ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
57.

Kada bi se prihvatilo da tijela kojima su podneseni zahtjevi za pristup dokumentima koje drže, moraju konkretno i pojedinačno ocjenjivati svaki slučaj zasebno, to bi moglo dovesti do opasnosti od rascjepkanosti sustava nadzora i do različitog postupanja s obzirom na subjektivnu ocjenu koju nacionalno tijelo donosi u pogledu zahtjeva za pristup dokumentima. Podsjećam na to da zahtjev za jedinstvenu primjenu Direktive 2004/39 i njezin cilj usklađivanja idu u prilog utvrđivanju homogene ocjene povjerljivosti podataka koje nadzorna tijela primaju ili sastavljaju te, slijedom toga, postojanju općeg načela povjerljivosti, a ne ocjeni primjene poslovne tajne u svakom slučaju zasebno. U glavnom postupku tim općim načelom treba opravdati neotkrivanje podataka koje je zatražio E. Baumeister kako se ne bi oslabio sustav nadzora financijskih tržišta ni narušila njegova učinkovitost.
56.

Konkretnije, za odluku se može reći da se osobno odnosi na nekog subjekta ako on u vrijeme njezina donošenja pripada zatvorenoj, prepoznatljivoj skupini ( 14 ). To osobito vrijedi za stvarne korisnike potpore, odnosno za one poduzetnike koji su primili pozitivnu pogodnost ( 15 ). Ali ne vrijedi samo za njih. U biti, Sud je, u određenim okolnostima, i tužbe konkurenata korisnikâ potpore također proglašavao dopuštenima ( 16 ).
35.

Litavska vlada objasnila je da je razlog promjene u kvalifikaciji bila odluka Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud Litve) koji je htio ujednačiti do tada nedosljednu praksu u primjeni ( 7 ). Stoga se trebalo smatrati da je Državni porezni inspektorat zemljište iz sporne transakcije ex tunc (pre)kvalificirao tako da ne čini „građevinsko zemljište”. On je pak na temelju toga od društva SEB bankas zatražio povrat odbijenog pretporeza.
60.

Ako bi se države članice spriječile da svoje radno zakonodavstvo različito oblikuju oslanjanjem na navedene razlike i uključene interese, tada bi se dovelo u pitanje razlikovanje između ugovora o radu na određeno i na neodređeno vrijeme. Međutim, kako to Komisija pravilno ističe, to razlikovanje odgovara vrijednosnim predodžbama zakonodavca Unije i europskih socijalnih partnera prema kojima rad na određeno vrijeme ne treba per se smatrati zabranjenim ili čak nezakonitim. Umjesto toga, Okvirni sporazum zasniva se na razmišljanju da su „ugovori o radu na određeno vrijeme svojstveni za zapošljavanje u pojedinim sektorima, zanimanjima i djelatnostima koji mogu odgovarati i poslodavcima i radnicima” ( 48 ). On predstavlja također „doprinos u postizanju bolje ravnoteže između ‚fleksibilnosti radnog vremena i sigurnosti radnika’” ( 49 ).
58.

No, za radnika zaposlenog na određeno vrijeme od početka valja očekivati gubitak njegova radnog mjesta na kraju ugovorenog trajanja ugovora, dovršenjem ugovorenog posla ili nastupanjem ugovorenog događaja te stoga uopće nije iznenađujući. Sam je radnik sudjelovao u ugovornoj pogodbi koja prije ili poslije neizbježno dovodi do prestanka njegova radnog odnosa, iako on možda gaji nadu da će ga njegov poslodavac kasnije preuzeti u radni odnos na neodređeno vrijeme. U ovom slučaju kraj trajanja ugovora o radu bio je čak povezan s kalendarski određenim datumom, to jest danom odlaska u mirovinu radnice koja je do tada radila u nepunom radnom vremenu te se stoga mogao posebno jasno predvidjeti.
36.

