ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
17

Osoba RE koristila je prvi rodiljni dopust od 4. veljače do 19. kolovoza 2001., a potom roditeljski dopust za odgoj djeteta od 6. rujna 2001. do 6. rujna 2003. Zatim je koristila drugi rodiljni dopust od 6. studenoga 2007. do 6. lipnja 2008. i potom roditeljski dopust za odgoj djeteta od 1. kolovoza 2008. u obliku radnog vremena skraćenog za jednu petinu. Taj posljednji dopust trebao je isteći 29. siječnja 2011.
27

Međutim, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 54. svojeg mišljenja, iako je članstvo u suvlasničkoj zajednici zakonski propisano, ipak se pojedinosti upravljanja zajedničkim dijelovima nekretnine prema potrebi uređuju ugovorom te do članstva u suvlasničkoj zajednici dolazi aktom dobrovoljnog stjecanja etažnog vlasništva, uključujući suvlasničkih dijelova na zajedničkim dijelovima nekretnine, tako da se obveza suvlasnika prema suvlasničkoj zajednici, poput one iz glavnog postupka, mora smatrati pravnom obvezom koja je preuzeta slobodnom voljom, u smislu sudske prakse navedene u točki 25. ove presude.
42

Uvodno treba podsjetiti na to da je – u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda, koji je uspostavljen člankom 267. UFEU‑a – na Sudu da nacionalnom sucu dâ koristan odgovor koji će mu omogućiti rješavanje predmeta koji se pred njim vodi. U tom smislu Sud mora, ako je to potrebno, preoblikovati postavljena pitanja. Naime, misija je Suda tumačiti sve odredbe prava Unije kada je to potrebno nacionalnim sudovima radi rješavanja predmeta u kojima vode postupke, čak i ako te odredbe nisu izričito naveli u pitanjima koja su uputili Sudu (presuda od 19. prosinca 2018., AREX CZ, C‑414/17, EU:C:2018:1027, t. 34. i navedena sudska praksa).
63

S obzirom na to, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 41. ove presude, zadaća je država članica da, u okviru izvršavanja margine prosudbe koju imaju u vezi s tim, definiraju, kao što je nezavisni odvjetnik naveo u točkama 85. do 88. svojega mišljenja, konkretne načine uspostave takvog sustava, osobito njegova oblika, i to uzimajući u obzir, ako je to potrebno, osobitosti svojstvene svakom predmetnom sektoru djelatnosti, odnosno osobitosti određenih poduzeća, posebice njihovu veličinu i ne dovodeći u pitanje članak 17. stavak 1. Direktive 2003/88, koji omogućuje državama članicama da, uz poštovanje općih načela zaštite sigurnosti i zdravlja radnika, odstupe, među ostalim, od članaka 3. do 6. ako, s obzirom na posebne značajke neke djelatnosti, trajanje radnog vremena nije izmjereno i/ili unaprijed određeno ili ga mogu određivati sami radnici.
33

Najprije je potrebno podsjetiti na to da se, u skladu s ustaljenom praksom Suda, u situaciji kada je Sudu podnesen zahtjev za prethodnu odluku o tarifnom razvrstavanju, njegova uloga sastoji više u tome da nacionalnom sudu razjasni kriterije čija će primjena tom sudu omogućiti da proizvode o kojima je riječ pravilno razvrsta u KN, nego u tome da sâm provodi to razvrstavanje, tim više što nužno ne raspolaže svim informacijama koje su mu u tom pogledu nužne. Stoga je nacionalni sud u svakom slučaju u boljem položaju da to učini (vidjeti, između ostalog, presudu od 25. veljače 2016., G. E. Security, C‑143/15, EU:C:2016:115, t. 41. i navedenu sudsku praksu).
37

K tome, nesporno je i da društvo Vega Poland također snosi ukupne troškove u vezi s takvom opskrbom goriva s obzirom na to da mu društvo Vega International izdaje račune za to gorivo. Nadalje, poljsko društvo kći ovlašteno je kompenzirati račune izdane za korištenje karticama za gorivo s računima upućenima austrijskom društvu ili ih platiti u roku od jednog do tri mjeseca od njihova primitka.
25

Osim toga, u istoj točki pobijane presude on podsjeća na to da je Komisija, nasuprot tomu, nadležna za provođenje, nad ukupnim iznosom prenesene kapitalizirane vrijednosti, odbitka koji odgovara iznosu drugog dijela tog kapitala, koji se sastoji od povećanja vrijednosti mirovinskih prava do kojeg je došlo između datuma zahtjeva za prijenos sredstava do stvarnog datuma prijenosa.
67

