ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
56.

Naime, kao što to proizlazi iz točke 81. Pocarova izvješća, ako članak 13. prvi stavak točka 3. Luganske konvencije navodi „svaki ugovor čiji je predmet pružanje usluga ili obročna otplata cijene”, članak 15. stavak 1. točka (c) Luganske konvencije II. propisuje „u svim drugim slučajevima” bez navođenja ograničenja u odnosu na predmet ugovora o kojem je riječ. Radi prikazivanja preinaka u području primjene odredaba glave II. odjeljka 4. Luganske konvencije, Pocarovo izvješće upućuje na nekoliko direktiva iz prava Unije. Međutim, te upute ne trebaju se shvatiti na način da je područje primjene tih direktiva, s jedne strane, i onih Luganske konvencije, s druge strane, usklađeno do najsitnijih detalja. Nasuprot tomu, te upute služe za upućivanje na ugovore koji su, uzimajući u obzir njihovu svrhu, obuhvaćeni odredbama glave II. odjeljka 4. Luganske konvencije II.
66.

U tom smislu valja podsjetiti na to da, kao što je to istaknula Komisija ( 30 ), s obzirom na to da je bila riječ o spajanju preuzimanjem koje se odnosilo na koncentraciju na europskoj razini, ono se nije moglo izvršiti bez njezine prethodne suglasnosti (točnije, neprotivljenja i izjave o njegovoj spojivosti s unutarnjim tržištem), koja ju je dala 15. prosinca 2016., odnosno dva mjeseca nakon roka za dostavu ponuda.
67.

Naime, kad bi se smatralo da su nusproizvodi životinjskog podrijetla kategorije 3. obuhvaćeni Uredbom br. 1013/2006, to bi dovelo do primjene strožih pravila na manje opasne proizvode s obzirom na to da su nusproizvodi životinjskog podrijetla kategorije 3., u skladu s Uredbom br. 1069/2009 ( 35 ), po definiciji manje štetni za javno zdravlje i zdravlje životinja od proizvoda kategorije 1. i kategorije 2. ( 36 ).
45.

U skladu sa smjernicama UNHCR‑a, te su klauzule iscrpno navedene te ih treba usko tumačiti jer prestanak i isključenje statusa korisnika međunarodne zaštite dovode do prekida te zaštite i s njome povezanih prava. Tako se, osim na klauzule koje su izričito navedene u članku 1. odjeljcima C do F Ženevske konvencije, ne može pozvati ni na jednu klauzulu kako bi se opravdalo to da međunarodna zaštita više nije potrebna ( 19 ).
62.

Obilježje koje definira svaku poljoprivrednu površinu prihvatljivu za stjecanje potpore u skladu s člankom 2. prvim stavkom točkom c. Uredbe br. 1782/2003 jest „poljoprivredna djelatnost” koja se na toj površini obavlja ( 49 ). To proizlazi, s jedne strane, iz razgraničenja od napuštene poljoprivredne površine kako je to navedeno u uvodnoj izjavi 3. te Uredbe i, s druge pak strane, iz funkcije jedinstvenog plaćanja za stabiliziranje poljoprivrednih dohodaka kako bi se poljoprivrednoj zajednici jamčio primjeren životni standard, a koja do izražaja dolazi u uvodnim izjavama 21. i 24. ( 50 ). Međutim, mogućnost ostvarenja potpore dohotku prema obrazloženju Komisijinog prijedloga Uredbe br. 1782/2003 trebali bi imati samo aktivni poljoprivrednici „koji stvarno proizvode ili zemljište održavaju u dobrim poljoprivrednim uvjetima, čime se održava povezanost s korištenjem tla” ( 51 ).
36.

