ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Pojam „donijeti presudu“ u smislu članka 267. drugog stavka UFEU‑a treba široko tumačiti, kako bi se izbjeglo da se brojna postupovna pitanja smatraju nedopuštenima i da ih Sud ne može tumačiti. Taj pojam stoga treba tumačiti na način da obuhvaća cijeli postupak koji dovodi do presude suda koji je uputio zahtjev, kako bi Sud mogao poznavati tumačenje svih postupovnih odredaba prava Unije koje je sud koji je uputio zahtjev dužan primijeniti kako bi donio presudu.

Članak 1. stavak 1. Uredbe br. 1393/2007 o dostavi, u državama članicama, sudskih i izvansudskih pismena u građanskim ili trgovačkim stvarima, i o stavljanju izvan snage Uredbe br. 1348/2000 treba tumačiti na način da sudske tužbe za odštetu zbog smetanja posjeda i uznemiravanja vlasništva, za ispunjenje ugovornih obveza i naknadu štete, poput onih iz glavnog postupka, koje su protiv države izdavatelja podnijele privatne osobe, nositelji državnih obveznica, ulaze u područje primjene navedene uredbe, s obzirom na to da nije razvidno da one očito ne pripadaju u građanske ili trgovačke stvari.

Naime, kako bi se utvrdilo primjenjuje li se Uredba br. 1393/2007, dovoljno je da sud pred kojim je pokrenut postupak zaključi kako nije očito da tužba koja mu je podnesena ne pripada u građanske ili trgovačke stvari. Pitanje odnosi li se akt kojim se pokreće postupak na građanske i trgovačke stvari u smislu te uredbe mora se nužno riješiti i prije nego što su stranke u postupku, osim tužitelja, primile navedeno pismeno, s obzirom na to da upravo o odgovoru na to pitanje ovise načini dostave tog pismena. U tim okolnostima, predmetni se sud mora ograničiti na to da prvo ispita elemente kojima raspolaže, a koji su nužno parcijalni, kako bi utvrdio pripada li ta tužba u građanske ili trgovačke stvari ili u područje koje nije obuhvaćeno tom uredbom, pri čemu, u skladu s njezinim člankom 1. stavkom 1., rezultat tog ispitivanja, naravno, ne može prejudicirati kasnije odluke koje će sud pred kojim je pokrenut postupak donijeti, osobito kada je riječ o vlastitoj nadležnosti i meritumu predmeta u pitanju.

Kada je riječ o tužbama za odštetu koje su protiv države izdavatelja podnijele privatne osobe, nositelji državnih obveznica, treba provjeriti je li pravni odnos između stranaka očito obilježen izvršavanjem državnih ovlasti od strane države dužnika jer odgovara izvršavanju ovlasti koje odstupaju od redovnih pravnih pravila koja se primjenjuju na odnose među pojedincima. Međutim, izdavanje obveznica nužno ne pretpostavlja izvršavanje ovlasti koje odstupaju od pravila koja se primjenjuju na odnose među pojedincima. Usto, kada je riječ o mogućnosti zamjene državnih obveznica, s jedne strane, okolnost da je ta mogućnost uvedena zakonom nije sama po sebi odlučujuća kako bi se zaključilo da je država izvršila svoje državne ovlasti i, s druge strane, nije očito da je donošenje tog zakona izravno i trenutačno dovelo do izmjena financijskih uvjeta u predmetnim obveznicama i da je stoga uzrokovalo štetu koju navode predmetne osobe.

(t. 44.‑46., 49., 51., 53., 55.‑57., 59. i izreka)
Predmet C‑424/13

Zuchtvieh‑Export GmbH

protiv

Stadt Kempten

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bayerischer Verwaltungsgerichtshof)

„Zahtjev za prethodnu odluku — Poljoprivreda — Uredba (EZ) br. 1/2005 — Zaštita životinja tijekom prijevoza — Dugo putovanje iz države članice u treću državu — Članak 14. stavak 1. — Provjere koje se odnose na plan puta, a koje provodi nadležno tijelo u mjestu polaska prije dugih putovanja — Primjenjivost te odredbe u vezi s dijelom putovanja koje se odvija izvan područja Europske unije — Primjenjivost pravnih pravila koja su određena navedenom uredbom na taj dio putovanja“

Sažetak – Presuda Suda (peto vijeće) od 23. travnja 2015.