Međutim, valja podsjetiti na to da, kada je Sudu podnesen zahtjev za prethodnu odluku o tarifnom razvrstavanju, njegova je uloga nacionalnom sudu razjasniti kriterije čija će provedba potonjem omogućiti da ispravno razvrsta u KN proizvode o kojima je riječ, a ne da sam provede to razvrstavanje, i to osobito zato što ne raspolaže svim informacijama koje su mu u tom smislu neophodne. Tako je nacionalni sud u svakom slučaju u boljem položaju da to učini (presude od 12. lipnja 2014., Lukoyl Neftohim Burgas, C‑330/13, EU:C:2014:1757, t. 27. i od 25. veljače 2016., G. E. Security, C‑143/15, EU:C:2016:115, t. 41.).
1

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 212.a Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1992., L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 648/2005 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. travnja 2005. (SL 2005., L 117, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 17., str. 137.; u daljnjem tekstu: Carinski zakonik), članka 3. stavka 1. točaka (a) do (c) Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 1238/2013 od 2. prosinca 2013. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe na uvoz kristalnih silicijskih fotonaponskih modula i ključnih elemenata (tj. ćelija) podrijetlom ili poslanih iz Narodne Republike Kine (SL 2013., L 325, str. 1.) i članka 2. stavka 1. točaka (a) do (c) Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 1239/2013 od 2. prosinca 2013. o uvođenju konačne kompenzacijske pristojbe na uvoz kristalnih silicijskih fotonaponskih modula i ključnih elemenata (tj. ćelija) podrijetlom ili poslanih iz Narodne Republike Kine (SL 2013., L 325, str. 66.).
11

Nakon što mu je šator isporučen u boravište, C. Fülla je utvrdio njegovu neusklađenost te potom od Toolporta zatražio da u njegovu boravištu provede usklađivanje šatora. Taj šator on nije ni poslao nazad Toolportu niti je predložio da to učini. Toolport je pak odbio prigovore C. Fülle o neusklađenosti navedenog šatora smatrajući ih neosnovanim. Istodobno C. Fülli nije napomenuo da treba prevesti šator do njegova sjedišta niti mu je ponudio predujmiti troškove prijevoza.
22

Uvodno valja podsjetiti da, kako načelo uzajamnog povjerenja između država članica tako i načelo uzajamnog priznavanja koje se i sâmo temelji na uzajamnom povjerenju između potonjih, u pravu Unije imaju ključnu važnost, s obzirom na to da omogućavaju stvaranje i održavanje područja bez unutarnjih granica. Konkretnije, načelo uzajamnog povjerenja obvezuje svaku državu članicu, osobito u kontekstu područja slobode, sigurnosti i pravde, da, osim u iznimnim okolnostima, smatra da sve ostale države članice poštuju pravo Unije i, konkretnije, njime priznata temeljna prava (presuda od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci u pravosudnom sustavu), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 36. i navedena sudska praksa).
16

Kad je riječ o njegovu odnosu sa Schleswig‑Holsteinischen Ministerium für Justiz (ministarstvo pravosuđa Savezne zemlje Schleswig‑Holstein, Njemačka), Državno odvjetništvo u Lübecku navelo je da to ministarstvo ne raspolaže nikakvom ovlašću davanja uputa predmetnom državnom odvjetništvu. U skladu s nacionalnim pravom samo Staatsanwaltschaft beim Schleswig‑Holsteinischen Oberlandesgericht (glavni državni odvjetnik državnog odvjetništva pri Visokom zemaljskom sudu Savezne zemlje Schleswig‑Holstein, Njemačka, u daljnjem tekstu: glavni državni odvjetnik), koji je na čelu državnog odvjetništva te savezne zemlje, može davati upute Leitenden Oberstaatsanwalt der Staatsanwaltschaft Lübeck (prvi državni odvjetnik državnog odvjetništva u Lübecku, Njemačka). Nadalje, ovlast davanja uputa uređena je Temeljnim zakonom Savezne Republike Njemačke i načelom zakonitosti koje se primjenjuje u kaznenom postupku, a koje proizlazi iz vladavine prava. Iako to ministarstvo može, ovisno o slučaju, imati ovlast davanja „vanjske” upute glavnom državnom odvjetniku, ono je dužno poštovati ta načela. Nadalje, u Saveznoj zemlji Schleswig‑Holstein dužno je obavijestiti predsjednika Landtaga (Parlament savezne zemlje, Njemačka) kad glavnom državnom odvjetniku daje uputu. U konkretnom slučaju, kad je riječ o osobi OG, to ministarstvo nije glavnom državnom odvjetniku izdalo nikakvu uputu niti je potonji izdao ikakvu uputu Državnom odvjetništvu u Lübecku.
34

