ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
11

Članak 1. stavak 1. točka (lll) leggea n. 11 – Deleghe al Governo per l’attuazione delle direttive 2014/23/UE, 2014/24/UE e 2014/25/UE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 26 febbraio 2014, sull’aggiudicazione dei contratti di concessione, sugli appalti pubblici e sulle procedure d’appalto degli enti erogatori nei settori dell’acqua, dell’energia, dei trasporti e dei servizi postali, nonché per il riordino della disciplina vigente in materia di contratti pubblici relativi a lavori, servizi e forniture (Zakon br. 11 kojim se Vladi delegira prenošenje direktiva 2014/23/EU, 2014/24/EU i 2014/25/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o dodjeli ugovorâ o koncesiji, o javnoj nabavi i nabavi subjekata koji djeluju u sektoru vodnog gospodarstva, energetskom i prometnom sektoru te sektoru poštanskih usluga i izmjeni sustava u području javne nabave radova, pružanja usluga i robe) od 28. siječnja 2016. (GURI br. 23 od 29. siječnja 2016.) nalagao je zakonodavcu kojemu su delegirane ovlasti da uspostavi pravila koja uređuju „pokretanje postupaka nadmetanja za dodjelu novih koncesija za autoceste najkasnije dvadeset i četiri mjeseca prije isteka postojećih koncesija uz revidiranje sustava koncesija za autoceste, posebno što se tiče uvođenja zabrane klauzula i odredaba o produženju, u skladu s novim općim sustavom ugovora o koncesiji”.
31

Kao drugo, taj sud navodi sudsku praksu Vrhoven kasacionen sada (Vrhovni kasacijski sud, Bugarska) iz koje, među ostalim, proizlazi da, s jedne strane, u okviru postupka izdavanja platnog naloga uređenog člankom 410. GPK‑a sud ne prikuplja dokaze s obzirom na to da cilj postupka nije utvrđivanje postojanja same tražbine, nego samo provjera je li tražbina osporena i, s druge strane, u okviru postupka uređenog člankom 417. GPK‑a sud odlučuje o osnovanosti isprave koju je podnio podnositelj zahtjeva i on ne može razmotriti druge dokumente osim onih navedenih u tom članku.
42

Što se tiče aktivnosti „ex ante regulacije” na koju se poziva sud koji je uputio zahtjev, valja napomenuti da taj sud ne navodi što on podrazumijeva pod tim izrazom, koji ne postoji u Direktivi o ovlaštenju, kao ni u Okvirnoj direktivi, Direktivi o pristupu i Direktivi o univerzalnoj usluzi. Nasuprot tomu, ex ante regulacija tržišta za koju je odgovoran DRT, kao što je to navedeno u članku 3. stavku 3.a Okvirne direktive, sastoji se od nametanja pružateljima elektroničkih komunikacijskih mreža ili usluga obveza poput onih iz članka 5. stavaka 1. i 2. ili članka 6. Direktive o pristupu i onih koje su u skladu s člankom 8. te direktive ili člankom 17. Direktive o univerzalnoj usluzi propisane za poduzeća koja su određena kao poduzeća sa značajnom tržišnom snagom nakon postupka analize tržišta predviđenog člankom 16. Okvirne direktive. Međutim, valja utvrditi da je ex ante regulacija tržišta sastavni dio treće kategorije aktivnosti DRT-a navedene u točki 39. ovog rješenja kao i određenih zadaća navedenih u točki 40. ovog rješenja. Slijedom toga, troškovi koji se mogu pokriti administrativnim naknadama nametnutima u skladu s člankom 12. stavkom 1. točkom (a) Direktive o ovlaštenju ne mogu se ograničiti samo na one koji proizlaze iz aktivnosti ex ante regulacije tržišta.
23