Poljoprivreda – Usklađivanje zakonodavstava – Zaštita životinja tijekom prijevoza – Opći uvjeti – Provjera plana puta koju prije dugih putovanja provodi nadležno tijelo iz mjesta polaska – Ovlaštenje nadležnog tijela da provjeri mjere za dio putovanja koji se odvija izvan područja Unije

(čl. 13. UFEU‑a; Uredba Vijeća br. 1/2005, čl. 14. st. 1.)

Članak 14. stavak 1. Uredbe br. 1/2005 o zaštiti životinja tijekom prijevoza i s prijevozom povezanih postupaka treba tumačiti na način da, kako bi nadležno tijelo u mjestu polaska moglo odobriti prijevoz domaćih kopitara, osim registriranih, i domaćih životinja goveđih, ovčjih, kozjih i svinjskih vrsta, koji uključuje dugo putovanje koje počinje na području Europske unije i koje se odvija izvan tog područja, organizator putovanja mora podnijeti plan puta koji je s obzirom na mjere koje su predviđene za to putovanje realan i koji pokazuje da će se odredbe te uredbe poštovati, uključujući za dio putovanja koji će se odvijati na državnom području trećih zemalja, pri čemu je navedeno nadležno tijelo ovlašteno, ako to nije slučaj, zahtijevati da se navedene mjere izmijene na način da se osigura poštovanje navedenih odredbi za cijelo to putovanje.

Naime, članak 14. Uredbe br. 1/2005 za prijevoze životinja s polazištem na području Unije i odredištem u trećim zemljama ne propisuje poseban sustav ovlaštenja koji bi se razlikovao od onoga koji se primjenjuje na prijevoze koji se odvijaju unutar Unije. U tom pogledu, zaštita dobrobiti životinja predstavlja legitiman cilj u općem interesu čija je važnost, među ostalim, dovela do toga da države članice donesu Protokol o zaštiti i dobrobiti životinja, priložen Ugovoru o EZ‑u i na kojem se temelji Uredba br. 1/2005, kojem protokolu sada odgovara članak 13. UFEU‑a, odredba opće primjene UFEU‑a iz njegova prvog dijela koji je posvećen načelima.

(t. 35., 47., 56. i izreka)
Predmet C‑357/13

Drukarnia Multipress sp. z o.o.

protiv

Minister Finansów

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Wojewódzki Sąd Administracyjny w Krakowie)

„Zahtjev za prethodnu odluku — Oporezivanje — Direktiva 2008/7/EZ — Članak 2. stavak 1. točke (b) i (c) — Neizravni porezi na prikupljanje kapitala — Oporezivanje porezom na kapital — Ulaganja kapitala u korist komanditnog društva na dionice — Određivanje takvog društva društvom kapitala“

Sažetak – Presuda Suda (drugo vijeće) od 22. travnja 2015.

Porezne odredbe – Usklađivanje zakonodavstava – Neizravni porezi na prikupljanje kapitala – Društvo kapitala – Pojam – Komanditna društva na dionice koja nisu upisana u Prilog I. točku 21. Direktive 2008/7 – Uključenost – Pretpostavke

(Direktiva Vijeća 2008/7, čl. 2. st. 1. t. (b) i (c) i Prilog I. t. 21.)

Članak 2. stavak 1. točke (b) i (c) Direktive 2008/7 o neizravnim porezima na prikupljanje kapitala treba tumačiti na način da komanditno društvo na dionice poljskog prava treba smatrati društvom kapitala u smislu te odredbe, čak i kada samo dio njegova kapitala i članova može ispuniti uvjete koji su predviđeni tom odredbom.