Naime, iako je s tehničke strane točno da prijenos upućenih glasovnih poziva preko SkypeOuta kao posrednika u materijalnom smislu ostvaruju na prvom mjestu ISP‑i, u prvom segmentu koji kreće od internetske veze korisnika pozivatelja do pristupnika (Gatewaya) između interneta i PTSN‑a te, na drugom mjestu, operateri telekomunikacijskih usluga na PSTN‑u, u drugom segmentu koji kreće od navedenog pristupnika do spojne točke u mobilnoj ili fiksnoj mreži pozvanog korisnika, ostaje činjenica da se taj prijenos obavlja na temelju sporazuma sklopljenih između društva Skype Communications i navedenih operatera telekomunikacijskih usluga te da se on ne može obaviti bez sklapanja takvih sporazuma.
28

U tom smislu valja podsjetiti na to da je cilj Direktive 2008/48, kako to proizlazi iz njezinih uvodnih izjava 7. i 9., to da se predvidi, u području potrošačkog kreditiranja, potpuno i obvezatno usklađivanje u čitavom nizu ključnih područja koje se smatra nužnim kako bi se osiguralo da svi potrošači Unije uživaju visoku i jednaku razinu zaštite svojih interesa te kako bi se olakšalo stvaranje učinkovitog unutarnjeg tržišta potrošačkog kreditiranja (presuda od 21. travnja 2016., Radlinger i Radlingerová, C‑377/14, EU:C:2016:283, t. 61. i navedena sudska praksa).
47

U ovom slučaju španjolska vlada ističe razliku između konteksta u kojem dolazi do plaćanja novčane naknade iz članka 49. stavka 1. točke (c) Zakona o radu i onog u kojemu dolazi do plaćanja novčane naknade predviđene člankom 53. stavkom 1. točkom (b) tog zakona. Obveza plaćanja prve naknade nastaje kad je posao koji je predmet ugovora o radu na određeno vrijeme, poput ugovorâ za privremeno obavljanje poslova iz glavnog postupka, dovršen, dok se druga naknada, većeg iznosa, plaća u slučaju otkaza zbog jednog od razloga iz članka 52. navedenog zakona, kao što su gospodarski, tehnički, organizacijski ili proizvodni razlozi koji su pripisivi poslodavcu. Navedena vlada u biti ističe da do plaćanja prve od tih novčanih naknada dolazi u slučaju nastupanja događaja koji je radnik mogao predvidjeti u trenutku sklapanja ugovora o radu na određeno vrijeme. S druge strane, svrha druge od tih novčanih naknada jest da se kompenziraju radnikova iznevjerena legitimna očekivanja koja je mogao imati u pogledu nastavka njegova radnog odnosa, što je posljedica njegova otkaza zbog jednog od razloga iz navedenog članka 52. Tom bi se razlikom u kontekstu moglo opravdati to što visina novčane naknade koja se dodjeljuje radniku prilikom prestanka njegova ugovora o radu nije istovjetna u oba slučaja.
36

Najprije valja utvrditi da u skladu s prvim podstavkom tog dijela A u njemu navedena skupina monitora obuhvaća one s katodnom cijevi ili bez nje, uključujući one s ravnim zaslonom, koji grafički prikazuju obrađene podatke i koji osobito uključuju monitore nabrojane u točkama 1. do 4. spomenutog dijela. Prema tome, iz upotrebe izraza „posebno” proizlazi da je nabrajanje, u točkama 1. do 4. tog dijela, vrsta monitora koji se rabe isključivo ili uglavnom u sustavu za automatsku obradu podataka kao i njihovih tehničkih svojstava koja ih čine prikladnima za učinkovito prikazivanje podataka iz tog sustava, isključivo indikativno.
40