Pitanja koja je uputio Bundesverwaltungsgericht (Savezni upravni sud) u biti pozivaju Sud da utvrdi nastavlja li novi propis o kojem je riječ diskriminaciju na temelju dobi protivnu pravu Unije na koju je upozoreno u presudi Schmitzer ( 24 ), kako to tvrdi M. Leitner, ili to nije slučaj, kako to tvrdi tuženik u glavnom postupku. Kako bi obrazložio svoj zahtjev za prethodnu odluku, taj sud pojašnjava da mišljenja viših austrijskih sudova u tom pogledu nisu usuglašena ( 25 ).
97.

Tako je, primjerice, u Ujedinjenoj Kraljevini Her Majesty’s Revenue and Customs Commissioners (Središnja porezna uprava u Ujedinjenoj Kraljevini) na temelju članka 26. stavka 3. Value Added Tax Acta 1994 (Zakon o PDV‑u) usvojio zakonske instrumente s primjerima kriterija i metoda za raspodjelu ( 90 ). Nadalje, to tijelo, u skladu s člankom 102.ZA stavkom 1. tog zakona, može odobriti metodu koju predloži porezni obveznik ili ga može uputiti na drugu prikladniju metodu.
39.

Pitanja koja je uputio Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud) u biti pozivaju Sud da utvrdi nastavlja li novi propis o kojem je riječ, u pogledu ugovornog osoblja koje je već u službi, diskriminaciju na temelju dobi protivnu pravu Unije na koju je upozoreno u presudi Schmitzer ( 26 ), kako to tvrdi ÖGB, ili to nije slučaj, kako to tvrdi tuženik u glavnom postupku.
73.

Ako kritički promotrimo test koji se trenutno primjenjuje za određivanje „zajedničkog nadzornika”, čini se da je od presuda Wirtschaftsakademie Schleswig‑Holstein i Jehovan todistajat ključan kriterij to da je osoba u pitanju „omogućila” prikupljanje i prijenos osobnih podataka te da je pritom, možebitno, u određenoj mjeri utvrdila postavke (ili da ih je barem prešutno prihvatila) ( 37 ). Ako je to doista tako, tada je, unatoč jasno izraženoj namjeri u presudi Wirtschaftsakademie Schleswig‑Holstein da se taj kriterij isključi ( 38 ), teško vidjeti na koji točno način uobičajeni korisnici internetske (ili na internetu utemeljene) aplikacije, bilo da se radi o društvenoj mreži ili o nekoj drugoj kolaboracijskoj platformi, ali i drugih programa ( 39 ), ne bi također bili zajednički nadzornici. Korisnik će obično otvoriti svoj račun tako da će administratoru odrediti postavke u pogledu strukture tog računa i u pogledu toga kakve podatke, o čemu i od koga želi primati. On će također pozvati svoje prijatelje, kolege i ostale da putem odnosne aplikacije dijele informacije u obliku (često poprilično osjetljivih) osobnih podataka, čime neće pružiti samo podatke o tim osobama, nego će te osobe ujedno pozvati da se same uključe te će time jasno pridonijeti prikupljanju i obradi podataka tih osoba.
54.

Grčka vlada tvrdi da članak 3. Direktive 98/5 treba tumačiti u vezi s njezinim člankom 6. Ako bi se monaha upisalo u DSA pod stručnim nazivom iz njegove matične države, on bi odmah potom morao biti izbrisan u skladu s grčkim pravilima odvjetničkog kodeksa. To bi dovelo do apsurdnog rezultata. Grčka vlada smatra da monah nema potrebnu neovisnost za obavljanje odvjetničke djelatnosti.
28.

Pozivajući se na te odredbe, Komisija zagovara „nizanje” prijelaznih odredbi. Članak 39. Uredbe br. 1260/1999 stavljen je izvan snage. Međutim, on se na temelju Uredbe br. 1083/2006 nastavio do 2013. primjenjivati na operativne programe iz razdoblja od 2000. do 2006. Uredba br. 1083/2006 stavljena je izvan snage 2013., ali se na temelju Uredbe br. 1303/2013 nastavila primjenjivati na ranije programe.
44.

