pravila nego i zaštitu prava koja ona dodjeljuju pojedincima. Tim je sudovima povjerena zadaća osiguravanja pravne zaštite koja za pojedince proizlazi iz izravnog učinka odredaba prava Unije ( 52 ).

85. U nedostatku propisa Unije – u pogledu tužbe za proglašenje ništavosti i, ako je primjenjivo ratione temporis, u pogledu tužbe za naknadu štete – unutarnji pravni poredak svake države članice treba odrediti načine korištenja prava isticanja ništavosti ili zahtijevanja naknade štete prouzročene zabranjenim sporazumom ili zabranjenim djelovanjem iz članka 101. UFEU‑a, uključujući one koji se odnose na dokaznu vrijednost odluka tijela nadležnog za tržišno natjecanje pred građanskim sudom, kako bi bila poštovana načela ekvivalentnosti i djelotvornosti ( 53 ).

86. Stoga pravila koja se primjenjuju na postupke radi osiguranja očuvanja prava koje pojedinci ostvaruju na temelju izravnog učinka prava Unije ne smiju biti nepovoljnija od onih koja se odnose na slična pravna sredstva u unutarnjem pravu (načelo ekvivalentnosti) niti uređena na način da učine praktično nemogućim ili pretjerano otežanim izvršavanje pravâ dodijeljenih pravnim poretkom Unije (načelo djelotvornosti) ( 54 ).

87. U tom smislu, i posebice u području prava tržišnog natjecanja, ta pravila ne smiju ugroziti učinkovitu primjenu pravila Unije u području tržišnog natjecanja i članka 101. UFEU‑a ( 55 ).

88. Usto, valja još pojasniti da iz sudske prakse proizlazi da se izvršavanje nadležnosti, navedene u točki 83. ovog mišljenja, koja je nacionalnim sudovima povjerena za primjenu članka 101. UFEU‑a u sporovima privatnog prava može ograničiti osobito načelom pravne sigurnosti, a konkretno potrebom da se izbjegne da ti sudovi i subjekti nadležni za upravnu provedbu pravila tržišnog natjecanja Unije donose proturječne odluke ( 56 ).

2. Primjena u ovom predmetu: postupovna autonomija i ograničenja koja proizlaze iz načela djelotvornosti i pravne sigurnosti

89. Iz načelâ sudske prakse navedenih u prethodnim točkama ovog mišljenja proizlazi da je u nedostatku propisa Unije kojima se uređuje to područje na državama članicama da u okviru svoje postupovne autonomije urede dokaznu vrijednost odlukâ tijela nadležnog za tržišno natjecanje u sporovima privatnog prava u kojima se osoba poziva na povredu članka 101. stavka 1. UFEU‑a kako bi istaknula ništavost zabranjenog sporazuma ili djelovanja zabranjenog tom odredbom, na temelju članka 101. stavka 2. UFEU‑a, i kako bi zahtijevala naknadu pretrpljene štete kada postoji uzročna veza između te štete i tog zabranjenog sporazuma ili tog djelovanja.

90. Međutim, iz navedenih načelâ sudske prakse proizlazi da je postupovna autonomija država članica u tom pogledu ograničena, s jedne strane, načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti i, s druge strane, načelom pravne sigurnosti.

91. Kao prvo, kad je riječ o načelu djelotvornosti, na koje upućuje sud u svojoj odluci kojom je uputio zahtjev za prethodnu odluku ( 57 ), slažem se s mišljenjem prema kojem bi se ostvarivanje prava na naknadu štete zbog povrede članka 101. stavka 1. UFEU‑a učinilo pretjerano teškim ako se pripremnim aktima tijela nadležnog za tržišno natjecanje u građanskom postupku za naknadu štete ne bi priznao nikakav učinak ( 58 ). Iz toga slijedi da, s obzirom na osobitu složenost mnogih povreda kartelnog prava i praktične poteškoće za oštećenike da te povrede dokažu, načelo djelotvornosti nalaže da se pravomoćnom utvrđenju nacionalnog tijela nadležnog za tržišno natjecanje o kršenju članka 101. stavka 1. UFEU‑a prizna barem dokazna vrijednost indicije ili uvjerljive pretpostavke postojanja povrede u postupku naknade štete ( 59 ).

92. Prema mojem mišljenju, isto vrijedi i za tužbe kojima se traži proglašenje ništavosti zabranjenog sporazuma ili djelovanja zabranjenog tom odredbom, predviđene člankom 101. stavkom 2. UFEU‑a. Budući da je pravomoćno utvrđenje povrede nacionalnog tijela nadležnog za tržišno natjecanje relevantno za utvrđivanje takve ništavosti, načelo djelotvornosti nalaže da se takvom utvrđenju prizna barem dokazna vrijednost indicije ili uvjerljive pretpostavke u postupku proglašenja ništavosti kako bi se osigurala puna učinkovitost članka 101. UFEU‑a i, osobito, korisni učinak zabrane navedene u njegovu stavku 1.