U tom pogledu valja istaknuti da metoda fiksnih referentnih razdoblja može dovesti do toga da poslodavac poveže intenzivna razdoblja rada radnika tijekom dvaju uzastopnih referentnih razdoblja što će dovesti do toga da će radnik, uzimajući u obzir razdoblja odmora iz članaka 3. i 5. Direktive 2003/88, u prosjeku preći ograničenje najduljeg trajanja tjednog radnog vremena u razdoblju koje, s obzirom na to da se proteže kroz ta dva fiksna razdoblja, odgovara pomičnom referentnom razdoblju istog trajanja. Takva situacija ne može se pojaviti ako se referentno razdoblje utvrđuje na pomičnoj osnovi, s obzirom na to da je učinak pomičnih referentnih razdoblja stalno preračunavanje prosječnog trajanja tjednog radnog vremena.
20

Društvo MSC ponovno se obratilo banci BCP 10. prosinca 2014. ponavljajući da je njegov račun i dalje predmet neodobrenih izravnih terećenja. Dopisom od 16. prosinca 2014. ta banka potvrdila je nepostojanje ili barem nepravilnost suglasnosti društva MSC i činjenicu da društvo MSC stoga ima pravo na povrat izvršenih izravnih terećenja do zakonske granice od trinaest mjeseci iz članka 69. PSPU‑a ili do iznosa koji odgovaraju izvršenim izravnim terećenjima od listopada 2013. do prosinca 2014. Stoga je navedena banka naložila povrat.
20

Samo je državno odvjetništvo podnijelo očitovanja. Ono je navelo da s obzirom na to da predmet u glavnom postupku nije obuhvaćen jednom od pretpostavki isključive nadležnosti i s obzirom na to da se tuženik u glavnom postupku ne protivi tomu da sud koji je uputio zahtjev odluči u predmetu u glavnom postupku, taj sud mora prihvatiti svoju nadležnost u tom sporu u mjeri u kojoj on može biti nadležan na temelju prešutne prorogacije nadležnosti.
21

Članak 169. te direktive propisuje: „Uz odbitak iz članka 168., porezni obveznik ima pravo odbiti PDV iz tog članka ako se roba i usluge koriste u sljedeće svrhe: (a) transakcije koje se odnose na aktivnosti iz drugog podstavka članka 9. stavka 1. koje se provode izvan države članice u kojoj treba platiti ili je plaćen PDV, u pogledu kojih bi se PDV mogao odbiti da su bile provedene u toj državi članici; (b) transakcije koje su izuzete u skladu s člancima 138., 142. ili 144., člancima 146. do 149., člancima 151., 152., 153. ili 156., člankom 157. stavkom 1. točkom (b), člancima 158. do 161. ili člankom 164.; (c) transakcije koje su izuzete u skladu s točkama (a) do (f) članka 135. stavka 1., ako kupac ima poslovni nastan izvan Zajednice ili ako se te transakcije izravno odnose na robu koja je namijenjena izvozu iz Zajednice.”
13

Budući da dvoji o usklađenosti te odredbe – protumačene na opisani način – s pravom Unije, Juzgado de lo Mercantil no 3 de Madrid (Trgovački sud br. 3 u Madridu, Španjolska) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Je li članku 7. stavku 1. i članku 8. Direktive [97/67] protivan nacionalni propis u skladu s kojim jamstvo dodijeljeno poštanskom operatoru koji je imenovan pružateljem univerzalne poštanske usluge uključuje to da je on jedini ovlašten za distribuciju sredstava za frankiranje različitih od poštanskih maraka? 2. U slučaju potvrdnog odgovora na prethodno pitanje, može li se u skladu s poštanskim propisima Europske unije zahtijevati od privatnih poštanskih operatora da raspolažu fizičkim objektima dostupnima javnosti kako bi mogli distribuirati i prodavati sredstva za frankiranje različita od poštanskih maraka?”
3

