(t. 23. do 25.)

Akti koji mogu biti predmet tužbe za poništenje samo su one mjere koje proizvode obvezujuće pravne učinke koji mogu izravno i neposredno utjecati na tužiteljeve interese, značajno mijenjajući njegov pravni položaj. Nasuprot tomu, akt koji ne sadržava nijedan novi element u odnosu na raniji akt predstavlja akt koji samo potvrđuje prethodni te zbog toga ne može prouzročiti početak novog roka za tužbu.

Službenički sud: presude od 17. rujna 2014., Wahlström/Frontex, F‑117/13 , EU:F:2014:215 , t. 25. do 27. i navedena sudska praksa i od 5. veljače 2016., GV/ESVD, F‑137/14 , EU:F:2016:14 , t. 79. i navedena sudska praksa

Međutim, prava obrane, kao što su sada ugrađena u članak 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima koji ima opću primjenu, obuhvaćaju, s obzirom na to da su šira, postupovno pravo iz stavka 2. točke (a) navedenog članka svake osobe na saslušanje prije poduzimanja ikakve pojedinačne mjere koja bi na nju mogla nepovoljno utjecati. Slijedom toga, institucija mora omogućiti dotičnom članu osoblja da učinkovito istakne svoje očitovanje prije donošenja odluke o neproduljenju njegova ugovora o radu.

Prava obrane u svakom postupku pokrenutom protiv neke osobe koji može rezultirati aktom koji negativno utječe na prava te osobe nameću se kao opće načelo prava Unije koje mora biti zajamčeno, pa i onda kada ne postoje nikakva postupovna pravila. Iako postupak produljenja ugovora o radu članu privremenog osoblja nije postupak pokrenut protiv člana navedenog osoblja, činjenica je da odluka o neproduljenju njegova ugovora o radu negativno utječe na njegov položaj, s obzirom na to da je njezinim konačnim ishodom lišen mogućnosti nastavka radnog odnosa u svojoj instituciji.

Mogućnost produljenja ugovora članu privremenog osoblja predstavlja tek mogućnost, ocjena koje je ostavljena nadležnom tijelu, a institucije imaju velik prostor za diskrecijsko odlučivanje u organizaciji svojih službi, ovisno o zadaćama koje su im povjerene, i u raspoređivanju u tu svrhu osoblja koje imaju na raspolaganju, pod uvjetom da se to raspoređivanje obavlja u interesu službe. Osim toga, kada nadležno tijelo odlučuje o položaju službenika, ono je dužno uzeti u obzir sve elemente koji mogu utjecati na njegovu odluku, odnosno ne samo interes službe, nego isto tako osobito i interes dotičnog službenika. To, naime, proizlazi iz dužnosti brižnog postupanja uprave koja odražava ravnotežu uzajamnih prava i obveza, a koju su Pravilnik i, per analogiam, Uvjeti zaposlenja ostalih službenika oblikovali u odnosima između javnih tijela i njihovih službenika. Slijedom toga, vodeći računa o širokoj diskrecijskoj ovlasti kojom u tim okolnostima raspolažu institucije, nadzor suca ograničen je na provjeru nepostojanja očite pogreške ili zlouporabe ovlasti.

(t. 89.)

Izvori:

Sud: presuda od 29. lipnja 1994., Klinke/Sud, C‑298/93 P, EU:C:1994:273, t. 38.

Prvostupanjski sud: presude od 18. travnja 1996., Kyrpitsis/GSO, T‑13/95, EU:T:1996:50, t. 52. i od 8. rujna 2009., ETF/Landgren, T‑404/06 P, EU:T:2009:313, t. 162. i navedena sudska praksa

Opći sud Europske unije: presude od 21. svibnja 2014., Komisija/Macchia, T‑368/12 P, EU:T:2014:266, t. 49.; od 10. listopada 2014., EMA/BU, T‑444/13 P, EU:T:2014:865, t. 28. i od 24. studenoga 2015., Komisija/D’Agostino, T‑670/13 P, EU:T:2015:877, t. 32. i navedena sudska praksa