Osim toga, kao što to ističe Komisija u svojim pisanim očitovanjima, iako članak 108. stavak 3. UFEU‑a obvezuje države članice da Komisiju obavijeste o svojim planovima u području državnih potpora prije njihove provedbe, on ih, međutim, ne obvezuje na dodjelu potpore, čak i ako je ona dio programa potpora odobrenog odlukom te institucije. Jedini je cilj i učinak takve odluke odobriti program potpora proglašavajući ga spojivim s unutarnjim tržištem, a ne ga nametati dotičnoj državi članici (vidjeti u tom smislu presude od 20. studenoga 2008., Foselev Sud‑Ouest, C‑18/08, EU:C:2008:647, t. 16. i od 20. svibnja 2010., Todaro Nunziatina & C., C‑138/09, EU:C:2010:291, t. 52., kao i rješenje od 30. svibnja 2018., Yanchev, C‑481/17, neobjavljeno, EU:C:2018:352, t. 22.).
15

Društvo Resopre osporavalo je valjanost kriterija za dodjelu ugovora pred Tribunalom Administrativo e Fiscal de Mirandela (Upravni i porezni sud u Mirandeli, Portugal). U tom pogledu tvrdilo je da je zahtijevanje demonstracije na licu mjesta bilo jednako utvrđivanju minimalnih zahtjeva u pogledu tehničke sposobnosti, da demonstracija računalnog programa i opreme nije bila namijenjena utvrđivanju ekonomski najpovoljnije ponude te da su se zahtjevom o kojem je riječ povređivala načela proporcionalnosti i slobodnog tržišnog natjecanja. To je društvo osobito istaknulo da bi mu razvijanje prototipa uređaja za naplatu parkiranja koji treba isporučiti stvorilo troškove. Tribunal Administrativo e Fiscal de Mirandela (Upravni i porezni sud u Mirandeli) zaključio je da je demonstracija predmetnog računalnog programa i opreme zahtijevala ulaganje u visini od 9148 do 9648 eura od onih gospodarskih subjekata koji tim programom i opremom u tom trenutku nisu raspolagali i da tužbu društva Resopre treba odbiti. Protiv odluke o odbijanju tužbe to društvo podnijelo je žalbu sudu koji je uputio zahtjev.
35

Najprije je potrebno napomenuti da, kada je Sudu upućen zahtjev za prethodnu odluku u području tarifnog razvrstavanja, njegova se zadaća sastoji u tome da pojasni kriterije čija će primjena omogućiti nacionalnim sudovima pravilno razvrstavanje predmetnih proizvoda u KN, a ne u tome da sam provede to razvrstavanje, to više što sam Sud ne raspolaže nužno svim elementima koji su za to prijeko potrebni. Nacionalni sudovi su u svakom slučaju u boljem položaju da to učine, zbog čega je na njima da provedu tarifno razvrstavanje robe o kojoj je riječ u glavnom postupku s obzirom na elemente odgovora koje je Sud dao odgovarajući na pitanja koja su mu postavljena (vidjeti osobito presude od 15. svibnja 2019., Korado, C‑306/18, EU:C:2019:414, t. 33. i 34. i od 16. svibnja 2019., Estron, C‑138/18, EU:C:2019:419, t. 67. do 69.).
32

Sud je u točki 32. te presude utvrdio da se članak 16. stavci 3. i 4. Direktive 2003/87 mora tumačiti na način da mu se protivi to da može izbjeći izricanje njime propisane kazne za prekomjerne emisije operater koji najkasnije do 30. travnja tekuće godine nije predao emisijske jedinice za ekvivalent ugljikovog dioksida koje odgovaraju njegovim emisijama u protekloj godini, čak i ako na taj dan raspolaže s dovoljnim brojem emisijskih jedinica. To tumačenje proizlazi iz činjenice da se obveza nametnuta Direktivom 2003/87 mora smatrati ne samo kao obična obveza držanja emisijskih jedinica koje pokrivaju emisije u protekloj godini na dan 30. travnja tekuće godine, nego kao obveza predaje tih emisijskih jedinica najkasnije do 30. travnja, kako bi bile poništene u registru Unije za osiguranje točnog obračuna emisijskih jedinica (presuda Billerud, t. 30.), s obzirom na to da se opća struktura Direktive 2003/87 temelji na strogom računovodstvu izdavanja, držanja, prijenosa i poništenja emisijskih jedinica stakleničkih plinova koje zahtijeva uspostavljanje standardiziranog sustava registara posebnom Komisijinom uredbom (presuda Billerud, t. 27.).
18