93. Pristup prema kojem građanski sud ne može zanemariti utvrđenjanacionalnih tijela nadležnih za tržišno natjecanje u pogledu povreda prava tržišnog natjecanja Unije je, osim toga, u skladu s nužnom funkcionalnom komplementarnošću između public enforcementa i private enforcementa tog prava. Naime, kao što sam već imao priliku reći ( 60 ), kao što je to priznao Sud, i privatna i javna provedba prava tržišnog natjecanja neophodni su instrument za jačanje učinkovitosti politike suzbijanja protutržišnih praksi. U tom pogledu prvi nema samo reintegracijsku funkciju, kojom se nastoje zadovoljiti privatni interesi, nego i odvraćajuću funkciju, koja pridonosi ostvarivanju ciljeva u općem interesu na kojima se temelji zaštita tržišnog natjecanja. Stoga, što se više osobama koje su pretrpjele štetu zbog povreda pravila tržišnog natjecanja otklone ili umanje praktične prepreke za podnošenje tužbi za naknadu štete – kao što je zahtjev da se povreda dokaže iako je tijelo nadležno za tržišno natjecanje već utvrdilo istu povredu ili barem povredu koja se s njome djelomično podudara – to se više osnažuje ta odvraćajuća funkcija.

94. Točno je da se načelo djelotvornosti i zahtjev da se osigura potpuna učinkovitost članka 101. UFEU‑a ne mogu tumačiti na način da se državama članicama, kad je riječ o postupku za naknadu štete, nametne obveza priznavanja neoborive presumpcije, kao što je sad predviđena u članku 9. stavku 1. Direktive 2014/104 ( 61 ). Međutim, prema mojem mišljenju, u okviru margine prosudbe kojom raspolaže građanski sud primjenom svojih nacionalnih postupovnih pravila – koja je obuhvaćena postupovnom autonomijom država članica – koja se odnose na ocjenu dokaznih sredstava, vrijednost koju taj sud na temelju načela djelotvornosti mora pripisati pravomoćnoj odluci nacionalnog tijela nadležnog za tržišno natjecanje kojom je utvrđena povreda mora varirati ovisno o razini podudarnosti između povrede utvrđene u toj odluci i navodne povrede koja je predmet građanskog postupka koji se pred njim vodi.

95. Stoga, kada postoji podudarnost između povrede iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a koju je utvrdilo nacionalno tijelo nadležno za tržišno natjecanje i navodne povrede na kojoj se temelji građanska tužba podnesena nacionalnom sudu koja se odnosi na prirodu kršenja, kao i njezin materijalni, osobni, vremenski i teritorijalni opseg ( 62 ), smatram da se načelom djelotvornosti i zahtjevom da se osigura potpuna učinkovitost članka 101. UFEU‑a građanskom sudu nalaže da tom utvrđenju ne dodijeli samo učinak indicije ili uvjerljive pretpostavke, nego barem vrijednost prima facie dokaza postojanja te povrede ( 63 ). Naime, u takvom bi slučaju postojala potpuna podudarnost između utvrđene povrede i one na koju se poziva za potrebe građanskog postupka kojom se, s obzirom na prethodno navedena načela, prema mojem mišljenju ne bi moglo opravdati to da se utvrđenju nacionalnog tijela nadležnog za tržišno natjecanje dodijeli samo učinak indicije ili uvjerljive pretpostavke.

96. U tom pogledu, upućivanje na „prirodu kršenja” podrazumijeva da se mora raditi o istoj povredi koja se temelji na istoj kvalifikaciji činjenica sadržanih u odluci tijela nadležnog za tržišno natjecanje. Upućivanje na „materijalni opseg” povrede podrazumijeva da se podudarnost mora odnositi na ponašanja koja su izričito navedena u odluci tijela nadležnog za tržišno natjecanje ( 64 ). Upućivanje na „osobni opseg” povrede podrazumijeva da samo za poduzetnike u odnosu na koje je pravomoćnom odlukom utvrđena povreda pravila tržišnog natjecanja, ta odluka predstavlja dokaz prima facie povrede ( 65 ). Upućivanje na „vremenski opseg” povrede podrazumijeva da utvrđenja sadržana u pravomoćnoj odluci građanskom sudu predstavljaju dokaz prima facie samo za trajanje povrede kako je utvrđena u toj pravomoćnoj odluci. Isto tako, upućivanje na „teritorijalni opseg” povrede podrazumijeva da značaj dokaza prima facie navedene odluke za građanski sud obuhvaća samo područje na kojem je istom odlukom utvrđena povreda.

97. Suprotno tomu, ako podudarnost između povrede koju je utvrdilo nacionalno tijelo nadležno za tržišno natjecanje iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a i povrede na kojoj se temelji građanska tužba podnesena nacionalnom sudu nije potpuna – nego samo djelomična jer se, na primjer, utvrđenje nacionalnog tijela nadležnog za tržišno natjecanje odnosi na protutržišne prakse koje se, iako su slične i provodi ih isti poduzetnik, ne podudaraju potpuno s onima utvrđenima u odluci tijela nadležnog za tržišno natjecanje – nacionalni sud ne može u potpunosti zanemariti odluku, nego joj na temelju načela djelotvornosti i zahtjeva da se osigura puna djelotvornost članka 101. UFEU‑a mora dati učinak indicije ili uvjerljive pretpostavke.