Uvodne izjave 32. i 33. Direktive 2012/27 glase: „(32) Učinak odredaba o mjerenju i obračunu iz direktiva 2006/32/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 5. travnja 2006. o energetskoj učinkovitosti u krajnjoj potrošnji i energetskim uslugama te o stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 93/76/EEZ (SL 2006., L 114, str. 64.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 3., str. 61.)], 2009/72/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište električne energije i stavljanju izvan snage Direktive 2003/54/EZ (SL 2009., L 211, str. 55.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 4., str. 29.)] i 2009/73/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište prirodnog plina i stavljanju izvan snage Direktive 2003/55/EZ (SL 2009., L 211, str. 94.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 5., str. 39.)] o uštedi energije bio je ograničen. U mnogim dijelovima Unije te odredbe nisu dovele do pružanja ažuriranih informacija korisnicima o potrošnji energije ili obračuna na temelju stvarne potrošnje onoliko često koliko je, kako su studije pokazale, potrebno kako bi se korisnicima omogućilo reguliranje vlastite potrošnje energije. U sektorima grijanja prostorija i tople vode u zgradama s više stanova nedovoljna je jasnoća tih odredaba također dovela do brojnih pritužaba građana. (33) Kako bi se ojačalo osnaživanje krajnjih kupaca u vezi s pristupom informacijama o mjerenju i obračunu individualne potrošnje energije, vodeći pritom računa o prilikama povezanim s procesom provedbe inteligentnih sustava mjerenja i uvođenja pametnih brojila u državama članicama, važno je pojasniti zahtjeve prava Unije u tom području. Time bi se trebalo doprinijeti smanjenju troškova provedbe inteligentnih sustava mjerenja opremljenih funkcijama za povećanje uštede energije i poduprijeti razvoj tržišta energetskih usluga i upravljanje potražnjom. Provedbom inteligentnih sustava mjerenja omogućuje se redoviti obračun na temelju stvarne potrošnje. Međutim, postoji i potreba za pojašnjenjem zahtjeva za pristup informacijama te pravedan i točan obračun na temelju stvarne potrošnje u slučajevima u kojima pametna brojila neće biti dostupna do 2020., uključujući u vezi s mjerenjem i obračunom individualne potrošnje grijanja, hlađenja i tople vode u zgradama s više stanova koje se opskrbljuju putem sustava centraliziranog grijanja/hlađenja ili vlastitog zajedničkog sustava grijanja postavljenog u takvim zgradama.”
24

Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 168. točku (a) Direktive o PDV‑u tumačiti na način da joj se protivi nacionalno zakonodavstvo poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku kojim je, s jedne strane, predviđeno proširenje područja primjene isključenja prava na odbitak PDV‑a, nakon što je dotična država članica pristupila Uniji, a koje dovodi do toga da se poreznom obvezniku, pružatelju turističkih usluga, od stupanja na snagu tog proširenja oduzima pravo na odbitak PDV‑a na kupnju usluga smještaja i ugostiteljskih usluga koje on ponovno fakturira drugim poreznim obveznicima u sklopu pružanja turističkih usluga i kojim je, s druge strane, predviđeno isključenje prava na odbitak PDV‑a plaćenog na kupnju usluga smještaja i ugostiteljskih usluga, koje je uvedeno prije pristupanja te države članice Uniji i zadržano je nakon toga, u skladu s člankom 176. drugim stavkom Direktive o PDV‑u, a koje dovodi do toga da se poreznom obvezniku koji ne pruža turističke usluge oduzima pravo na odbitak PDV‑a na kupnju takvih usluga smještaja i ugostiteljskih usluga koje on ponovno fakturira drugim poreznim obveznicima.
17

U tim je okolnostima Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Okružni upravni sud u Laciju, Italija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje: „Protivi li se načelima Unije koja se odnose na zaštitu legitimnih očekivanja i pravne sigurnosti te načelima slobodnog kretanja robe, slobode poslovnog nastana i slobode pružanja usluga u skladu s [UFEU‑om], kao i načelima koja proizlaze iz potonjih načela, kao što su to jednako postupanje, nediskriminacija, uzajamno priznavanje, proporcionalnost i transparentnost u skladu s Direktivom [2014/24] primjena nacionalnog propisa kao što je to onaj talijanski koji proizlazi iz odredaba [članka 95. stavka 10. u vezi s člankom 83. stavkom 9. Zakonika o javnoj nabavi], u skladu s kojim se zbog propuštanja odvojenog navođenja troškova radne snage u ekonomskoj ponudi u postupku javne nabave poduzetnik ponuditelj u svakom slučaju isključuje iz postupka i nema mogućnost dobivanja pomoći pri pripremi dokumentacije (soccorso istruttorio), čak ni u slučaju kada obveza odvojenog navođenja nije bila navedena u dokumentaciji za nadmetanje i bez obzira na to što se s materijalnopravnog stajališta u ponudi stvarno uzimaju u obzir minimalni troškovi radne snage, koji su uostalom u skladu s posebnom izjavom koju je u tu svrhu dao predmetni poduzetnik ponuditelj?”
30