U točki 2. izreke presude A. K. Sud je presudio sljedeće: „Članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i članak 9. stavak 1. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja [(SL 2000., L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69. i ispravak SL 2020., L 63, str. 9.)] treba tumačiti na način da im se protivi to da sporovi o primjeni prava Unije mogu ulaziti u isključivu nadležnost tijela koje ne predstavlja neovisan i nepristran sud u smislu prve od tih odredbi. Takav je slučaj kada objektivni uvjeti u kojima je osnovano predmetno tijelo i njegova obilježja te način na koji su njegovi članovi imenovani mogu dovesti do toga da pojedinci opravdano posumnjaju u otpornost tog tijela na vanjske čimbenike, a osobito na izravan ili neizravan utjecaj zakonodavne i izvršne vlasti, kao i u njegovu neutralnost u odnosu na suprotstavljene interese, te stoga mogu dovesti do izostanka dojma neovisnosti ili nepristranosti navedenog tijela, što može ugroziti povjerenje koje navedeni pojedinci moraju imati u pravosuđe u demokratskom društvu. Sud koji je uputio zahtjev treba utvrditi, uzimajući u obzir sve relevantne elemente kojima raspolaže, je li to slučaj glede tijela kao što je Disciplinsko vijeće Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud).”
44

Kao što to proizlazi iz njegova teksta, svrha članka 12. stavka 3. točaka (a) do (c) Direktive 2014/24 je razjasniti uvjete pod kojima javni naručitelj koji, zajedno s drugim javnim naručiteljima, provodi kontrolu nad pravnom osobom privatnog prava ili javnog prava u smislu članka 12. stavka 1. te direktive, može dodijeliti ugovor o javnoj nabavi toj pravnoj osobi bez primjene ove direktive.
29

Kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, let o kojem je riječ u glavnom postupku sastojao se od triju dijelova. Međutim, u mjeri u kojoj je za ugovor o zračnom prijevozu karakteristična potvrđena jedinstvena rezervacija za cjelokupno putovanje, za zračnog prijevoznika utvrđuje se obveza da preveze putnika od točke A do točke D. Takva radnja prijevoza jest usluga u odnosu na koju je točka A jedno od mjesta glavnog pružanja usluga (vidjeti analogijom presudu od 7. ožujka 2018., flightright i dr., C‑274/16, C‑447/16 i C‑448/16, EU:C:2018:160, t. 71.).
21

Kao treće i posljednje, što se tiče argumentacije iz točaka 13. i 14. ovog rješenja, prema kojoj žalba otvara nova pravna pitanja s obzirom na sudsku praksu Suda, treba naglasiti da je predmetni zahtjev za dopuštanje žalbe nedovoljno precizan isto tako u pogledu odredbe prava Unije ili sudske prakse koju je povrijedio Opći sud presudivši da se valja pozivati na motorna vozila općenito za određivanje individualnog karaktera prema oznaci proizvoda koji predmetni dizajn predstavlja. Usto, činjenica da pravno pitanje nije bilo predmet ispitivanja Suda ne znači da je to pitanje nužno od važnosti za razvoj prava Unije, s obzirom na to da je žalitelj uvijek dužan dokazati takvu važnost pružajući precizne naznake ne samo o novoj naravi tog pitanja, nego i o razlozima zbog kojih je navedeno pitanje važno s obzirom na takav razvoj (rješenje od 30. rujna 2019., All Star/EUIPO, C‑461/19 P, neobjavljeno, EU:C:2019:797, t. 16.). Međutim, u ovom slučaju, žalitelj samo tvrdi da se interes pravnih pitanja na koje se poziva u okviru te argumentacije temelji na razvoju prava Unije te se u tom pogledu poziva na nepostojanje sudske prakse Suda, pri čemu ne iznosi nikakav dodatni element.
19

