13

Potom je Opći sud u točkama 63. do 69. pobijane presude ispitao posljedice koje iz toga proizlaze u pogledu kvalifikacije naravi djelatnosti tih zdravstvenih osiguravatelja gospodarskom ili negospodarskom. Te točke glase: „63. Kao prvo, treba smatrati da mogućnost za zdravstvene osiguravatelje da ostvaruju, koriste i isplaćuju dio svoje dobiti može dovesti u pitanje negospodarski karakter njihove djelatnosti, suprotno onomu što je Komisija smatrala u uvodnoj izjavi 94. [sporne] odluke. 64. Točno je da Komisija pravilno utvrđuje da je sloboda korištenja i raspodjele dobiti znatno više ograničena nego u uobičajenim komercijalnim sektorima jer je ta mogućnost u ovom slučaju uvjetovana poštovanjem zahtjeva koji služe jamčenju kontinuiteta sustava i ostvarivanju socijalnih ciljeva i ciljeva solidarnosti na kojima se on temelji. Međutim, od trenutka kada se subjekti na predmetnom tržištu počnu voditi logikom ostvarivanja dobiti, to utvrđenje nije relevantno za potrebe isključivanja gospodarske naravi djelatnosti. Naime, mogućnost za slovačke zdravstvene osiguravatelje da slobodno nastoje ostvariti i da ostvaruju dobit u svakom slučaju svjedoči – neovisno o obavljanju njihove zadaće javnog zdravstvenog osiguranja i o provođenju državne kontrole – da oni obavljaju djelatnost radi stjecanja dobiti te, u skladu s time, da djelatnosti koje oni obavljaju na tržištu spadaju u gospodarsku sferu. Stoga postojanje strogih uvjeta koji uređuju naknadno korištenje i raspodjelu dobiti koja bi mogla biti ostvarena tim djelatnostima ne omogućuje da se dovede u pitanje gospodarska narav tih djelatnosti. 65. Kao drugo, valja smatrati da postojanje određenog tržišnog natjecanja u pogledu kvalitete i opsega ponude, u kojem sudjeluju različiti osiguravatelji unutar slovačkog sustava obveznog zdravstvenog osiguranja, utječe i na gospodarski karakter djelatnosti, suprotno onomu što u biti smatra Komisija u uvodnim izjavama 92. i 93. [sporne] odluke. 66. Naime, iako iz spisa proizlazi da zdravstveni osiguravatelji ne mogu slobodno utvrđivati iznos doprinosa niti se formalno natjecati u pogledu cijena, zakonodavac je ipak unio element tržišnog natjecanja u pogledu kvalitete jer osiguravatelji mogu slobodno proširiti obvezna zakonska davanja povezanim besplatnim davanjima, kao što su bolje pokrivanje određenih vrsta komplementarnih i preventivnih tretmana u okviru osnovnih obveznih davanja ili postojanje pojačane službe pomoći osiguranicima. Stoga se oni mogu razlikovati u pogledu kvalitete i opsega ponude kako bi privukli osiguranike, koji su na temelju zakona slobodni izabrati svojeg zdravstvenog osiguravatelja te ga promijeniti jednom godišnje. Tako margina kojom raspolažu osiguravatelji kako bi se natjecali omogućava osiguranicima da dobiju bolje socijalno osiguranje za istu razinu doprinosa jer se dodatna davanja nude besplatno. Kako to ističe tužitelj, čak i ako su slovački zdravstveni osiguravatelji obvezni ponuditi ista zakonska davanja, oni se natječu u pogledu ‚odnosa kvalitete i cijene’ osiguranja koje nude i stoga u pogledu kvalitete i učinkovitosti postupka nabave, kao što to priznaje i sama Komisija u uvodnoj izjavi 93. [sporne] odluke. 67. Stoga, čak i ako se tržišno natjecanje koje je prisutno unutar slovačkog sustava obveznog zdravstvenog osiguranja ne odnosi ni na obvezna zakonska davanja ni, formalno, na iznos doprinosa, ono je ipak intenzivno i složeno zbog nestabilnosti tržišta koja proizlazi iz mogućnosti osiguranika da slobodno odabiru svojeg zdravstvenog osiguravatelja i da ga promijene jednom godišnje kao i iz činjenice da se odnosi na kvalitetu usluge, koja je predmet osobne ocjene osiguranika. 68. Iz navedenog proizlazi da djelatnost pružanja obveznog zdravstvenog osiguranja u Slovačkoj, s obzirom na profitni karakter društava za zdravstveno osiguranje i na postojanje intenzivnog tržišnog natjecanja u pogledu kvalitete i ponude usluga, ima gospodarski karakter. 69. Taj se zaključak ne može dovesti u pitanje čak i ako bi se tvrdilo da SZP i VšZP nemaju cilj stjecanja dobiti. Točno je da, kad društva čija se djelatnost ispituje nemaju takav cilj, već imaju diskrecijsku slobodu u svrhu određenog tržišnog natjecanja kako bi privukla osiguranike, to tržišno natjecanje ne može automatski dovesti u pitanje negospodarsku prirodu njihove djelatnosti, osobito ako je taj element tržišnog natjecanja uveden kako bi se fondove za osiguranje za slučaj bolesti potaknulo da svoju djelatnost obavljaju u skladu s načelima dobrog upravljanja (presuda od 16. ožujka 2004., AOK Bundesverband i dr. (C‑264/01, C‑306/01, C‑354/01 i C‑355/01, EU:C:2004:150, t. 56.)). Međutim, iz sudske prakse [koja proizlazi iz presuda od 1. srpnja 2008., MOTOE (C‑49/07, EU:C:2008:376, t. 27.) i od 10. siječnja 2006., Cassa di Risparmio di Firenze i dr. (C‑222/04, EU:C:2006:8, t. 122. i 123.)] proizlazi da se okolnost da se roba i usluge nude bez namjere stjecanja dobiti ne protivi tomu da se subjekt koji izvršava te transakcije na tržištu smatra poduzetnikom jer ta ponuda konkurira ponudi drugih gospodarskih subjekata čiji je cilj stjecanje dobiti. Iz toga slijedi da se gospodarska priroda djelatnosti ne određuje samo na temelju nalaženja u situaciji tržišnog natjecanja na određenom tržištu, nego ponajprije na temelju toga da su na navedenom tržištu prisutni subjekti koji imaju cilj ostvarivanja dobiti. Naime, to je ovdje slučaj, s obzirom na to da među strankama nije sporno da drugi subjekti na predmetnom tržištu stvarno imaju cilj ostvarivanja dobiti, tako da SZP i VšZP treba, po načelu zahvaćanja, smatrati poduzetnicima.”