91.

S obzirom na sva gornja razmatranja, mišljenja sam da bi Sud na zahtjev za prethodnu odluku, koji je uputio Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden, trebao odgovoriti na sljedeći način: U okolnostima u kojima je kupac pokrenuo postupak radi naknade štete protiv prodavatelja na temelju odredaba nacionalnog prava koje se primjenjuju, među ostalim, na potrošačke ugovore, ali nije posebno tvrdio da je on potrošač, pravilo nacionalnog postupovnog prava ne može sprječavati nacionalni sud da ispita je li ta osoba stvarno potrošač u smislu Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. svibnja 1999. o određenim aspektima prodaje robe široke potrošnje i o jamstvima za takvu robu, te da shodno tome primijeni nacionalno pravo o zaštiti potrošača protumačeno u skladu s Direktivom 1999/44. Međutim, potrebna činjenična i pravna pitanja za tu zadaću moraju biti dostupna nacionalnom sudu, bilo zato što su ta pitanja već dio spisa ili zato što ih nacionalni sud može pribaviti u skladu s nacionalnom postupovnim pravom. Nacionalni sud ne smije prekoračiti granice spora koje su stranke odredile. Ista obveza ispitivanja ex officio i isti uvjeti primjenjuju se na žalbu kada se (i) barem jedna strana pozvala na odredbe nacionalnog prava kojima se (barem djelomično) provodi Direktiva 1999/44 i (ii) ovisno o tome je li jedna strana potrošač (ili ne), on (ili ona) se može (ili ne može) koristiti pojačanom zaštitom koja se daje tim odredbama. Činjenica da je potrošač angažirao odvjetnika ne mijenja taj zaključak. Načelo djelotvornosti zahtijeva ispitivanje ex officio članka 5. stavka 3. pod uvjetom da su nacionalnom sudu dostupna potrebna pravna i činjenična pitanja i da taj sud ne mijenja granice spora koje su stranke utvrdile. Budući da članak 5. stavak 3. ima slična svojstva kao i ona koja obilježavaju pravilo javnog poretka na temelju nacionalnog prava, načelom ekvivalentnosti se od nacionalnog suda, kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku, može također zahtijevati da po službenoj dužnosti primijeni odredbu nacionalnog prava kojom se prenosi članak 5. stavak 3. Direktivom 1999/44 ne ograničava se ovlast država članica da određuju i primjenjuju pravila o dokazivanju u vezi sa zahtjevom u skladu s člankom 5. stavkom 2. Direktive 1999/44 da potrošač obavijesti prodavatelja o neusklađenosti sve dok je nacionalnim pravom (i) propisan rok koji nije kraći od dva mjeseca, (ii) nisu propisana pravila kojima se mijenja sadržaj obveza na temelju članka 5. Direktive 1999/44 i (iii) primjenjiva pravila nisu inače nepovoljnija od onih kojima su uređena nacionalna pravna sredstva i nisu sastavljena tako da čine nemogućim u praksi ili iznimno teškim ostvarivanje prava dodijeljenih pravom Unije. Člankom 5. stavkom 3. Direktive 1999/44 djelomično se prebacuje teret dokazivanja u korist potrošača koji uz poštovanje roka ne mora dokazati da je neusklađenost već postojala u vrijeme isporuke robe. Stoga je i dalje na potrošaču da dokaže da isporučena roba ne odgovara onome što je on razumno mogao očekivati da će primiti u skladu s ugovorom i informacijama navedenima u članku 2. stavku 2. Međutim, potrošač ne mora dokazati da se neusklađenost može pripisati prodavatelju.