Kao treće i posljednje, što se tiče argumentacije iz točaka 11. i 12. ovog rješenja, prema kojoj žalba otvara nova pravna pitanja s obzirom na sudsku praksu Suda, treba naglasiti da je predmetni zahtjev za dopuštanje žalbe nedovoljno precizan isto tako u pogledu odredbe prava Unije ili sudske prakse koju je povrijedio Opći sud presudivši da se valja osloniti na motorna vozila općenito za određivanje individualnog karaktera prema oznaci proizvoda koji predmetni dizajn predstavlja. Usto, činjenica da pravno pitanje nije bilo predmet ispitivanja Suda ne znači da je to pitanje nužno od važnosti za razvoj prava Unije, s obzirom na to da je žalitelj uvijek dužan dokazati takvu važnost pružajući precizne naznake, ne samo o novoj naravi tog pitanja, nego i o razlozima zbog kojih je navedeno pitanje važno s obzirom na takav razvoj (rješenje od 30. rujna 2019., All Star/EUIPO, C‑461/19 P, neobjavljeno, EU:C:2019:797, t. 16.). Međutim, u ovom slučaju, žalitelj samo tvrdi da se interes pravnih pitanja na koje se poziva u okviru te argumentacije temelji na razvoju prava Unije te se u tom pogledu poziva na nepostojanje sudske prakse Suda, pri čemu ne iznosi nikakav dodatni element.
9

Članak 381. Nakazatelno‑procesualen kodeksa (Zakonik o kaznenom postupku, u daljnjem tekstu: NPK), naslovljen „Sporazum o kazni u okviru prethodne faze kaznenog postupka”, u stavcima 1. do 6. određuje da, po završetku istrage, ako okrivljenik prizna svoju krivnju, on može sklopiti sporazum o kazni u pisanom obliku s državnim odvjetnikom putem svojeg branitelja. Takvim sporazumom okrivljenik se izjašnjava krivim, odustaje od redovnog kaznenog postupka i pristaje na to da mu se izrekne određena kazna. Tako izrečena kazna uvijek je blaža od one koja bi okrivljeniku bila izrečena u redovnom postupku.
7

Članak 253. Građanskog zakonika, naslovljen „Sredstva zaštite”, propisuje: „1. Fizička osoba čija su neimovinska prava povrijeđena ili ugrožena, može u bilo kojem trenutku od suda zahtijevati: (a) zabranu vršenja nedopuštenih radnji, ako su one u tijeku; (b) otklanjanje povrede i zabranu buduće povrede, ako se ona nastavi; (c) utvrđenje da su radnje bile nedopuštene, ako su posljedice tih radnji i dalje prisutne. 2. Kao iznimka od odredaba stavka 1., u slučaju povrede neimovinskih prava zbog korištenja pravom na slobodu izražavanja, sud može donijeti samo mjere predviđene stavkom 1. točkama (b) i (c). 3. Osim toga, žrtva povrede takvih prava može zatražiti od suda da obveže počinitelja da postupi u skladu sa svakom mjerom koju sud smatra nužnom radi ponovne uspostave povrijeđenog prava, poput: (a) obveze autora da osuđujuću presudu objavi na svoj trošak; (b) svake druge mjere koja je nužna radi okončanja nedopuštenih radnji ili radi naknade prouzročene štete. 4. Isto tako, žrtva može tražiti i odštetu ili, ovisno o slučaju, novčanu naknadu za nanesenu joj štetu, pa čak i za neimovinsku štetu, ako se ta šteta može pripisati osobi koja je poduzela nedopuštene radnje. U tom slučaju, pravo na pravno sredstvo podliježe zastari.”
21