Kao što tvrdi Falck Rettungsdienste ( 18 ), kad bi pojmovi „civilna obrana, civilna zaštita i usluge sprečavanja opasnosti” bili „materijalni kriteriji” za utvrđivanje, među svim uslugama obuhvaćenim CPV oznakama, na koje se upućuje u članku 10. točki (h) Direktive 2014/24, onih usluga koje se pružaju u slučaju nesreća širokih razmjera, to bi imalo za posljedicu da bi jedine „spasilačke usluge” obuhvaćene oznakom CPV 75252000‑7 isključene iz područja primjene Direktive bile upravo one koje se pružaju velikom broju ljudi, a ne one usluge koje se pružaju u slučaju hitnog spašavanja pojedinaca.
53.

U svakom slučaju, valja navesti da ograničenja slobodnog kretanja kapitala moraju biti usklađena s načelom proporcionalnosti ( 50 ) u istoj mjeri kao i ograničenja u pogledu slobode pružanja usluga. Kao što je to navela nezavisna odvjetnica J. Kokott u svojem mišljenju u predmetu Trustees of the P Panayi Accumulation & Maintenance Settlements, u situacijama do kojih dolazi isključivo unutar Unije, kao što je to ona u glavnom postupku, na pitanje odnosa između slobode poslovnog nastana, slobodnog kretanja kapitala i slobode pružanja usluga nije potrebno odgovoriti jer su uvjeti koji uređuju te temeljne slobode uvelike jednaki ( 51 ).
35.

Naposljetku, s obzirom na to da je predmetna tvar otpremljena preko granice bez obavijesti, tu pošiljku treba smatrati nezakonitom u smislu članka 2. stavka 35. točke (a) Uredbe o pošiljkama otpada. U tom slučaju, nadležna tijela države članice polazišta obaviještena su o pošiljci radi osiguranja povrata predmetne tvari, u skladu s člankom 24. stavkom 2. Uredbe o pošiljkama otpada. Češka Republika odbila je to učiniti. Registracija u skladu s REACH Uredbom koja u članku 3. jamči slobodan promet tvari, pripravaka ili proizvoda, ne mijenja tu obvezu s obzirom na to da je otpad izričito isključen iz polja primjene REACH Uredbe.
12.

Člankom 37. stavkom 1. Kúriának a pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. törvényben rögzített elszámolás szabályairól és egyes egyéb rendelkezésekről szóló 2014. évi XL. törvény (Zakon br. XL iz 2014. o pravilima koja se primjenjuju na obračun predviđen [Zakonom DH 1], i nekim drugim odredbama, u daljnjem tekstu: Zakon DH 2) predviđa se: „U pogledu ugovora koji ulaze u područje primjene ovog zakona, stranke mogu od suda zatražiti da ugovor ili određene ugovorne odredbe proglasi nevaljanima (u daljnjem tekstu: djelomična nevaljanost), neovisno o razlozima takve nevaljanosti, samo ako podnesu zahtjev da se utvrde pravne posljedice nevaljanosti, odnosno da se proglasi da je ugovor valjan do trenutka donošenja presude ili da se priznaju učinci koje on do tada proizvede. Ako ne podnesu takav zahtjev, i nakon što im je prilika da isprave taj nedostatak pružena, ali nije iskorištena, sud ne može odlučivati o biti spora. […]”
70.

Kao drugo, u nedostatku takvog kolektivnog izuzeća za određenu vrstu djelatnosti, za svaku pojedinačnu djelatnost – to jest, kada je riječ o obrazovanju, studijski program u pitanju – potrebno je pojedinačno ocijeniti ispunjava li uvjete iz relevantne sudske prakse Suda. Stoga, nasuprot stajalištima belgijske vlade, obrazovanje kao takvo ne može kao cjelina spadati u kategoriju negospodarskih usluga od općeg interesa. Umjesto toga, kako je to navedeno i u uvodnoj izjavi 34. Direktive o uslugama, koja pak reproducira sudsku praksu Suda, mora se provesti ocjena na pojedinačnoj osnovi ( 30 ). S obzirom na to, važno je to može li se stvarna djelatnost poučavanja ili studijski program u pitanju smatrati uslugom, to jest provode li ih u bitnome ustanove koje nisu javne te financiraju li se iz privatnih sredstava ( 31 ).
55.