Smatram da nije odlučno pitanje je li, kao što to BSGE smatra, dvorac Neuschwanstein zemljopisno mjesto ili je do te mjere poznat da, prema mišljenju relevantne javnosti, naziv „Neuschwanstein” prevladava nad nazivom mjesta u kojem se dvorac nalazi (točnije općina Schwangau). S druge strane, važno je to da znakovi ili podaci od kojih se žig Europske unije sastoji mogu služiti kao osnova za označivanje zemljopisnog podrijetla proizvoda ili usluga koje on obuhvaća.
5.

Članak 13. Direktive o odlagalištima sadržava odredbe o zatvaranju odlagališta: „Države članice poduzimaju mjere kako bi u skladu s dozvolom, gdje je to primjenjivo: (a) započeo postupak zatvaranja dijela ili čitavog odlagališta: i. kada se za to ispune bitni uvjeti utvrđeni dozvolom; ili ii. po odobrenju nadležnog tijela, na zahtjev operatera; ili iii. po obrazloženoj odluci nadležnog tijela; (b) čitavo odlagalište ili samo njegov dio smije se smatrati konačno zatvorenim za daljnje odlaganje otpada nakon izvršenog konačnog pregleda odlagališta od strane nadležnog tijela, njegove procjene svih izviješća primljenih od operatera, te nakon obavješćivanja operatera o odluci o zatvaranju odlagališta. To ni u kom slučaju ne umanjuje odgovornost koju operater ima u odnosu na uvjete dozvole; (c) nakon što se odlagalište konačno zatvori za daljnju upotrebu, operater snosi odgovornost za njegovo održavanje, nadzor i kontrolu u razdoblju naknadnog održavanj[a], tako dugo dok to traži nadležno tijelo, vodeći računa o roku u kojem odlagalište može predstavljati opasnost. Operater obavješćuje nadležno tijelo o svim značajnijim štetnim utjecajima za okoliš koje otkriju kontrolni postupci i slijediti odluku nadležnog tijela u vezi s vrstom i rokovima sanacije; (d) tako dugo dok nadležno tijelo smatra da postoji vjerojatnost da odlagalište predstavlja opasnost za okoliš, i ne dovodeći u pitanje bilo koje zakonodavstvo na državnoj ili razini Zajednice u pogledu odgovornosti posjednika otpada, operater odlagališta je odgovoran za praćenje stanja i provođenje analiza odlagališnog plina i procjednih voda, te sustava podzemnih voda u blizini odlagališta, a sve u skladu s Prilogom III.”
48.

No ta logika nije primjenjiva u ovom slučaju. Kao prvo, dvojbeno je može li se nepostupanje u skladu s obvezom prijave početka djelatnosti, propisanom u članku 213. stavku 1. Direktive o PDV‑u uvijek smatrati nebitnom postupovnom pogreškom: ta obveza može biti važna za osiguranje pravilnog obračuna i naplate poreza te za sprečavanje prevare ( 14 ). To je zasigurno formalna pretpostavka, no moglo bi se reći da to nije formalistička pretpostavka.
75.

Osim toga, prethodno je navedeno da Komisija, u skladu s odredbama Uredbe br. 1049/2001, zadržava pravo odbiti pristup svojim dokumentima ako to u konkretnom slučaju opravda opasnošću od ozbiljnog ugrožavanja postupka odlučivanja i ako provjeri da ne postoji prevladavajući javni interes za otkrivanje tih dokumenata. Međutim, odlukom o primjeni opće pretpostavke o povjerljivosti u slučaju kao što je onaj u ovom predmetu zapravo bi se narušila ravnoteža sustava uspostavljenog tom uredbom. Naime, Komisija bi se mogla konkretno i pojedinačno osloboditi od opravdavanja zašto je odbila pristup navedenim dokumentima te to odbijanje temeljiti na općenitim razmatranjima. Osim toga, bilo bi na osobi koja želi imati pristup dokumentima Komisije da dokaže postojanje takvog prevladavajućeg javnog interesa. To bi zapravo dovelo do prebacivanja tereta dokazivanja, iako se to čini nespojivim s člankom 42. Povelje, sudskom praksom Suda prethodno navedenom u ovom mišljenju kao i samom voljom zakonodavca Unije što se tiče zakonodavnih dokumenata.
60.