U tim je okolnostima Specializiran nakazatelen sad (Specijalizirani kazneni sud, Bugarska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Je li u skladu s člankom 267. UFEU‑a i člankom 47. drugim stavkom Povelje da se nacionalna odredba poput članka 489. stavka 2. NPK‑a tumači na način da sud koji je uputio zahtjev, iako je uputio zahtjev za prethodnu odluku o zakonitosti istražnog zatvora u kaznenom postupku, treba izravno odlučiti o zakonitosti tog istražnog zatvora umjesto da čeka odgovor Suda? U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje: 2. (a) Treba li nacionalni sud svoje nacionalno pravo na temelju posljednje rečenice uvodne izjave 16. Direktive 2016/343 tumačiti na način da bi on prije donošenja odluke o produljenju istražnog zatvora ‚prvo [morao] provjeriti postoje li dostatni elementi inkriminirajućih dokaza […] kojima bi se opravdala dotična odluka’? (b) Ako obrana obrazloženo i ozbiljno osporava da ‚postoje […] dostatni elementi inkriminirajućih dokaza’, treba li nacionalni sud to razmotriti zbog zahtjeva djelotvornog pravnog lijeka propisanog člankom 47. prvim stavkom Povelje u okviru sudskog nadzora produljenja istražnog zatvora? (c) Povređuje li se članak 4. [Direktive 2016/343] u vezi s člankom 3. [te direktive] u skladu s tumačenjem iz presude [od 19. rujna 2018., Milev (C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732)] ako nacionalni sud svoju odluku o produljenju istražnog zatvora obrazloži u skladu sa sudskom praksom Europskog suda za ljudska prava, kao prvo, o članku 5. stavku 1. točki (c) EKLJP‑a, na način da utvrdi postojanje dokaza koji podupiru optužbu i koji prema svojoj prirodi ‚neutralnog i objektivnog promatrača mogu uvjeriti da je dotična osoba mogla počiniti kazneno djelo’ i, kao drugo, o članku 5. stavku 4. EKLJP‑a, na način da se djelotvorno i stvarno izjasni o prigovorima obrane u vezi sa zakonitošću istražnog zatvora?”
11

U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev utvrđuje da je jedan od dvaju dotičnih sudaca, koji je navršio 65 godina prije stupanja na snagu novog Zakona o Vrhovnom sudu, tijekom svibnja 2018. podnio izjavu o namjeri daljnjeg obnašanja dužnosti suca do 70. godine života, odnosno do navršavanja dobi za umirovljenje predviđene Zakonom o Vrhovnom sudu iz 2002. Iako to nije izjava o kojoj je riječ u članku 37. i članku 111. stavku 1. novog Zakona o Vrhovnom sudu, predsjednik Republike pokrenuo je postupak za eventualno izdavanje suglasnosti za daljnje obnašanje dužnosti suca koji je predviđen navedenim odredbama. Navedeni postupak još je bio u tijeku na dan donošenja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje.
35

Budući da okolnost da par o kojem je riječ ima maloljetno dijete nije dio kriterija nadležnosti utvrđenih u navedenim člancima 3. do 5. i da situacija poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku nije obuhvaćena člankom 7. Uredbe br. 2201/2003, koji predviđa supsidijarnu nadležnost ako zahtjev ne spada pod navedene članke 3. do 5., valja smatrati da ta okolnost nije relevantna za određivanje nadležnog suda.
28

U tom pogledu, ako, kao što je to slučaj u glavnom predmetu, određeni zračni prijevoznik ukrca putnike koji imaju potvrđenu rezervaciju za predmetni let i preveze ih do odredišta, treba smatrati da su oni postupili u skladu sa zahtjevom za prijavu za let prije takvog leta. U tim okolnostima, prema tome, nije potrebno dokazivati takvu prijavu za let prilikom podnošenja njihova zahtjeva za naknadu štete.
6