Opći sud očito nije uzeo u obzir činjenicu da je odbijanje pritužbe, samo po sebi, nepovoljan akt koji utječe na žaliteljicu kako bi na temelju nje zaključio da je bilo potrebno žaliteljici proslijediti izjave svjedokâ i osobe optužene za uznemiravanje na kojima je predsjednik namjeravao temeljiti svoju odluku. To neuzimanje u obzir tim je više iznenađujuće s obzirom na to da je Službenički sud ipak već nekoliko puta istaknuo da eventualno priznanje uprave da je postojalo uznemiravanje može samo po sebi imati povoljan učinak u terapeutskom procesu oporavka uznemiravane osobe, tako da uprava treba primjereno saslušati dotičnu osobu prije odbijanja njezine pritužbe ( 35 ). To je još očitije s obzirom na to da je Opći sud u točki 48. pobijane presude istaknuo da se predmet istrage zaista izmijenio tijekom postupka jer je predsjednik EIB‑a predvidio donošenje stegovnih mjera protiv žaliteljice a da ona pritom nije saslušana o činjenicama kojima se opravdava ta promjena.
20.

U tim je okolnostima Supremo Tribunal Administrativo (Visoki upravni sud, Portugal) uputio sljedeća prethodna pitanja: „1. Protivi li se pravu Unije, osobito člancima 49. i 54. UFEU‑a i načelima koja su u njima sadržana, to da se u okviru postupka koji se odnosi na postupak neizravne reprivatizacije kapitala društva u državnom vlasništvu koje obavlja djelatnost zračnog prijevoza, u dokumentima koji uređuju taj postupak, uključi zahtjev zadržavanja sjedišta i stvarne uprave navedenog društva u državi članici u kojoj je to društvo osnovano kao kriterij za odabir ponuda potencijalnih ulagača i odabir ponuda koje su predmet dodjele? 2. Protivi li se pravu Unije, osobito člancima 56. i 57. UFEU‑a i načelima koja su u njima sadržana, te načelima nediskriminacije, proporcionalnosti i potrebe to da se u okviru postupka neizravne reprivatizacije kapitala navedenog društva, u dokumentima kojima se uređuje taj postupak, uključi zahtjev obveza javnih usluga koje treba ispuniti subjekt ponuditelj kao kriterij za odabir ponuda potencijalnih ulagača i odabir ponuda koje su predmet dodjele? 3. Protivi li se pravu Unije, osobito člancima 56. i 57. UFEU‑a i načelima koja su u njima sadržana, to da se u okviru postupka neizravne privatizacije kapitala navedenog društva, u dokumentima kojima se uređuje taj postupak, uključi zahtjev zadržavanja i razvoja sadašnjeg nacionalnog zrakoplovnog čvorišta (hub) koji subjekt ponuditelj treba ispuniti kao kriterij za odabir ponuda potencijalnih ulagača i odabir ponuda koje su predmet dodjele? 4. Uzimajući u obzir djelatnost koju obavlja navedeno društvo i to da je prijenos njegova kapitala predmet postupka reprivatizacije, treba li se smatrati da navedena djelatnost predstavlja uslugu na unutarnjem tržištu na koju se primjenjuje Direktiva 2006/123/EZ ako je riječ o iznimci iz članka 2. stavka 2. točke (d) navedene direktive koja se odnosi na usluge na području prijevoza? Primjenjuje li se također u tom slučaju na navedeni postupak navedena direktiva? 5. U slučaju potvrdnog odgovora na četvrto pitanje, je li protivno člancima 16. i 17. navedene direktive to da se u okviru postupka neizravne reprivatizacije kapitala navedenog društva, u dokumentima kojima se uređuje taj postupak, uključi zahtjev obveza javnih usluga koje treba ispuniti subjekt ponuditelj kao kriterij za odabir ponuda potencijalnih ulagača i odabir ponuda koje su predmet dodjele? 6. U slučaju potvrdnog odgovora na četvrto pitanje, je li protivno člancima 16. i 17. navedene direktive to da se u okviru postupka neizravne reprivatizacije kapitala navedenog društva, u dokumentima kojima se uređuje taj postupak, uključi zahtjev zadržavanja i razvoja sadašnjeg nacionalnog zrakoplovnog čvorišta (hub) koji treba ispuniti subjekt ponuditelj kao kriterij za odabir ponuda potencijalnih ulagača i odabir ponuda koje su predmet dodjele?”
30.