98. Primjer takve situacije može biti situacija u kojoj, po uzoru na ovaj slučaj, distributer podnese građansku tužbu zbog povrede članka 101. stavka 1. UFEU‑a tvrdeći da neke odredbe njegovih ugovora sadržavaju vertikalna ograničenja slična onima koja su odlukom nacionalnog tijela nadležnog za tržišno natjecanje posebno kvalificirana kao povrede. U takvom se slučaju materijalni opseg povrede utvrđene odlukom i povrede na koju se poziva za potrebe građanskog postupka ne podudaraju, ali se svi ostali elementi (odnosno, priroda kršenja te osobni, vremenski i teritorijalni opseg) podudaraju. U takvom slučaju, građanski sud ne može zanemariti odluku nacionalnog tijela nadležnog za tržišno natjecanje kojom je utvrđena povreda članka 101. stavka 1. UFEU‑a, nego joj treba dati učinak indicije ili uvjerljive pretpostavke o postojanju povrede, kako je objašnjeno u točki 106. ovog mišljenja.

99. Što se tiče, kao drugo, načela pravne sigurnosti, najprije valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 5. Uredbe br. 1/2003, tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje imaju ovlasti primjenjivati članke 101. i 102. UFEU‑a u pojedinačnim slučajevima. Međutim, ta uredba, među ostalim, u članku 16. propisuje obvezujući učinak u postupcima pred nacionalnim sudovima samo za Komisijine odluke, i taj se učinak ne može proširiti na odluke nacionalnih tijela nadležnih za tržišno natjecanje, osim ako to zakonodavac Unije izričito ne utvrdi ( 66 ).

100. Međutim, to ne mijenja činjenicu da, kao što proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 88. ovog mišljenja, načelo pravne sigurnosti nalaže nacionalnim sudovima da, koliko je to moguće, izbjegnu donošenje odluka koje su proturječne odlukama subjekata nadležnih za upravnu provedbu pravila tržišnog natjecanja Unije, odnosno, osim Komisije, to su i nacionalna tijela nadležna za tržišno natjecanje.

101. Iz toga slijedi da načelo pravne sigurnosti nalaže nacionalnim sudovima da pravomoćnom utvrđenju nacionalnog tijela nadležnog za tržišno natjecanje o kršenju članka 101. stavka 1. UFEU‑a priznaju barem učinak indicije ili uvjerljive pretpostavke postojanja povrede u građanskim postupcima koji su pred njima pokrenuti zbog povrede prava tržišnog natjecanja Unije i učinak dokaza prima facie kada postoji podudarnost između povrede koju je utvrdilo nacionalno tijelo nadležno za tržišno natjecanje i one na kojoj se temelji građanska tužba podnesena nacionalnom sudu, kad je riječ o prirodi kršenja, kao i njezinu materijalnom, osobnom, vremenskom i teritorijalnom opsegu.

102. S obzirom na navedeno, smatram da je korisno iznijeti četiri dodatna razmatranja.

103. Kao prvo, iz svega prethodno navedenog proizlazi da, unatoč postupovnoj autonomiji država članica, građanski sudovi ne mogu zanemariti odluku tijela nadležnog za tržišno natjecanje kojom je utvrđena povreda prava tržišnog natjecanja Unije. Iz toga slijedi da su nacionalni propisi ( 67 ) ili sudska praksa, kao što je ona koju spominje sud koji je uputio zahtjev, a koja takvoj odluci nacionalnog tijela nadležnog za tržišno natjecanje negira svaku dokaznu vrijednost pa čak i indicije, protivni pravu Unije, a osobito zahtjevu da se osigura puna učinkovitost članka 101. UFEU‑a kao i zahtjevima koji proizlaze iz načela djelotvornosti i pravne sigurnosti.

104. Kao drugo, želim pojasniti da se razmatranja iz točaka 89. do 101. ovog mišljenja primjenjuju isključivo na građanske tužbe koje se temelje na utvrđenju nacionalnog tijela nadležnog za tržišno natjecanje o povredi pravila tržišnog natjecanja Unije. Stoga se ta načela ne primjenjuju na građanske tužbe koje se odnose isključivo na povredu nacionalnog prava tržišnog natjecanja. Naime, zahtjevi vezani uz načelo djelotvornosti i zahtjev osiguranja pune učinkovitosti odnose se isključivo na pravo Unije i osobito, u ovom slučaju, na članak 101. UFEU‑a. Oni se nužno ne odnose na nacionalno pravo. Naravno, situacija je drukčija u slučaju postupka za naknadu štete na koji se primjenjuje članak 9. stavak 1. Direktive 2014/104 ( 68 ).

105. Kao treće, kako bih usmjerio sud koji je uputio zahtjev, smatram da je korisno pružiti nekoliko dodatnih pojašnjenja o tome što se podrazumijeva pod vrijednošću „indicije ili uvjerljive pretpostavke” i vrijednošću „dokaza prima facie”. Najprije, jasno je da te pojmove nacionalni sud mora tumačiti u okviru svojih postupovnih pravila o ocjeni dokaznih sredstava koja, kao što je već navedeno, proizlaze iz postupovne autonomije država članica.