Naime, budući da članak 2. stavak 1. Direktive 2008/7 na obvezujući i jednak način za sve države članice određuje društva koja imaju svojstvo društava kapitala u smislu te direktive, okolnost da se komanditno društvo na dionice nacionalnog prava ne nalazi u točki 21. Priloga I. Direktivi 2008/7 kao jedno od društava nacionalnog prava koja valja smatrati društvima kapitala na temelju članka 2. stavka 1. točke (a) te direktive ne sprečava priznavanje njegova svojstva društva kapitala kada ima svojstva iz članka 2. stavka 1. točaka (b) i (c). Posljedično, svako društvo koje ima navedene značajke, neovisno o njegovu određenju u pravu svake države članice, predstavlja „društvo kapitala“ u smislu te direktive.

Usto, tekst članka 2. stavka 1. točaka (b) i (c) Direktive 2008/7 ne sadržava nikakvu naznaku kojom bi se utvrdilo da je zakonodavac Unije iz pojma „društva kapitala“ namjeravao isključiti pravne oblike hibridnog svojstva, čijim se samo dijelom udjela u kapitalu ili imovini može trgovati na burzi ili čiji dio članova ima pravo prenijeti svoje udjele na treće stranke bez prethodnog odobrenja i odgovora za dugove društva samo do visine vlastitih udjela. Osobito, navedena odredba ne utvrđuje nikakav prag, ni glede važnosti udjela u kapitalu ili u imovini društva kojima se može trgovati na burzi ni glede broja članova društva, koje posluje radi ostvarenja profita, koji imaju pravo prenijeti svoje udjele na treće stranke bez prethodnog odobrenja i koji snose odgovornost za dugove društva samo do visine vlastitih udjela, a ispod kojeg se društvo ne može smatrati društvom kapitala na temelju iste odredbe.

(t. 25., 27.-30., 36. i izreka)
Članak 13. Uredbe br. 1346/2000 o stečajnom postupku treba tumačiti na način da se primjenjuje u slučaju kada je isplata novčanog iznosa zaplijenjenog prije pokretanja stečajnog postupka, koju pobija stečajni upravitelj, uslijedila tek nakon pokretanja tog postupka.

Naime, iznimka od općeg pravila prema kojem je mjerodavno pravo za stečajni postupak i njegove posljedice lex fori concursus, predviđena člankom 13. Uredbe br. 1346/2000, mora se strogo tumačiti te njezin opseg ne smije prelaziti ono što je nužno za ostvarenje tog cilja. Tumačenje navedenog članka na način da se on primjenjuje i na radnje izvršene nakon pokretanja stečajnog postupka prelazilo bi ono što je nužno za zaštitu legitimnih očekivanja i sigurnosti pravnih radnji u državama članicama u kojima nije pokrenut stečajni postupak. Stoga valja utvrditi da se članak 13. Uredbe br. 1346/2000 načelno ne primjenjuje na radnje izvršene nakon pokretanja stečajnog postupka.

Međutim, bez obzira na taj zaključak, navedena isplata izvršena je na temelju stvarnog prava i, s obzirom na to da je to pravo nastalo prije pokretanja stečajnog postupka protiv društva dužnika, ta je isplata, osobito prema članku 5. stavku 1. Uredbe br. 1346/2000, mogla uživati posebnu zaštitu. Kako bi se vjerovniku omogućilo učinkovito pozivanje na njegovo stvarno pravo, nužno je da taj vjerovnik, nakon pokretanja stečajnog postupka, može ostvarivati to pravo, u načelu primjenom lex causae.

(t. 34.‑37., 40., 43. i t. 1. izreke)
Naime, ne može se smatrati da takav propis pretežno stavlja u nepovoljniji položaj određenu kategoriju radnika, u konkretnom slučaju one koji rade s nepunim radnim vremenom, osobito žene. Stoga se ta odredba ne može smatrati neizravno diskriminirajućom mjerom u smislu članka 4. stavka 1. Direktive 79/7.