Decreto legislativo no 50 recante attuazione delle direttive 2014/23/UE, 2014/24/UE e 2014/25/UE sull’aggiudicazione dei contratti di concessione, sugli appalti pubblici e sulle procedure d’appalto degli enti erogatori nei settori dell’acqua, dell’energia, dei trasporti e dei servizi postali, nonché per il riordino della disciplina vigente in materia di contratti pubblici relativi a lavori, servizi e forniture (Zakonodavna uredba br. 50 o primjeni Direktive 2014/23/EU [o dodjeli ugovora o koncesiji, Direktive 2014/24 i Direktive 2014/25/EU] o javnoj nabavi za subjekte koji djeluju u sektoru vodnog gospodarstva, energetskom i prometnom sektoru te sektoru poštanskih usluga i slijedom toga reorganizaciji važećeg zakonodavstva na području javne nabave radova, usluga ili robe) od 18. travnja 2016. (GURI broj 91, od 19. travnja 2016.), koja predstavlja novi Codice dei contratti pubblici (Zakonik o javnoj nabavi; u daljnjem tekstu „Zakonik o javnoj nabavi”).
46

S obzirom na sudsku praksu navedenu u točkama 38. do 42. ovog rješenja, ne čini se da je obveza Velikog Vojvodstva Luksemburga da proširi na radnika migranta, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, prednosti koje imaju njegovi državljani na temelju tog ugovora, takva da dovodi u pitanje ravnotežu i uzajamnost toga ugovora, jer to proširenje ne ugrožava obveze koje je Veliko Vojvodstvo Luksemburg preuzelo prema Sjedinjenim Državama Brazila (koji su postali Savezna Republika Brazil). Naime, proširenje na državljane drugih država članica koji rade na luksemburškom području, prava na obiteljske naknade za njihovu djecu koja ne borave na tom području, jednostrano primijenjeno od Velikog Vojvodstva Luksemburga, ne može ugroziti prava koja proizlaze, za Saveznu Republiku Brazil, iz Ugovora o socijalnoj sigurnosti iz 1965. i ne nameće toj trećoj zemlji nove obveze.
15

Rješenjem od 20. studenoga 2017. i dvjema odlukama od 4. prosinca 2017. i 5. veljače 2018., Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija) izmijenio je navedeno rješenje što ga je sud koji je uputio zahtjev donio u postupku privremene pravne zaštite kao i presude tog suda od 29. ožujka i 3. travnja 2017. Kako je objasnio sud koji je uputio zahtjev, iz tih odluka proizlazi da se ponašanja koja čine povredu u području tržišnog natjecanja ne mogu smatrati „teškim profesionalnim propustima” za potrebe primjene članka 38. stavka 1. točke (f) Zakonika o javnoj nabavi te da bi se tako kvalificirati mogle „samo povrede i nepažnje počinjene tijekom izvršavanja ugovora o javnoj nabavi”. Stoga valja isključiti „činjenične okolnosti, bile one i nezakonite, koje su nastale tijekom postupka koji je prethodio dodjeli ugovora”. To tumačenje odgovara potrebama pravne sigurnosti gospodarskih subjekata. Prema mišljenju Consiglia di Stato (Državno vijeće), ono je u skladu s presudom od 18. prosinca 2014., Generali‑Providencia Biztosító (C‑470/13, EU:C:2014:2469), iz koje proizlazi samo to da nacionalni propis koji povredu u području tržišnog natjecanja izričito kvalificira kao „težak profesionalni propust” ne povređuje pravo Unije, ali ne i to da pravo Unije nameće uključivanje tih povreda u navedeni pojam. Iz toga slijedi da je, prema talijanskom pravu, počinjenje takvih povreda potpuno irelevantno u postupcima javne nabave provedenima prema Zakoniku o javnoj nabavi.
7