106. Međutim, „indicija” ili „uvjerljiva pretpostavka” upućuje, prema mojem mišljenju, na element koji ide u prilog tomu da građanski sud utvrdi postojanje povrede, ali koji treba ocijeniti i potkrijepiti drugim dokazima da bi se postojanje povrede moglo smatrati potvrđenim.

107. Suprotno tomu, dokaz prima facie ( 69 ) načelno odgovara dokazu kojim se može dokazati vjerojatnost navodne činjenice na temelju iskustva koje postojanje te činjenice čine vjerojatnim. U tom pogledu, nacionalna odluka kojom se utvrđuje povreda navodi sud da, u okviru svoje margine prosudbe dokaza prema nacionalnom pravu, pretpostavi da povreda postoji oslanjajući se na iskustvo prema kojem su povrede utvrđene odlukama tijela nadležnih za tržišno natjecanje uglavnom počinjene. Međutim, postoji mogućnost da stranka protiv koje se podnosi tužba podnese dokaze koji sud uvjere u suprotno ( 70 ).

108. Kao četvrto, kad je riječ o glavnim postupcima, na sudu koji je uputio zahtjev je da na temelju svih prethodnih razmatranja i svojeg nacionalnog prava ocijeni dokaznu vrijednost odluka iz 2001. i 2009. u okviru građanskog postupka koji se pred njim vodi. Kako bi ga usmjerio u toj ocjeni, Sud mu ipak može dati sve elemente tumačenja prava Unije koji mu mogu biti korisni ( 71 ).

109. U tom pogledu, kad je riječ o Odluci iz 2001., čini se da se ona odnosi isključivo na utvrđenje povrede nacionalnog prava tržišnog natjecanja, a da pritom nije došlo do paralelne primjene članka 101. stavka 1. UFEU‑a. Ako je tomu tako, što treba potvrditi sud koji je uputio zahtjev, dokazna vrijednost te odluke u građanskom postupku koji je u tijeku pred sudom koji je uputio zahtjev uređena je isključivo nacionalnim pravom, kao što to proizlazi iz točke 104. ovog mišljenja.

110. Suprotno tomu, Odluka iz 2009. sadržava paralelnu primjenu nacionalnog prava tržišnog natjecanja i članka 101. stavka 1. UFEU‑a.

111. U tim okolnostima, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri postoji li podudarnost između utvrđene povrede i one na kojoj se temelje građanske tužbe (u pogledu ništavosti i naknade štete) podnesene tom sudu u pogledu prirode povrede kao i njezina materijalnog, osobnog, vremenskog i teritorijalnog opsega, kako su navedeni u razmatranjima iznesenima u točki 96. ovog mišljenja.

112. U tom slučaju, sud koji je uputio zahtjev treba utvrđenju povrede iz Odluke iz 2009. dati vrijednost dokaza prima facie za potrebe građanskog postupka. U slučaju da, suprotno tomu, postoji samo djelomična podudarnost, ta će odluka imati dokaznu vrijednost indicije za postojanje povrede za potrebe dvaju postupaka za proglašenje ništavosti i naknadu štete.

113. Konkretnije, čini se da iz prethodnih pitanja proizlazi da su vremenski i teritorijalni opseg utvrdili nasljednici osobe KN. Naime, iz spisa proizlazi da ugovori sklopljeni između nasljednikâ osobe KN i društva Repsol vremenski i teritorijalno ulaze u područje primjene utvrđenja povrede iz Odluke iz 2009.

114. Također se čini da se osobni opseg dviju povreda podudara s obzirom na to da je i utvrđenu povredu i povredu na koju se poziva u građanskom postupku, počinilo društvo Repsol.

115. Stoga još treba provjeriti postoji li podudarnost između utvrđene povrede i one na koju se poziva u građanskom postupku kad je riječ o prirodi i materijalnom opsegu povrede.

116. Međutim, u tom pogledu ističem da iz izreke Odluke iz 2009., koja je navedena u točki 16. ovog mišljenja, proizlazi da utvrđenje povrede iz te odluke ima vrlo širok materijalni opseg. Naime, ona se odnosi na sve samostalne poduzetnike koji posluju pod oznakom društva Repsol i sve ugovore koji uključuju odredbe koje su dovele do povrede i sve odredbe koje su u njima navedene. U konačnici je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri može li se smatrati da su odredbe ugovorâ koje su osoba KN ili njezini nasljednici sklopili s društvom Repsol, a koje su obuhvaćene vremenskim područjem primjene Odluke iz 2009., obuhvaćene i materijalnim područjem primjene utvrđenja iz te odluke, na način da se može smatrati da postoji potpuna podudarnost između utvrđene povrede i one na koju se poziva za potrebe građanskog postupka.