Činjenica da određeni dug nastaje kada država, izvršavajući javne ovlasti, naplaćuje poreze ili doprinose za socijalno osiguranje, sama po sebi ne sprečava primjenu testa subjekta u tržišnom gospodarstvu na naknadne mjere usmjerene na povrat tog duga. Kada javni vjerovnik postigne dogovor s dužnikom, njegove radnje treba procijeniti s obzirom na one privatnog vjerovnika u tržišnom gospodarstvu koji postupa s dužnom pažnjom, s obzirom na to da država pokušava postići ekonomski isplativ rezultat nastojeći ostvariti što veće izglede za povrat duga, bez obzira na njegovo podrijetlo - javno ili privatno. To ne znači da bi se u ovom slučaju trebali uzeti u obzir potencijalni gubici koji proizlaze iz prijašnjih mjera državne potpore.
20.

Rješenjem o ispravku poreza od 5. ožujka 2010. to je izuzeće od poreza odbijeno jer tužitelj nije ispunjavao zahtjev predviđen člankom 182. stavkom 2. točkom 7. Poreznog zakona s obzirom na to da je u razdoblju do 2012. izvršio ulaganja u svoja proizvodna postrojenja čiji su se proizvodi izvozili.
36.

Što se tiče prvog argumenta francuske vlade, ako smatra da porez čini sastavni dio planiranog programa potpore, Komisija mora taj porez uzeti u obzir kada ocjenjuje spojivost tog programa s unutarnjim tržištem. Komisija prvonavedeno pitanje, odnosno jesu li tri poreza bila sastavni dio predmetnog programa potpore, nije izričito razmatrala u svojim odlukama od 22. ožujka 2006. i 10. srpnja 2007. (u pogledu potonjeg pitanja spojivosti, vidjeti točke 61. do 65. u nastavku). Na raspravi je navela da se to podrazumijeva. Međutim, je li to točno (ili prikladno) ionako je nebitno, s obzirom na to da se pitanje čini li porez sastavni dio mjere potpore odnosi na pojam „potpora” te stoga, kao takvo, ne ovisi o stajalištu koje Komisija o tome ima, jer to stajalište ne obvezuje Sud.
15.

Tuženici u fazi replike uzimaju u obzir činjenicu da tužitelj nije doveo u pitanje tradicionalnu sudsku praksu o određivanju pravne osnove i tvrde da bi, da su se učinci nekog akta mogli ispitati, to bilo samo u okviru analize cilja i sadržaja navedenog akta, ali ne u okviru zasebne i neovisne analize. Što se tiče MSR‑a, on nema utjecaja na izmjenu početnog cilja ETS‑a, već je samo sporedan akt koji se u potpunosti uklapa u ETS. Tuženici također osporavaju relevantnost i zaključke studije KOBiZE zato što je provedena nakon donošenja pobijane odluke, zato što se odnosi samo na djelomičnu analizu kratkoročnih učinaka koji su navodno posljedica MSR‑a, i to samo u Poljskoj, te, naposljetku, zato što se temelji na netočnoj pretpostavci i upotrebljava pogrešnu metodologiju. Podredno, tuženici sumnjaju u „znatnost” utjecaja opće strukture opskrbe energijom tužitelja, kao što se to zahtijeva člankom 192. stavkom 2. točkom (c) UFEU‑a.
17.

Ovim pitanjem sud koji je uputio zahtjeva pita ima li on ovlast ispitati po službenoj dužnosti je li ugovor obuhvaćen područjem primjene Direktive 93/13, čak i ako potrošač nije pristupio raspravi. To je pitanje povezano s postojanjem nacionalnog pravila kojim se sudovima dopušta da po službenoj dužnosti ispitaju jedino to je li zahtjev suprotan nacionalnim pravilima javnog poretka. Prvo ću ispitati to pitanje jer pitanje je li Direktiva 93/13 primjenjiva (i može li se njezina primjenjivost ispitivati ex officio) logički prethodi onima o položaju stranaka u određenom ugovoru i zakonitosti njegovih odredaba.
68.