Članak 53. stavci 2. i 3. Zakona o javnoj nabavi određuje: „2. Ne dovodeći u pitanje odredbe ovog Zakona o povjerljivim provedenim postupcima javne nabave ili čije izvršenje zahtijeva posebne mjere sigurnosti, pravo pristupa je odgođeno: a) do isteka roka za podnošenje ponuda u otvorenim postupcima u pogledu popisa osoba koje su dostavile ponude; b) do isteka roka za podnošenje ponuda u ograničenim i pregovaračkim postupcima, te u neformalnim pozivima za podnošenje ponuda, u pogledu popisa osoba koje su tražile poziv za sudjelovanje ili koje su izrazile svoj interes i popisa osoba koje su bile pozvane dostaviti ponude, kao i popisa osoba koje su te ponude podnijele; osobe čiji zahtjev za poziv je odbijen mogu pristupiti popisu osoba koje su tražile poziv za sudjelovanje ili koje su izrazile interes nakon službene obavijesti javnog naručitelja imena pozvanih kandidata; c) u pogledu ponuda do dodjele ugovora; d) u pogledu postupka provjere nepravilnosti u ponudi do dodjele ugovora. 3. Akti navedeni u stavku 2., do isteka rokova utvrđenih u tom stavku, ne smiju se dostaviti trećim osobama ili dijeliti na bilo koji način.”
11

Pet dana prije početka puta, P. i H. Breyer obaviješteni su da će biti premješteni na drugi let koji izvodi zračni prijevoznik Cobrex Trans. Ovaj je let sletio u konačno odredište 13,5 sati kasnije od vremena predviđenog prije promjene rezervacije. Oni su također obaviješteni da će prilikom povratnog leta biti premješteni na let zračnog prijevoznika Air Europa. Polijetanje je za taj let bilo planirano za 16. srpnja 2017. u 6 sati i 40 minuta, to jest 3 sata i 40 minuta ranije od prvotno predviđenog vremena polaska.
13

Članak 5. Zakona o izmjeni glasi kako slijedi: „Predsjednik Republike Poljske bez odgađanja prosljeđuje Državnom sudbenom vijeću, radi dobivanja njegova mišljenja, izjave iz članka 37. stavka 1. i članka 111. stavka 1. Zakona [o Vrhovnom sudu] koje nije ispitao do datuma stupanja na snagu ovog zakona. Državno sudbeno vijeće donosi mišljenje u roku od 30 dana od dana kad ga je predsjednik Republike Poljske pozvao da to učini. Predsjednik Republike Poljske može odobriti sucu [Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud)] da nastavi obavljati svoje dužnosti u roku od 60 dana od zaprimanja mišljenja Državnog sudbenog vijeća ili isteka roka u kojem je potrebno dostaviti to mišljenje. Odredbe članka 37. stavaka 2 do 4. Zakona [o Vrhovnom sudu], kako je izmijenjen ovim zakonom, primjenjuju se mutatis mutandis.”
5

Na temelju članka 111. stavka 1. Zakona o Vrhovnom sudu, suci Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud) koji su do stupanja na snagu tog zakona navršili ili će najkasnije do 3. srpnja 2018. navršiti 65 godina, u mirovinu odlaze 4. srpnja 2018., osim ako do uključujući 3. svibnja 2018. ne dostave izjavu ili potvrdu navedenu u prethodnoj točki i ako predsjednik Republike Poljske odobri produljenje njihova mandata u okviru tog suda. Članak 5. ustawe o zmianie ustawy – Prawo o ustroju sądów powszechnych, ustawy o Sądzie Najwyższym oraz niektórych innych ustaw (Zakon o izmjeni Zakona o ustroju redovnih sudova, Zakona o Vrhovnom sudu i određenih drugih zakona) od 10. svibnja 2018. (Dz. U. iz 2018., pozicija 1045.), sadržava samostalne odredbe kojima se uređuje postupak produljenja aktivnog mandata sudaca Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud) koji su navršili dob za umirovljenje najkasnije do 3. srpnja 2018.
21

Rješenjem predsjednika drugog vijeća Suda od 13. lipnja 2018., Valencia Club de Fútbol/Komisija (C‑315/18 P(R)–R, neobjavljeno, EU:C:2018:443), donesenim bez saslušanja drugih stranaka u postupku u skladu s člankom 160. stavkom 7. Poslovnika Suda, primjena sporne odluke suspendirana je, i to do donošenja rješenja do kojeg će doći najranije između onog kojim se završava postupak privremene pravne zaštite i onog kojim se odlučuje o ovoj žalbi.