IV. Zaključak

117. S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je postavio Juzgado de lo Mercantil de Madrid (Trgovački sud u Madridu, Španjolska) odgovori kako slijedi: 1. Članak 9. stavak 1. Direktive 2014/104/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. studenoga 2014. o određenim pravilima kojima se uređuju postupci za naknadu štete prema nacionalnom pravu za kršenje odredaba prava tržišnog natjecanja država članica i Europske unije nije primjenjiv ratione temporis na tužbu za naknadu štete koja se, iako je podnesena nakon stupanja na snagu nacionalnih odredbi kojima se ta direktiva nepravodobno prenosi u nacionalno pravo, odnosi, s jedne strane, na povredu koja proizlazi iz ograničenjâ tržišnog natjecanja sadržanih u ugovorima čiji su učinci prestali prije datuma isteka roka za prenošenje navedene direktive i, s druge strane, na zahtjev za naknadu štete koja je nastala prije tog datuma. 2. U nedostatku propisa Unije kojima se uređuje to područje ili primjenjivost ratione temporis, na državama članicama je da u okviru svoje postupovne autonomije urede dokaznu vrijednost odluka tijela nadležnog za tržišno natjecanje u sporovima privatnog prava u kojima se osoba poziva na povredu članka 101. stavka 1. UFEU‑a kako bi istaknula ništavost zabranjenog sporazuma ili djelovanja zabranjenog tom odredbom, na temelju članka 101. stavka 2. UFEU‑a, i/ili kako bi zahtijevala naknadu štete pretrpljene kada postoji uzročna veza između te štete i zabranjenog sporazuma ili tog djelovanja, kako bi bila poštovana načela ekvivalentnosti i djelotvornosti. Načelo djelotvornosti i zahtjev da se osigura potpuna učinkovitost članka 101. UFEU‑a, kao i načelo pravne sigurnosti, nalažu da se pravomoćnom utvrđenju nacionalnog tijela nadležnog za tržišno natjecanje o povredi članka 101. stavka 1. UFEU‑a prizna barem učinak indicije ili uvjerljive pretpostavka za potrebe građanskog postupka. Kada između povrede članka 101. stavka 1. UFEU‑a koju je nacionalno tijelo nadležno za tržišno natjecanje pravomoćno utvrdilo i navodne povrede na kojoj se temelji građanska tužba koja je podnesena pred nacionalnim sudom postoji podudarnost u pogledu prirode povrede i njezina materijalnog, osobnog, vremenskog i teritorijalnog opsega, što je na nacionalnom sudu da utvrdi, načelo djelotvornosti i zahtjev da se osigura potpuna učinkovitost članka 101. UFEU‑a, kao i načelo pravne sigurnosti nalažu da se tom pravomoćnom utvrđenju nacionalnog tijela nadležnog za tržišno natjecanje prizna barem vrijednost dokaza prima facie postojanja povrede za potrebe građanskog postupka.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 26. studenoga 2014. o određenim pravilima kojima se uređuju postupci za naknadu štete prema nacionalnom pravu za kršenje odredaba prava tržišnog natjecanja država članica i Europske unije (SL 2014., L 349, str. 1.)

( 3 ) SL 2003., L 1., str 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak SL 2016., L 173, str. 108.)

( 4 ) BOE br. 126 od 27. svibnja 2017., str. 42820.

( 5 ) BOE br. 159 od 4. srpnja 2007., str. 28848.

( 6 ) Naime, iz navedene odluke proizlazi da je gorivo koje je isporučilo društvo Repsol postalo vlasništvo osobe KN nakon što je pretočeno u spremnik benzinske postaje.

( 7 ) Presuda od 11. srpnja 2007., tužba br. 866/01

( 8 ) Presuda od 17. studenoga 2010., tužba br. 6188/2007

( 9 ) Sada Comisión Nacional de los Mercados y la Competencia (Državno vijeće za tržišta i tržišno natjecanje; u daljnjem tekstu: CNMC)

( 10 ) U posljednjem stupnju potvrđena je presudama Tribunala Supremo (Vrhovni sud) od 22. svibnja i 2. lipnja 2015.

( 11 ) Odluke od 20. prosinca 2013., od 27. srpnja 2017. i od 12. lipnja 2020. (spis VS/652/07 REPSOL/CEPSA/BP)

( 12 ) Vidjeti španjolsku sudsku praksu navedenu u odjeljku (b) odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku.

( 13 ) Vidjeti stranice 6. i 69. zahtjeva za donošenje deklaratorne presude koji su 12. veljače 2018. podnijeli nasljednici osobe KN pred sudom koji je uputio zahtjev.

( 14 ) Vidjeti, među ostalim, na primjer mišljenje nezavisne odvjetnice L. Medina u predmetu Daimler (Zabranjeni sporazumi – Kamioni za prikupljanje otpada) (C‑588/20, EU:C:2022:130, t. 1. i 6.) ili mišljenje nezavisnog odvjetnika A. Rantosa u predmetu Volvo i DAF Trucks (C‑267/20, EU:C:2021:884, t. 18., 45., 46. i 49.).