To me dovodi do ključnog pitanja, a to je što se točno podrazumijeva pod pojmovima „žig koji čini boja” i „figurativni žig” i u čemu je razlika između tih dviju vrsta žigova.
30.

Taj sud ističe da, ako bi se navedena izjava smatrala nevaljanom, nacionalna pravila kojima se prenosi Okvirna odluka 2008/909 primjenjivala bi se, u skladu s njezinim člankom 25., na ispunjenje obveze izvršenja kazne, kao što se to zahtijeva člankom 4. točkom 6. Okvirne odluke 2002/584, čime se izbjegava nekažnjavanje osobe na koju se to odnosi. U takvom slučaju sud koji je uputio zahtjev trebao bi ispitati, kao prvo, mogu li se prijelazne odredbe nacionalnog prava, odnosno članak 5:2. stavak 3. WETS‑a, s obzirom na to da se njima predviđa da se to nacionalno zakonodavstvo ne primjenjuje na pravosudne odluke koje su postale pravomoćne prije 5. prosinca 2011., tumačiti u skladu s Okvirnom odlukom 2008/909 i, kao drugo, hoće li se, u slučaju odbijanja predaje na temelju članka 6. stavaka 2., 3. i 5. OLW‑a, zajamčiti stvarno izvršenje kazne u Nizozemskoj.
73.

Ako je tako, a to je samo na tom sudu da utvrdi, teško da bi to mogao biti razlog za povlačenje oslobođenja. Primjena te odredbe ovisi, kao što je ranije navedeno, o tome da se država na koju se to odnosi pozove na nju te podnese već navedene „konkretne, objektivne i usporedive elemente kojima se dokazuje postojanje ozbiljne opasnosti od utaje, izbjegavanja ili zlouporabe”.
52.

Kao četvrto i posljednje, moram se složiti s danskom vladom, možda i zbog zdravog razuma, pod uvjetom da on još nije evisciran iz ovog pravnog područja, da pojam kontaminacije nije moguće svesti na činjenicu da je hrana štetna za zdravlje. Kontaminacija hrane nužno uključuje i situacije u kojima je meso jednostavno neprikladno za prehranu ljudi ( 18 ), čak i ako njegova konzumacija ne dovodi do otrovanja hranom ili neke druge izravne štete za zdravlje osobe. Stoga, čak i ako trup s ostacima fekalija, sadržaja žučnog mjehura ili volje ne dovodi do izravne štete za zdravlje na mikrobiološkoj razini, kako tužitelji navode, ipak se može sa sigurnošću pretpostaviti da će takvo meso, ako izuzmemo vrlo bizarne ukuse neobičnih gastronoma, vjerojatno biti neprikladno za (uobičajenu) prehranu ljudi.
42.