U skladu s tim pristupom, uzimajući u obzir, s jedne strane, to da se u članku 2. stavku 7. točki (c) trećoj alineji Osnovne uredbe upućuje na „prethodni” sustav bez tržišnog gospodarstva i, s druge strane, na to da pojmovi upotrijebljeni u određenim jezičnim verzijama ( 38 ), koji odgovaraju pojmu „induit” koji je upotrijebljen u francuskoj verziji, upućuju na pojam „nasljeđe”, predmetnu je odredbu moguće tumačiti kao da se njome izričito upućuje na „povijesne” poremećaje. S tog bi se gledišta samo poremećaji koji su posljedica mjera donesenih prije 1. srpnja 1998., kada je na snagu stupila Uredba br. 905/98, mogli smatrati „naslijeđenima” iz prethodnog sustava bez tržišnog gospodarstva. U tim bi se okolnostima mogući „novi” poremećaji, koji su posljedica mjere donesene nakon 1. srpnja 1998., eventualno mogli uzeti u obzir u okviru odredbe predviđene člankom 2. stavkom 7. točkom (c) prvom alinejom Osnovne uredbe.
27.

Kao drugo, u okviru sustava uspostavljenog Uredbom br. 207/2009, članak 8. nosi naslov „Relativni razlozi za odbijanje”. Njime su propisana pravila za rješavanje sporova kada raniji žig nositelju daje prava u trenutku kada je podnesena kasnija prijava za registraciju. Člankom 9. propisana su prava nositelja koja proizlaze iz žiga EU‑a. U skladu s tom odredbom, on ima pravo spriječiti sve treće strane da (bez njegova odobrenja) rabe istovjetan ili sličan znak u odnosu na proizvode ili usluge koje su istovjetne s onima za koje je žig EU‑a registriran (članak 9. stavak 1. točka (a)). On može također spriječiti uporabu svakog znaka kad – zbog istovjetnosti sa žigom EU‑a ili sličnosti žigu EU‑a i istovjetnosti ili sličnosti s proizvodima ili uslugama obuhvaćenima tim žigom i tim znakom – postoji vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu (članak 9. stavak 1. točka (b)). Izričaj članka 9. stavka 1. točke (c) (u kojem se navodi „uporaba bez opravdanog razloga”) sličan je posljednjem uvjetu iz članka 8. stavka 5. Smatram da bi te dvije odredbe trebalo dosljedno tumačiti, kako bi se osiguralo usklađeno tumačenje Uredbe br. 207/2009 ( 18 ).
44.

Nije jasan ni kontekst u kojemu se u članku 2. stavku 4. Odluke 2001/672 koristi riječ „dostavljaju se”. S jedne bi se strane izričito spominjanje adresata („dostavljaju se nadležnom tijelu”) moglo smatrati znakom za to da obavijest također mora stići do tijela ( 17 ). S druge bi se strane formulaciju „najkasnije 15 dana nakon” moglo shvatiti kao naznaku za to da informacije mora biti moguće uspješno dostaviti još i na 15. dan. U tom pogledu valja pak uzeti u obzir da je na primjer portugalska jezična verzija („no prazo de 15 dias”, to jest unutar 15 dana) formulirana u drugom smislu i da u članku 2. stavku 4. Odluke 2001/672 nije određeno mora li se obavijest poslati poštom. Umjesto toga je informacije, kao što na to primjerice upućuje članak 6. stavak 5. austrijske Uredbe o označivanju goveda, moguće dostaviti internetom ili telefonom.
107.

Kao drugo, ističem da su se države članice obvezne međusobno obavješćivati na temelju posebnih pravila Direktive 2001/83 ( 43 ) kao i na temelju opće obveze lojalne suradnje predviđene člankom 4. stavkom 3. UEU‑a. Stoga, ako nadležno tijelo jedne države članice sudionice otkrije problem koji može utjecati na ispravnost odobrenja za stavljanje u promet koje su izdale druge države članice ili referentna država članica, to nadležno tijelo treba o tome obavijestiti nadležna tijela tih drugih država. To može dovesti do preispitivanja postojećih nacionalnih odobrenja za stavljanje u promet u okviru, primjerice, mehanizma nadzora po službenoj dužnosti predviđenog primjenjivim nacionalnim pravom.
82.