Sud koji je uputio zahtjev smatra, s jedne strane, da se kamion‑hladnjača ne može izjednačiti s „klaonicom”, kako je taj objekt definiran u točki 1.16 Priloga I. Uredbi br. 853/2004. S druge strane, on smatra da vozilo nije jedinica poduzeća koja posluje s hranom te se, slijedom toga, ne može smatrati objektom, u smislu članka 2. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 852/2004. S tim u vezi, sud koji je uputio zahtjev smatra da prijevoz mesa započinje prilikom njegova prekrcavanja u kamion‑hladnjaču i da se ono mora potpuno ohladiti prije prekrcavanja u to vozilo.
24

Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 282. do 292. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da je, kada isporuka u korist istog kupca sadržava dvije nekretnine koje su povezane svojom prirodom i dio su istog kupoprodajnog ugovora i premašena je godišnja granica prometa koja služi kao referenca za primjenu posebne odredbe za mala poduzeća propisana u toj direktivi, porezni obveznik dužan platiti porez na temelju vrijednosti ukupne predmetne isporuke, to jest uzimajući u obzir vrijednost dviju roba koje čine predmet iste isporuke iako uzimanje u obzir vrijednosti jedne od tih roba ne dovodi do premašivanja navedene godišnje granice.
23

U tim je okolnostima Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionalni upravni sud za Lacij) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „(1) Protive li se člancima 4. i 13. Direktive [o otpadu], u vezi s [njezinim] uvodnim izjavama 6., 8., 28. i 31., nacionalno primarno zakonodavstvo i s njime povezani podzakonski provedbeni propisi – to jest članak 35. stavak 1. [Uredbe sa zakonskom snagom br. 133/2014] i [uredba od 10. kolovoza 2016.] – u dijelu u kojem se samo tamo razmatrana postrojenja za spaljivanje, obuhvaćena prilozima i tablicama iz [uredbe od 10. kolovoza 2016.], kvalificiraju kao infrastruktura i strateški objekti od pretežnog nacionalnog interesa kojima se provodi sveobuhvatan i moderan sustav gospodarenja komunalnim i sličnim otpadom i kojima se osigurava nacionalna sigurnost i samodostatnost, s obzirom na to da nacionalni zakonodavac nije jednako priznao istu kvalifikaciju postrojenjima namijenjenima obradi otpada radi recikliranja i ponovne uporabe, bez obzira na to što ta dva postupka prevladavaju u hijerarhiji otpada iz Direktive [o otpadu]? (2) Podredno tome, u slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje, protivi li se člancima 4. i 13. Direktive [o otpadu] nacionalno primarno zakonodavstvo i s njime povezani podzakonski provedbeni propisi – to jest članak 35. stavak 1. [Uredbe sa zakonskom snagom br. 133/2014] i [uredba od 10. kolovoza 2016.] – u dijelu u kojem se postrojenja za spaljivanje komunalnog otpada kvalificiraju kao infrastruktura i strateški objekti od pretežnog nacionalnog interesa radi prevladavanja i sprečavanja daljnjih postupaka povrede zbog neprovedbe pravila Europske unije iz tog područja te radi ograničavanja količine otpada koji se isporučuje u odlagališta? (3) Protivi li se člancima 2. do 4. i 6. do 12. Direktive o [PUPP‑u], čak i ako se zajednički tumače, primjena nacionalnog primarnog zakonodavstva i s njime povezanih podzakonskih provedbenih propisa – to jest članak 35. stavak 1. [Uredbe sa zakonskom snagom br. 133/2014] i [uredba od 10. kolovoza 2016.] – u dijelu u kojem se njima predviđa da predsjednik Vijeća ministara može odlučiti o povećanju kapaciteta postojećih postrojenja za spaljivanje i odrediti broj, kapacitet i regionalni položaj postrojenja za spaljivanje i energetsku oporabu komunalnog i sličnog otpada koja treba izgraditi radi zadovoljavanja određenih preostalih potreba za postizanje socijalno‑gospodarske ravnoteže među dijelovima državnog područja i poštovanje ciljeva odvojenog prikupljanja i recikliranja, a da te nacionalne norme ne predviđaju da se, u fazi pripreme tog plana koji proizlazi iz uredbe predsjednika Vijeća ministara, primjenjuju propisi o strateškoj procjeni učinaka na okoliš predviđeni u navedenoj Direktivi o [PUPP‑u]?”