Okvirni sporazum o radu s nepunim radnim vremenom, koji je sadržan u prilogu Direktivi 97/81 o Okvirnom sporazumu o radu s nepunim radnim vremenom koji su sklopili UNICE, CEEP i ETUC, kako je izmijenjena Direktivom 98/23, mora se tumačiti tako da u njegovo područje primjene ne ulazi propis države članice koji predviđa da se razdoblja prekida uplate doprinosa koja su uključena u referentno razdoblje za izračun invalidske mirovine i koja su nastupila nakon razdoblja rada s nepunim radnim vremenom uzmu u obzir u visini najniže važeće osnovice doprinosa na koju je primijenjen koeficijent umanjenja koji se odnosi na taj rad, dok, ako se takvi prekidi dogode nakon rada s punim radnim vremenom, takvo umanjenje nije predviđeno.

Naime, navedena mirovina predstavlja mirovinu koja se isplaćuje iz zakonskog sustava socijalne zaštite, za koju se ne može smatrati da predstavlja uvjet zapošljavanja. Stoga ona ne ulazi u područje primjene Okvirnog sporazuma.

Nadalje, prihvatiti tumačenje izraza „prepreke pravne ili administrativne prirode“, koji je sadržan u članku 5. stavku 1. točki (a) Okvirnog sporazuma, na temelju kojeg bi države članice bile dužne izvan područja uvjeta zapošljavanja donositi mjere koje su povezane s takvom mirovinom značilo bi nalagati im obveze u području opće socijalne politike koje se odnose na mjere koje ne ulaze u područje primjene tog okvirnog sporazuma.

Usto, takav nacionalni propis ne može se smatrati pravnom preprekom koja bi mogla ograničiti mogućnosti rada s nepunim radnim vremenom, s obzirom na to da je njegov utjecaj na radnike s nepunim radnim vremenom nesigurne naravi. Naime, s jedne strane, taj propis ne utječe na sve radnike s nepunim radnim vremenom, već samo na one glede kojih postoji razdoblje prekida plaćanja doprinosa koje slijedi odmah nakon razdoblja rada s nepunim radnim vremenom. S duge strane, on stavlja u povoljniji položaj radnike koji su, iako su u većem dijelu svoje karijere bili zaposleni s nepunim radnim vremenom, neposredno prije nastupa razdoblja prekida plaćanja doprinosa zaposleni s punim radnim vremenom.

(t. 38.‑41. i t. 2. izreke)
Na nacionalnom je sudu da u svrhu tarifnog razvrstavanja sirovih sjemenki bundeve u ljusci odredi služe li one obično za ekstrakciju prehrambenih ili industrijskih ulja ili masnoća, iako nisu predviđene brojevima 1201 do 1206 Kombinirane nomenklature, koja se nalazi u Prilogu I. Uredbi br. 2658/87 o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi. Ako je to tako, spomenuto sjeme treba razvrstati pod broj 1207 Kombinirane nomenklature zbog njegova obilježja uljanog sjemena, i to neovisno o tome upotrebljava li se doista za ekstrakciju prehrambenih ili industrijskih ulja ili masnoća u svrhu sjetve ili u svrhu ljudske prehrane. U suprotnom slučaju, spomenuto sjeme potpadat će pod broj 1209 Kombinirane nomenklature ako u trenutku kad ga se uvozi još ima moć klijanja, i to neovisno o tome koristi li ga se doista u svrhu sjetve ili u svrhu ljudske prehrane, odnosno pod broj 1212 Kombinirane nomenklature ako više nema moć klijanja.