( 15 ) Vidjeti, na primjer, radni dokument službi Komisije, sažetak procjene učinka, postupke za naknadu štete zbog povrede pravila EU‑a o zabranjenim sporazumima i zlouporabe vladajućeg položaja, koji je priložen Prijedlogu direktive Europskog parlamenta i Vijeća o određenim pravilima kojima se uređuju postupci za naknadu štete prema nacionalnom pravu za kršenje odredaba prava tržišnog natjecanja država članica i Europske unije od 11. lipnja 2013. (SWD(2013) 204 final, t. 10.) ili Commission Staff Working Paper accompanying the White Paper on Damages actions for breach of the EC antitrust rules od 2. travnja 2008. (SEC(2008)404, vidjeti među ostalim bilješku 3. i točku 21.).

( 16 ) U nedostatku normativne definicije dviju vrsta tužbi nije isključeno da se razlikovanje između stand‑alone i follow‑on tužbi može koristiti i za tužbe za proglašenje ništavosti s obzirom na to jesu li podnesene nakon što je tijelo nadležno za tržišno natjecanje utvrdilo povredu pravila tržišnog natjecanja. Međutim, razlikovanje se obično koristi u pogledu tužbi za naknadu štete.

( 17 ) Naime, iz navoda sudske prakse koja je navedena u očitovanjima španjolske vlade proizlazi da se barem u nekim presudama španjolskih sudova razlikuju „tužbe za proglašenje ništavosti” (stand‑alone tužbe) i tužbe za naknadu štete zbog povrede pravila Unije o tržišnom natjecanju (follow‑on tužbe).

( 18 ) Vidjeti presude od 13. srpnja 2006., Manfredi i dr. (C‑295/04 do C‑298/04, EU:C:2006:461, t. 61.) i presudu od 5. lipnja 2014., Kone i dr. (C‑557/12, EU:C:2014:1317, t. 22. i navedenu sudsku praksu).

( 19 ) Čini se da činjenica da je tužba za naknadu štete povezana s tužbom za proglašenje ništavosti ide u korist ugovorne odgovornosti. To uostalom proizlazi iz činjenice da, kad je riječ o povredi prava tržišnog natjecanja do koje je došlo u okviru vertikalnih odnosa, postoji ugovorni odnos između poduzetnika koji je prekršio pravila tržišnog natjecanja i navodno oštećene strane. Međutim, na nacionalnom je pravu da odredi prirodu građanskopravne odgovornosti.

( 20 ) Vidjeti sudsku praksu navedenu u bilješci 18. ovog mišljenja.

( 21 ) Vidjeti osobito definicije „postupka za naknadu štete” i „zahtjeva za naknadu štete” prema članku 2. točkama 4. i 5. Direktive 2014/104.

( 22 ) Vidjeti točku 30. i bilješku 13. ovog mišljenja.

( 23 ) Vidjeti točku 8. ovog mišljenja.

( 24 ) O materijalnom području primjene Direktive 2014/104 vidjeti također mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu Cogeco Communications (C‑637/17, EU:C:2019:32, t. 55. do 58.).

( 25 ) O primjenjivosti ratione temporis Direktive 2014/104 vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Szpunara u predmetu PACCAR i dr. (C‑163/21, EU:C:2022:286, t. 52. do 58.) i u predmetu RegioJet (C‑57/21, EU:C:2022:363, t. 27. do 36.).

( 26 ) Vidjeti presudu Volvo, t. 35. i presudu od 28. ožujka 2019., Cogeco Communications (C‑637/17, EU:C:2019:263; u daljnjem tekstu: presuda Cogeco, t. 25.).

( 27 ) Vidjeti presudu Volvo, t. 36. i presudu Cogeco, t. 26.

( 28 ) Vidjeti presudu Volvo, t. 37. i presudu Cogeco, t. 27.

( 29 ) Vidjeti presudu Volvo, t. 38. U točki 39. te presude Sud je pojasnio da pitanje koje su od odredaba Direktive 2014/104 materijalne, a koje postupovne prirode, treba ocijeniti, imajući u vidu to da članak 22. te direktive ne upućuje na nacionalno pravo, s obzirom na pravo Unije, a ne s obzirom na primjenjivo nacionalno pravo.

( 30 ) Vidjeti presudu Volvo, t. 42.

( 31 ) Vidjeti presudu Volvo, t. 33. i 34. i navedenu sudsku praksu.

( 32 ) Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Szpunara u predmetu RegioJet (C‑57/21, EU:C:2022:363, t. 29.).

( 33 ) U tom pogledu iz uvodne izjave 34. Direktive 2014/104 proizlazi, s jedne strane, da utvrđenje kršenja članka 101. ili 102. UFEU‑a pravomoćnom odlukom nacionalnog tijela nadležnog za tržišno natjecanje treba smatrati nepobitno dokazanim u postupcima za naknadu štete pokrenutima u državi članici nacionalnog tijela nadležnog za tržišno natjecanje u vezi s tim kršenjem. S druge strane, iz toga proizlazi da učinak utvrđenja treba obuhvatiti samo prirodu navedenog kršenja i njegov materijalni, osobni, vremenski i teritorijalni opseg kako ih je utvrdilo tijelo nadležno za tržišno natjecanje. Iz teksta te uvodne izjave proizlazi, s jedne strane, da bi se utvrđenje povrede pravila o tržišnom natjecanju iz pravomoćne odluke tijela nadležnog za tržišno natjecanje moglo smatrati nepobitno dokazanim u okviru tužbe za naknadu štete u skladu s člankom 9. stavkom 1. te direktive, ono se mora odnositi na istu povredu koja je navodno prouzročila štetu koju je pretrpjela oštećena strana koja je podnijela tužbu. Stoga mora postojati podudarnost između dviju povreda. S druge strane, iz te uvodne izjave proizlazi da se to podudaranje mora odnositi na prirodu povrede kao i na njezin materijalni, osobni, vremenski i teritorijalni doseg (u tom pogledu vidjeti također točku 96. ovog mišljenja).