Razlog za to jest to što radna snaga, kao značajka ili obilježje subjekta, može u različitom stupnju utjecati na konkretne djelatnosti tog subjekta. Taj utjecaj nije samo snažniji kada su kvalifikacije i obrazovanje ili stručnost i iskustvo osoblja veći, nego ovisi i o relativnoj važnosti materijalnih i nematerijalnih sredstava, s jedne, i radne snage, s druge strane. Kada je riječ o upravljanju autobusima ( 47 ) ili o dobro opremljenoj bolničkoj kuhinji ( 48 ), osoblje nije bitno obilježje odnosne djelatnosti, a pojedinci su više međusobno zamjenjivi. Što je odnos s klijentom individualiziraniji tijekom pružanja usluge, to će prijenos djelatnosti na novog poslodavca biti manje izvediv bez prijenosa osoblja ili njegovih velikih dijelova. Ključno je pitanje bi li promjena radne snage promijenila narav usluge. Za odgovor na to pitanje potrebno je provesti objektivnu ocjenu, uzimajući u obzir, u ovom predmetu, perspektivu učenika i njihovih roditelja.
101.

Iako je u predmetu C‑686/13, X, do spora došlo u okviru odnosa između društva majke i njegova društva kćeri izvan koncerna, ne vidim zbog čega se presuda donesena u tom predmetu ne bi mogla ekstrapolirati na ovaj. Smatram da je odlučujuće to što dobici nastali zbog tečajnih razlika također nisu bili uključeni u poreznu osnovicu poreza na dobit, u okolnostima kao što su to one u predmetnom slučaju. Drugim riječima, da upotrijebim formulaciju suda koji je uputio zahtjev, to što postoji situacija „u kojoj se u obzir ne uzimaju ni dobici ni gubici zbog tečajne razlike” ( 40 ).
9.

Člankom 32. stavkom 5. legge n. 183 – Deleghe al Governo in materia di lavori usuranti, di riorganizzazione di enti, di congedi, aspettative e permessi, di ammortizzatori sociali, di servizi per l’impiego, di incentivi all’occupazione, di apprendistato, di occupazione femminile, nonche’ misure contro il lavoro sommerso e disposizioni in tema di lavoro pubblico e di controversie di lavoro (Zakon br. 183. o prenošenju ovlasti na vladu u području teških i napornih zanimanja, reorganizaciji subjekata, dopustima, dostupnosti i odobrenim odsutnostima, mjerama socijalne zaštite, službama za zapošljavanje, mjerama za poticanje zapošljavanja, osposobljavanju i zapošljavanju žena, mjerama protiv neprijavljenog rada i odredbama o zaposlenju u javnom sektoru i o radnim sporovima) od 4. studenoga 2010. (redovni dodatak GURI‑ju br. 262 od 9. studenoga 2010.) određuje se: „U slučaju konverzije ugovora o radu na određeno vrijeme, sudac nalaže poslodavcu da radniku isplati sveobuhvatnu novčanu naknadu u iznosu od najmanje 2,5 do najviše 12 mjesečnih plaća u visini posljednje potpune stvarne mjesečne plaće sukladno kriterijima utvrđenima člankom 8. Zakona br. 604 od 15. srpnja 1966.”
56.

Stoga je Volkswagen, neovisno o provjerama koje bi sud koji je uputio zahtjev mogao provesti, u načelu mogao legitimno ostvariti svoje pravo na odbitak. Dokaz za to jest to što mu je porezna uprava priznala to pravo, iako samo za dio poreznih razdoblja u odnosu na koje ga je ostvarivao. Slovačka vlada i porezna uprava navode da se za preostala razdoblja ne može ostvariti zbog proteka pet godina.
54.

U tom pogledu valja podsjetiti i na to da je na državi članici koja se poziva na važan razlog u općem interesu kako bi opravdala ograničenje neke od temeljnih sloboda da dokaže da je njezin propis prikladan i nužan za ostvarivanje zadanog legitimnog cilja. No, već u okviru postupka zbog povrede obveze teret dokazivanja ne može biti takav da se od te države članice zahtijeva da pozitivno dokaže da taj cilj u istim uvjetima ne bi bilo moguće ostvariti nijednom drugom zamislivom mjerom ( 38 ). To treba a fortiori vrijediti za prethodni postupak.
„1.