U pogledu vozačkih dozvola kategorije B, riječ je o osnovnoj kategoriji vozačkih dozvola koja se zahtijeva za upravljanje osobnim vozilima za privatnu upotrebu. Doista, kao što to ističe španjolska vlada, posjedovanje vozačke dozvole te kategorije može biti nužno za obavljanje određenih zanimanja, na primjer za pružanje usluga taksija. Međutim, to je slučaj s mnogim sposobnostima, počevši od sposobnosti čitanja i pisanja. Treba li zbog toga poduku pisanja smatrati stjecanjem stručne kvalifikacije? Prema mojem mišljenju, stjecanjem stručne kvalifikacije može se smatrati samo ona djelatnost koja dovodi do usvajanja znanja ili sposobnosti koje se, isključivo ili prvenstveno, koriste u svrhu profesionalne djelatnosti, ili eventualno djelatnost posebno namijenjena osobama koje žele steći konkretne sposobnosti u profesionalne svrhe. Međutim, kvalificiranje određene vrste stjecanja kvalifikacije stjecanjem stručne kvalifikacije, samo zato što se usvojene sposobnosti u okviru tog stjecanja kvalifikacije mogu iskoristiti i u profesionalnoj djelatnosti, potencijalno može dovesti do neograničenog proširenja opsega tog pojma. Ako se takvo shvaćanje dovede do apsurda, usvajanje bilo koje sposobnosti može biti nužno za obavljanje, na primjer, zanimanja predavača te iste sposobnosti. Stoga smatram da se poduka autoškole radi stjecanja vozačke dozvole kategorije B ne može smatrati stjecanjem stručne kvalifikacije.
7.

Člankom 32. određuje se: „1. Države članice mogu predvidjeti da javni naručitelji mogu sklapati okvirne sporazume. 2. Za potrebe sklapanja okvirnog sporazuma, javni naručitelj slijedi postupovna pravila navedena u ovoj Direktivi za sve faze do sklapanja ugovora na temelju tog okvirnog sporazuma. Strane okvirnog sporazuma odabiru se primjenom kriterija za odabir utvrđenih u skladu s člankom 53. Ugovori na temelju okvirnog sporazuma sklapaju se u skladu s postupcima navedenima u stavcima 3. i 4. Ti se postupci mogu primjenjivati samo između javnih naručitelja i gospodarskih subjekata koji su izvorno strane okvirnog sporazuma. Pri sklapanju ugovora koji se temelje na okvirnom sporazumu, strane ne smiju ni pod kojim uvjetima mijenjati bitne uvjete okvirnog sporazuma, posebno u slučaju navedenom u stavku 3. Trajanje okvirnog sporazuma ne može biti dulje od četiri godine, osim u iznimnim valjano opravdanim slučajevima posebno vezanima uz predmet okvirnog sporazuma. Javni naručitelji ne smiju okvirni sporazum primjenjivati nepravilno ili na način kojim bi sprečavali, ograničavali ili narušavali tržišno natjecanje. 3. Ako je okvirni sporazum sklopljen s jednim gospodarskim subjektom, ugovori na temelju tog sporazuma sklapaju se u granicama uvjeta utvrđenih u okvirnom sporazumu. Za sklapanje tih ugovora javni naručitelj može se obratiti gospodarskom subjektu, strani okvirnog sporazuma, pisanim putem, tražeći od njega da dopuni svoju ponudu ako je to nužno. 4. Ako je okvirni sporazum sklopljen s više gospodarskih subjekata, potonjih mora biti najmanje troje, ako ima dovoljan broj gospodarskih subjekata koji zadovoljavaju uvjete sposobnosti i/ili valjanih ponuda koje zadovoljavaju kriterije za odabir. Ugovori na temelju okvirnih sporazuma sklopljenih s više gospodarskih subjekata mogu biti sklopljeni ili: – primjenom uvjeta određenih u okvirnom sporazumu bez ponovnog natjecanja, ili – ako svi uvjeti nisu određeni u okvirnom sporazum, kada su strane ponovno u natjecanju na temelju istih i, ako je to nužno, preciznije definiranih uvjeta, i, ako je prikladno, drugih uvjeta navedenih u specifikacijama okvirnog sporazuma, u skladu sa sljedećim postupkom: (a) za svaki ugovor koji će se sklopiti, javni naručitelji pisanim putem pozivaju gospodarske subjekte koji su sposobni izvršiti ugovor; (b) javni naručitelji određuju rok koji je dovoljno dug da omogući dostavu ponuda za svaki pojedini ugovor, uzimajući u obzir čimbenike poput složenosti predmeta ugovora i vremena potrebnog za dostavu ponuda; (c) ponude se dostavljaju pisanim putem, a njihov sadržaj ostaje tajan sve dok ne istekne predviđeni rok za odgovor; (d) javni naručitelji sklapaju svaki ugovor s ponuditeljem koji je dostavio najpovoljniju ponudu na temelju kriterija za odabir navedenih u specifikacijama okvirnog sporazuma.”
60.