(t. 58. i izreka)
Kada je riječ o Komisijinoj ovlasti zakonodavne inicijative u okviru redovnog zakonodavnog postupka, iz odredaba članka 17. stavka 2. UEU‑a i članka 289. UFEU‑a te članka 293. UFEU‑a proizlazi da – kao što je, načelno, na Komisiji da odluči hoće li iznijeti zakonodavni prijedlog ili neće i da, ako je primjenjivo, odredi njegov predmet, cilj i sadržaj – ona ima ovlast, tako dugo dok Vijeće ne donese odluku, izmijeniti svoj prijedlog, pa čak, ako je potrebno, i povući ga. Ta ovlast povlačenja ne može, međutim, dati toj instituciji pravo veta tijekom zakonodavnog postupka koje bi bilo protivno načelima dodjele ovlasti i institucionalne ravnoteže. Ako Komisija odluči, nakon što je iznijela prijedlog u okviru redovnog zakonodavnog postupka, povući taj prijedlog, ona mora Parlamentu i Vijeću izložiti razloge tog povlačenja koji, u slučaju da im se prigovori, moraju biti potkrijepljeni uvjerljivim dokazima.

Kada izmjena koju predvide Parlament i Vijeće iskrivljava prijedlog zakonodavnog akta na način koji sprečava ostvarivanje ciljeva koje on ima i kada mu time oduzima njegov razlog postojanja, Komisija ga ima pravo povući. Međutim, ona to može učiniti tek nakon što je pažljivo uzela u obzir, u duhu lojalne suradnje koja na temelju članka 13. stavka 2. UEU‑a treba prevladavati u odnosima među institucijama Unije u okviru redovnog zakonodavnog postupka, zabrinutost Parlamenta i Vijeća koja je u pozadini njihove namjere za izmjenom njezina prijedloga. U tim okolnostima, ni zbog toga što Komisija nije iskoristila mogućnost predviđenu u članku 3. stavku 2. i članku 11. stavku 1. Poslovnika Vijeća da od potonjeg zatraži da glasuje o tom prijedlogu ni zbog činjenice da je do donošenja odluke o povlačenju došlo na isti dan kada su se Parlament i Vijeće spremali formalizirati svoj dogovor o spomenutom prijedlogu, ne može se smatrati da je Komisija povrijedila načelo lojalne suradnje.

(t. 74.‑76., 83., 106.)
Članak 49. UFEU‑a treba tumačiti na način da se ne protivi poreznom propisu države članice koji u slučaju prijenosa imovine trgovačkog društva smještenog na državnom području te države članice na stalnu poslovnu jedinicu tog trgovačkog društva smještenu na državnom području druge države članice predviđa otkrivanje nerealiziranih kapitalnih dobitaka koji proizlaze iz te imovine koji su nastali na državnom području prve države članice, njihovo oporezivanje i obročnu naplatu poreza na te kapitalne dobitke u deset godišnjih obroka.

Doista, takav porezni propis jest ograničenje slobode poslovnog nastana u smislu članka 49. UFEU‑a, s obzirom na to da se otkrivanje navedenih kapitalnih dobitaka i njihovo oporezivanje ne provodi prilikom sličnog prijenosa unutar državnog područja jer se te nerealizirane kapitalne dobitke oporezuje tek kad su zaista ostvareni.

Međutim, to ograničenje može se objektivno opravdati važnim razlozima u općem interesu koje priznaje pravo Unije. Naime, navedeni porezni propis prikladan je za osiguranje očuvanja podjele ovlasti za oporezivanje među dotičnim državama članicama, s obzirom na to da on predviđa slučaj prijenosa imovine na stalnu poslovnu jedinicu smještenu na državnom području države članice koja nije dotična država članica i čija se dobit ne oporezuje u potonjoj državi članici.

Na taj način otkrivanje nerealiziranih kapitalnih dobitaka iz prenesene imovine koji su nastali u okviru porezne nadležnosti dotične države članice prije tog prijenosa kao i njihovo oporezivanje imaju za cilj osiguranje oporezivanja tih nerealiziranih kapitalnih dobitaka nastalih u okviru porezne nadležnosti te države članice. Oporezivanje dobitaka iz navedene imovine nastalih nakon takvog prijenosa provodi druga država članica na čijem je državnom području smještena ta stalna poslovna jedinica.

Obročna naplata poreza na nerealizirane kapitalne dobitke u deset godišnjih obroka, umjesto neposredne naplate, jest mjera koja je proporcionalna za postizanje cilja očuvanja podjele ovlasti za oporezivanje među državama članicama.