Treba li članke 49. i 54. UFEU‑a tumačiti na način da im se protivi regionalni porez koji se primjenjuje na upotrebu velikih pojedinačnih maloprodajnih trgovina s površinom prodajnog prostora od najmanje 2500 m2 zbog učinka koji mogu imati na to područje, zaštitu okoliša i strukturu maloprodaje u gradskim sredinama te regije, i to, kako je predviđeno zakonom, neovisno o tome nalaze li se te maloprodajne trgovine izvan ili unutar utvrđenih gradskih područja, pri čemu ga u praksi uglavnom snose poduzetnici iz drugih država članica, s obzirom na to (i.) da se ne odnosi na trgovce koji imaju više maloprodajnih trgovina s površinom prodajnog prostora manjom od 2500 m2, bez obzira na to kolika je ukupna površina prodajnih prostora svih njihovih trgovina, (ii.) da izuzima od oporezivanja velike trgovačke komplekse, (iii.) da isključuje od oporezivanja pojedinačne maloprodajne trgovine specijalizirane za prodaju vrtne opreme, vozila, građevinskog materijala, strojeva i industrijske opreme i (iv.) da na maloprodajne trgovine u kojima se uglavnom prodaju namještaj, sanitarna oprema ili vrata i prozori te na trgovine tipa ‚uradi sam’ primjenjuje porez samo na 40 % njihove neto porezne osnovice?
52.

U tom pogledu valja podsjetiti i na to da je na državi članici koja se poziva na važan razlog u općem interesu kako bi opravdala ograničenje neke od temeljnih sloboda da dokaže da je njezin propis prikladan i nužan za ostvarivanje zadanog legitimnog cilja. No, već u okviru postupka zbog povrede obveze teret dokazivanja ne može biti takav da se od te države članice zahtijeva da pozitivno dokaže da taj cilj u istim uvjetima ne bi bilo moguće ostvariti nijednom drugom zamislivom mjerom ( 37 ). To treba a fortiori vrijediti za prethodni postupak.
97.

Iz mojih odgovora na prvo do trećeg pitanja proizlazi da, s obzirom na to da se člankom 8. Direktive 90/434 ne predviđa konačno oslobođenje od oporezivanja kapitalnog dobitka utvrđenog prilikom transakcije zamjene vrijednosnih papira u skladu s tom direktivom, država članica podrijetla ima mogućnost predvidjeti mehanizam odgode oporezivanja kapitalnog dobitka od zamjene do naknadnog prijenosa navedenih vrijednosnih papira i to neovisno o činjenici da prijenos nije u njezinoj poreznoj nadležnosti U skladu s očitovanjima francuske vlade, smatram da okolnost da je prijenos zamijenjenih vrijednosnih papira doveo do kapitalnog gubitka ne dovodi u pitanje poreznu nadležnost države članice podrijetla.
30.

U tom smislu, kako je Sud presudio u svojoj presudi od 2. listopada 2008., Hassett i Doherty (C‑372/07, EU:C:2008:534), „kao iznimka od općeg pravila o nadležnosti, [odredbe članka 22. Uredbe br. 44/2001] ne treba tumačiti šire nego što to zahtijeva njihov cilj, s obzirom na to da se njima strankama oduzima pravo na izbor suda koje bi inače imale te s obzirom na to da one u određenim slučajevima imaju učinak određivanja nadležnosti suda koji nije nadležan prema mjestu domicila niti jedne od stranaka ( 11 ).”
49.