Kao drugo, nema sumnje da Sahara Bank ulazi u kategoriju subjekata navedenih u točki (b) članka 12. Uredbe br. 204/2011, kako je izmijenjena Uredbom br. 45/2004, i stoga plaćanja koja je TG izvršio u odnosu na nju od stupanja na snagu te izmjene mogu ulaziti u područje primjene zabrane propisane tim člankom ako su zadovoljeni drugi uvjeti koje propisuje. Međutim, isto se ne može reći, kao što je to Komisija ispravno naglasila u pisanim očitovanjima, za verziju tog članka prije izmjene. U vezi s time, na nacionalnom je sudu da obavi potrebne provjere kako bi utvrdio može li se u okolnostima iz glavnog postupka banka Sahara Bank, kao vjerovnik obveze plaćanja troškova izdavanja garancije u korist HIB‑a na temelju ugovora sklopljenog s TG‑om, smatrati „osobom ili subjektom koji ulaže zahtjev u ime ili korist [libijske vlade]”. U suprotnom, plaćanja koja je TG izvršio banci Sahara Bank prije stupanja na snagu Uredbe br. 45/2004 ne mogu se ipak smatrati povredom zabrane iz članka 12. Uredbe br. 204/2011. Čini mi se da u potpunosti treba isključiti mogućnost da se u okolnostima iz glavnog postupka na TG‑a primjenjuje definicija iz izvorne verzije tog članka ili da je dio kategorije subjekata navedenih u stavku 1. točki (c) tog članka, kako je izmijenjen Uredbom br. 45/2014, ili članka 17. Uredbe 2016/44. Zapravo, s jedne strane, kao što je ispravno uočila njemačka vlada, na temelju same činjenice da je banka sa sjedištem u Europskoj uniji ugovorom o garanciji povezana s libijskom bankom ne može se smatrati da ona djeluje u ime te banke kada od treće banke sa sjedištem u Europskoj uniji, s kojom je povezana ugovorom o protugaranciji, zahtijeva naknadu troškova garancije plaćenih libijskoj banci. S druge strane, jednom odbačen, kao što je to učinjeno u točki 44. ovog mišljenja, argument prema kojem se svaki zahtjev podnesen u okviru niza ugovora o garanciji i protugaranciji o kojima je riječ u predmetu iz glavnog postupka treba smatrati „nevaljanim” zbog okolnosti pridonošenja krajnjem cilju izdavanja garancije u korist subjekta uvrštenog na popise u prilozima II. i III. Uredbi br. 204/2011, a zahtjev koji je podnio TG za plaćanje naknada u vezi s ugovorom o protugaranciji sklopljenim sa SH‑om treba smatrati zahtjevom gospodarskog subjekta Unije koji je taj zahtjev podnio isključivo u svojem interesu kako bi ostvario naknadu za usluge pružene jednom drugom gospodarskom subjektu Unije.