(t. 37., 39., 40., 46., 47., 51.‑53. i izreka)
Kako proizlazi iz točke 28. Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003, otegotna okolnost ponavljanja povrede podrazumijeva da je poduzetnik nastavio s istom ili sličnom povredom ili da ju je ponovio nakon što je Komisija ili nacionalno tijelo nadležno za zaštitu tržišnog natjecanja utvrdilo da je taj poduzetnik prekršio odredbe članka 81. ili članka 82. UEZ‑a. Komisija mora utvrditi da su ispunjene pretpostavke ponavljanja povrede kako u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama tako i u odluci. Zato je Komisija, kada izriče kaznu nekom društvu zbog povrede pravila Unije u području tržišnog natjecanja i kada prilikom izračuna novčane kazne primjenjuje koeficijent vodeći računa o činjenici da je to isto društvo već ranije sudjelovalo u povredi pravilâ tržišnog natjecanja, dužna u odluci kojom izriče navedenu kaznu dati objašnjenje na temelju kojeg sudovi Unije kao i to društvo mogu shvatiti u kojem je svojstvu i u kojoj mjeri to društvo bilo uključeno u raniju povredu. Osobito ako Komisija smatra da je navedeno društvo bilo dio poduzetnika kojemu je bila upućena odluka povodom ranije povrede, ona mora u dovoljnoj mjeri obrazložiti tu tvrdnju.

Stoga da bi se u pogledu društva majke utvrdilo otegotnu okolnost ponavljanja povrede nije potrebno da su se protiv njega već vodili postupci u kojima je došlo do obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama i odluke. U tu svrhu bitno je ponajprije da je ranije utvrđena prva povreda do koje je došlo postupcima društva kćeri s kojim je to društvo majka, umiješano u drugu povredu, već u trenutku prve povrede tvorilo jednog poduzetnika u smislu članka 81. UEZ‑a. Cilj kažnjavanja ponašanja suprotnih pravilima tržišnog natjecanja i sprječavanja ponavljanja takvih ponašanja pomoću odvraćajućih sankcija bio bi ugrožen ako bi neki poduzetnik, koji uključuje i neko društvo kći odgovorno za prvu povredu, promjenom pravne strukture, i to osnivanjem novih društava kćeri protiv kojih se nije mogao voditi postupak zbog prve povrede, mogao onemogućiti ili osobito otežati, a time i izbjeći primjenu sankcije za ponavljanje povrede.

(t. 91., 92.)
Direktivu 2005/29 o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu treba tumačiti na način da se dostavljanje potrošaču od strane trgovca pogrešne informacije treba smatrati „zavaravajućom poslovnom praksom“ u smislu te direktive bez obzira na to što se to obavještavanje dogodilo samo jedanput i što se ticalo samo jednog potrošača. Naime, ni definicije navedene u članku 2. točkama (c) i (d), članku 3. stavku 1. i članku 6. stavku 1. Direktive 2005/29 ni ta direktiva promatrana u cijelosti ne sadržavaju naznaku da bi činjenje ili propuštanje trgovca trebali biti repetitivni ili se ticati više od jednog potrošača. Uzevši u obzir potrebu zaštite potrošača koja čini temelj navedene direktive, spomenute odredbe ne mogu se tumačiti kao da se njima postavljaju uvjeti te vrste, s obzirom na to da se oni u njima izričito ne navode.

Također, bez ikakva su značaja i navodno nenamjerna narav takvog postupanja kao i činjenica da je dodatni trošak koji je potrošaču nametnut tim obavještavanjem zanemariv te da je potrošač mogao i sam doći do točne informacije. Naime, kao što i proizlazi iz korištenja izraza „vjerojatno da će“ [„može“], članak 6. Direktive 2005/29 u biti je preventivne naravi pa je, za potrebe primjene tog članka, dovoljno da je trgovac dostavio objektivno pogrešnu informaciju koja je takva da može negativno utjecati na potrošačevu poslovnu odluku. Usto, cilj navedene direktive počiva na činjenici da se potrošač nalazi u podređenom položaju u odnosu na trgovca, posebice kada je riječ o razini obaviještenosti, pa ga stoga treba smatrati ekonomski slabijom i pravno manje iskusnom stranom u odnosu na suugovaratelja.