( 34 ) Vidjeti u tom pogledu i mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu Cogeco Communications (C‑637/17, EU:C:2019:32, t. 61.).

( 35 ) Vidjeti presudu Volvo, t. 60.

( 36 ) Vidjeti u tom smislu, kad je riječ o drugim konstitutivnim elementima odgovornosti (odnosno, uzročne veze i štete), presudu Volvo, t. 94.

( 37 ) Vidjeti u tom pogledu mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu Cogeco Communications (C‑637/17, EU:C:2019:32, t. 95.).

( 38 ) Vidjeti u tom smislu presudu Volvo, t. 95.

( 39 ) Vidjeti u tom smislu presudu Volvo, t. 95. i 96. i mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu Cogeco Communications (C‑637/17, EU:C:2019:32, t. 62.).

( 40 ) Vidjeti presudu Volvo, t. 49. Iz točke 8. ovog mišljenja također proizlazi da Direktiva 2014/104 nije prenesena u španjolsko pravo u roku za prenošenje.

( 41 ) Vidjeti po analogiji presudu od 16. prosinca 2010., Stichting Natuur en Milieu i dr. (C‑266/09, EU:C:2010:779, t. 34. i 35.).

( 42 ) Vidjeti članak 21. stavak 1. Direktive 2014/104.

( 43 ) Naime, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je CNMC, kao što je to istaknuto u točki 18. ovog mišljenja, u više odluka donesenih u okviru postupka nadzora utvrdio da je društvo Repsol nastavilo sa svojom nezakonitom praksom nakon datuma isteka roka za prenošenje Direktive 2014/104. Međutim, budući da se u ovom slučaju povreda koju je počinilo društvo Repsol odnosi na određena vertikalna ograničenja sadržana u ugovorima s posebnim distributerima goriva, nezakonita djelovanja utvrđena u tim odlukama koje su donesene u okviru postupka nadzora, a koja su se dogodila nakon datuma isteka učinaka posljednjeg ugovora koji su nasljednici osobe KN sklopili s društvom Repsol, ne mogu se odnositi na njih.

( 44 ) Vidjeti u tom smislu presudu Volvo, t. 103.

( 45 ) Vidjeti stranicu 6. zahtjeva za deklaratornu presudu koji su nasljednici osobe KN podnijeli sudu koji je uputio zahtjev.

( 46 ) Vidjeti točke 30. i 39. ovog mišljenja.

( 47 ) Vidjeti točke 47. do 72. ovog mišljenja.

( 48 ) Presuda od 11. studenoga 2021., Stichting Cartel Compensation i Equilib Netherlands, (C‑819/19, EU:C:2021:904, t. 48. i navedena sudska praksa)

( 49 ) Presuda od 11. studenoga 2021., Stichting Cartel Compensation i Equilib Netherlands, (C‑819/19, EU:C:2021:904, t. 49. i navedena sudska praksa)

( 50 ) Vidjeti među ostalim presudu od 14. ožujka 2019., Skanska Industrial Solutions i dr. (C‑724/17, EU:C:2019:204, t. 25. i navedenu sudsku praksu).

( 51 ) Presuda od 11. studenoga 2021., Stichting Cartel Compensation i Equilib Netherlands, (C‑819/19, EU:C:2021:904, t. 51. i navedena sudska praksa)

( 52 ) Presuda od 11. studenoga 2021., Stichting Cartel Compensation i Equilib Netherlands, (C‑819/19, EU:C:2021:904 t. 52. i navedena sudska praksa)

( 53 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 14. ožujka 2019., Skanska Industrial Solutions i dr. (C‑724/17, EU:C:2019:204, t. 27. i navedena sudska praksa) i, po analogiji, presudu Cogeco t. 42.

( 54 ) Vidjeti presudu od 5. lipnja 2014., Kone i dr. (C‑557/12, EU:C:2014:1317, t. 25.) i, po analogiji, presudu Cogeco, t. 43.

( 55 ) Vidjeti presudu od 5. lipnja 2014., Kone i dr. (C‑557/12, EU:C:2014:1317, t. 26.).

( 56 ) Presuda od 11. studenoga 2021., Stichting Cartel Compensation i Equilib Netherlands, (C‑819/19, EU:C:2021:904, t. 55.). U tom pogledu vidjeti i uvodnu izjavu 34. Direktive 2014/104.