Povodom pravnog spora nastalog u oba predmeta Högsta domstolen (Vrhovni sud) zahtijeva od Suda da odgovori na sljedeća pitanja: „T 25‑16 1. a) Primjenjuje li se Direktiva 2002/92 na djelatnost posrednika u osiguranju koji nije imao nikakvu namjeru zaključiti stvarni ugovor o osiguranju? Je li važno to da takva namjera nije postojala prije poduzimanja te djelatnosti ili je do njezina izostanka došlo naknadno? b) U situaciji predviđenoj u pitanju 1. točki a), je li važno to da je posrednik usporedno s fiktivnom djelatnošću također obavljao stvarnu djelatnost posredovanja u osiguranju? c) Također u situaciji predviđenoj u pitanju 1. točki a), je li važno to da se ta djelatnost potrošaču, prima facie, doimala kao pripremne radnje za zaključivanje ugovora o osiguranju? Je li potrošačevo mišljenje o tome predstavlja li djelatnost o kojoj je riječ posredovanje u osiguranju, bez obzira na to je li ono osnovano, od ikakve važnosti? T 2761‑15 2. a) Uređuje li Direktiva 2002/92 gospodarski ili drugi savjet koji je dan u vezi s posredovanjem u osiguranju ali se kao takav ne odnosi na stvarno potpisivanje ili produljenje ugovora o osiguranju? Što se s tim u vezi primjenjuje, osobito, u pogledu savjeta u vezi s ulaganjem kapitala u okviru kapitalnog životnog osiguranja? b) Primjenjuju li se na savjet poput onog navedenog u pitanju 2. točki a), kada po definiciji predstavlja investicijsko savjetovanje na temelju Direktive 2004/39, uz odredbe te direktive također odredbe Direktive 2002/92 ili samo one Direktive 2004/39? Ako se na takav savjet također primjenjuje Direktiva 2004/39, ima li jedan sustav pravila prednost pred drugim?”
11.

US District Court for the Southern District of Florida in Fort Lauderdale (Okružni sud Sjedinjenih Američkih Država za južni okrug države Floride u Fort Lauderdaleu) izdao je za njega 26. kolovoza 2010. uhidbeni nalog kao i optužnicu porote. R. Pisciotti bio je optužen da je pripadao radnoj skupini sastavljenoj od trgovačkih zastupnika društava za proizvodnju cijevi u pomorskoj uporabi koji su narušavali tržišno natjecanje međusobnom podjelom tržišta za prodaju tih cijevi, na Floridi (u SAD‑u) i drugdje, od 1999. do kraja 2006.
36.

Smatram da iz teksta članka 57. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 („[a]ko to ne dokaže, zahtjev za proglašavanje žiga ništavim odbacuje se”) ( 23 ) proizlazi da je Opći sud u pravu. Na temelju te uredbe postoje razni stadiji u postupku za proglašavanje žiga ništavim. Kao prvo, nositelj ranijeg žiga osporit će prijavu žiga Unije – u ovom predmetu to je osporavanje učinjeno u skladu s člankom 53. stavkom 1. točkom (a) i člankom 8. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 207/2009. Kao drugo, na temelju članka 57. stavka 2. nositelj žiga Unije može odlučiti da se suprotstavi svakom takvom osporavanju tako da od tog nositelja ranijeg žiga zatraži dostavu dokaza o stvarnoj uporabi. Stoga je cilj članka 57. stavka 2. spriječiti nositelja ranijeg žiga (ovdje društva Rezon) da pobija žig Unije ako je vjerojatno da će se raniji žig, na koji se nositelj poziva, poništiti radi neuporabe ( 24 ). Iz zakonodavne strukture proizlazi da ako nositelj žiga Unije uspije na temelju članka 57. stavka 2. (jer stvarna uporaba nije dokazana), nije potrebno ispitivati materijalnopravne razloge za bilo koji zahtjev za proglašavanje žiga ništavim (članak 8. stavak 1. točka (b) u ovom predmetu) i taj zahtjev ne može uspjeti. Međutim, ako nositelj ranijeg žiga uspije u dokazivanju stvarne uporabe, tada postaje potrebno ispitati materijalnopravne razloge. To je učinak spornih odluka kako ih je Opći sud potvrdio u odnosu na dio usluga obuhvaćenih žigom Unije čiji je nositelj društvo mobile.de, to jest one usluge koje se tiču „oglašavanja u vezi s vozilima” ( 25 ).