(t. 41.‑43., 47., 49., 50., 53., 54., 60. i t.1. izreke)
Članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima treba tumačiti na način da izrazi „glavni predmet ugovora“i „primjerenost cijene i naknade na jednoj strani i isporučene usluge i robe na drugoj“ načelno ne obuhvaćaju odredbe ugovora o kreditu sklopljenih između poslovnog subjekta i potrošača, koje, s jedne strane, davatelju kredita omogućuju da pod određenim uvjetima jednostrano izmijeni kamatnu stopu i, s druge strane, predviđaju da on primi „proviziju za rizik“. Međutim, sud koji je uputio zahtjev dužan je provjeriti tu kvalifikaciju navedenih ugovornih odredaba s obzirom na narav, opću strukturu i odredbe predmetnih ugovora kao i činjenični i pravni kontekst tih odredaba.

Naime, pod ugovornim odredbama koje su obuhvaćene pojmom „glavnog predmeta ugovora“ u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 93/13 treba razumjeti one odredbe koje utvrđuju bitne činidbe tog ugovora koje ga određuju kao takvog. S druge strane, odredbe koje su akcesornog značaja u usporedbi s onima koje definiraju samu bit ugovornog odnosa ne mogu biti obuhvaćene navedenim pojmom „glavnog predmeta ugovora“. Također iz članka 4. stavka 2. Direktive 93/13 proizlazi da je ova druga kategorija ugovornih odredbi, prema kojima se ne može primijeniti provjera eventualne nepoštenosti, ograničenog opsega, s obzirom na to da se odnosi samo na primjerenost predviđene cijene ili naknade i usluge ili robe koju treba zauzvrat isporučiti, a razlog za to izuzimanje leži u činjenici da ne postoji nikakva tablica ili pravni kriterij koji bi mogli dati okvir i smjer provjeri te primjerenosti.

Slijedom toga, odredbe o protučinidbi koju potrošač duguje davatelju kredita ili koje utječu na stvarnu cijenu koju potrošač mora potonjem platiti stoga načelno nisu obuhvaćene tom drugom kategorijom odredaba, osim što se tiče pitanja je li iznos ugovorom ugovorene naknade ili cijene u skladu s uslugom koju je davatelj kredita zauzvrat pružio.

(t. 54.‑56., 78. i izreka)
U nedostatku posebnih odredaba koje određuju uvjete njezine vremenske primjene, Direktivu 2009/73 o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište prirodnog plina i stavljanju izvan snage Direktive 2003/55 treba primjenjivati na postupke u tijeku nakon njezina stupanja na snagu.

Naime, Direktiva ne predstavlja novo pravno uređenje, nego neprekinuti slijed Direktive 2003/55 o zajedničkim pravilima unutarnjeg tržišta prirodnog plina i ukidanju Direktive 98/30 čije materijalne odredbe sadržajno ne mijenja, osobito one koje se odnose na materijalne uvjete odobrenja izuzeća, predviđene člankom 22. stavcima 1. i 2. Direktive 2003/55 i člankom 36. stavcima 1. i 2. Direktive 2009/73.

U tim okolnostima, s obzirom na to da su odredbe koje su bile na snazi na dan donošenja odluke Komisije koja se odnosi na izuzeće vezano uz jedan podzemni sustav skladišta plina bile odredbe Direktive 2009/73, a ne one Direktive 2003/55, iz toga proizlazi da Komisija nije retroaktivno primijenila odredbe Direktive 2009/73, nego je tu odluku donijela na temelju odredbe koja je u to vrijeme bila na snazi.

(t. 37., 41., 42., 45.)