( 57 ) Ni sud koji je uputio zahtjev u svojem zahtjevu za prethodnu odluku ni stranke u svojim očitovanjima pred Sudom ne upućuju na mogući problem s načelom ekvivalentnosti.

( 58 ) Vidjeti u tom smislu i po analogiji mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu Cogeco Communications (C‑637/17, EU:C:2019:32, t. 93.).

( 59 ) Vidjeti u tom smislu i po analogiji mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu Cogeco Communications (C‑637/17, EU:C:2019:32, t. 93.). Po analogiji vidjeti i odluke Komisije u skladu s člankom 9. Uredbe br. 1/2003, presuda od 23. studenoga 2017., Gasorba i dr. (C‑547/16, EU:C:2017:891, t. 29.)

( 60 ) Vidjeti moje mišljenje u predmetu Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:293, t. 67. i navedenu sudsku praksu).

( 61 ) Nezavisna odvjetnica J. Kokott u točkama 95. i 96. svojeg mišljenja u predmetu Cogeco Communications (C‑637/17, EU:C:2019:32) daje detaljno objašnjenje zašto je tomu tako.

( 62 ) Upućivanje na te kriterije očito je istovjetno uvodnoj izjavi 34. Direktive 2014/104 koja se, kao što sam već naveo, ne primjenjuje u ovom slučaju. Međutim, Sud se slobodno može poslužiti tom direktivom kako bi utvrdio opseg prava na temelju tumačenja općih načela.

( 63 ) Pojam „dokaz prima facie”, čiji je opseg pojašnjen u točki 107. ovog mišljenja, izričito se upotrebljava u članku 9. stavku 2. Direktive 2014/104. U tom pogledu smatram da, iako se u velikoj većini jezičnih verzija te odredbe upotrebljava pojam „dokaz prima facie” (vidjeti verzije na engleskom, francuskom, njemačkom, talijanskom, portugalskom, bugarskom, češkom, danskom, estonskom, hrvatskom, litavskom, mađarskom, malteškom, nizozemskom, rumunjskom, slovačkom, slovenskom i švedskom jeziku), u španjolskoj verziji te odredbe upotrebljava se pojam „principio de prueba” koji, doslovce, odgovara pojmu „uvjerljiva pretpostavka”. Međutim, čini se da je riječ o nepreciznosti teksta verzije te odredbe na španjolskom jeziku koji ne odgovara drugim jezičnim verzijama. U svakom slučaju, kao što to detaljnije proizlazi iz točaka 105. do 107. ovog mišljenja, u kontekstu Direktive 2014/104, pojam „dokaz prima facie” treba razlikovati od pojma „indicija ili uvjerljiva pretpostavka” i on se odnosi na dokazno sredstvo veće dokazne vrijednosti od same „uvjerljive pretpostavke”.

( 64 ) Ako se druga protutržišna ponašanja ističu u okviru postupka za naknadu štete, čak i ako su povezana s postupanjima koja su pravomoćnom odlukom tijela nadležnog za tržišno natjecanje utvrđena i kvalificirana kao povreda, ona se moraju dokazati pred građanskim sudom, koji će ih slobodno ocijeniti bez ikakvog ograničenja.

( 65 ) Stoga nije moguće proširiti učinak te odluke kao dokaza prima facie na poduzetnike različite od onih navedenih u navedenoj odluci. Ako oštećena strana želi istaknuti odgovornost drugih poduzetnika, ona je dužna dokazati da su ti poduzetnici počinili povredu, a nacionalni sud može slobodno ocijeniti različite dokaze podnesene u tom pogledu.

( 66 ) Kao što je to učinio s člankom 9. stavkom 1. Direktive 2014/104 koji, kao što je već navedeno, nije primjenjiv ratione temporis. Vidjeti mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu Cogeco Communications (C‑637/17, EU:C:2019:32, t. 96.).

( 67 ) Vidjeti na primjer razmatranja o portugalskom zakonodavstvu analizirana u točki 92. i slj. mišljenja nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu Cogeco Communications (C‑637/17, EU:C:2019:32).

( 68 ) Vidjeti zadnju rečenicu tog članka i zadnju rečenicu uvodne izjave 34. Direktive 2014/104.

( 69 ) Kao što sam već utvrdio u bilješci 63. ovog mišljenja, pojam „dokaz prima facie” izričito se koristi u članku 9. stavku 2. Direktive 2014/104. Čini se da je njime preuzet pojam Anscheinbeweis iz njemačkog prava. Međutim, u nedostatku upućivanja na pravo država članica, riječ je o pojmu prava Unije kojeg kao takvog tumači Sud.

( 70 ) Stoga se ne radi zapravo o oborivoj presumpciji, nego o dokazu koji utječe na diskrecijsku ovlast suda i koji ga u izvršavanju njegove ovlasti navodi da pretpostavi navodnu činjenicu, odnosno, u tom kontekstu, postojanje povrede.

( 71 ) U tom pogledu, vidjeti presudu od 12. svibnja 2022., Servizio Elettrico Nazionale i dr. (C‑377/20, EU:C:2022:379, t. 87. i navedenu sudsku praksu).