ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
21.

Na početku bih primijetio da pitanjem B sud koji je uputio zahtjeve traži od Suda da protumači nacionalno pravo, uključujući pitanje njegove valjanosti. To je izvan nadležnosti Suda na temelju članka 267. UFEU‑a i prema tome Sud očito nije nadležan za odgovor na to pitanje. Međutim, kritika koju, čini se, sud koji je uputio zahtjeve izražava u pogledu Zakona br. 1/2013 jednako je izražena u pitanju C, koje se odnosi na usklađenost druge prijelazne odredbe tog zakona s Direktivom 93/13, a osobito s njezinim člankom 6. stavkom 1. Proizlazi da je u svakom slučaju moguće da Sud odgovori na sumnje koje sud koji je uputio zahtjeve ima u tom pogledu.
40.

Kao prvo, suprotno onomu što tvrdi belgijska vlada, pitanje koje je Sud razmotrio u presudi My (EU:C:2004:821) ne razlikuje se bitno od pitanja u ovom slučaju. Zapravo, i M.-R. Melchior i G. My bili su osigurani u belgijskom doprinosnom sustavu socijalne sigurnosti prije nego što su se zaposlili u instituciji Unije. Kao i M.-R. Melchior, i G. My tražio je da mu se priznaju razdoblja rada navršena u službi Unije kako bi mu se priznalo pravo na davanje predviđeno u okviru sustava socijalne sigurnosti u kojem je bio osiguran, u njegovu slučaju na prijevremenu starosnu mirovinu. I u jednom i u drugom slučaju to pravo ovisilo je o tome uzimaju li se ili ne uzimaju u obzir navedena razdoblja pri izračunu dana ili godina koje propisuje nacionalni propis koji se primjenjuje da bi se steklo pravo na davanje u pitanju. Okolnost koju naglašava belgijska vlada – da je, za razliku od M.-R. Melchior, G. My stekao mirovinska prava na temelju belgijskog sustava – nije relevantna jer je pravo na traženo davanje, kao i u slučaju M.-R. Melchior, podvrgnuto uvjetima koje je G. My ispunjavao samo ako se u obzir uzmu godine provedene u službi Vijeća.
54.

Iako je Prijedlog Komisije iz 2006. dotaknuo to pitanje, on nije predlagao napuštanje pravila da posebne tarife trebaju uračunati troškove do kojih nije došlo PUU‑u ako klijent izvrši dio postupanja u poštanskom lancu. U tim okolnostima određen broj PUU‑a možda je strahovao da im neće biti dopušteno prilagoditi svoje posebne tarife promjenjivim uvjetima tržišnog natjecanja, uključujući po potrebi dodjeljivanje viših operativnih popusta od onih do kojih bi došlo mehanički u odnosu na troškove do kojih nije došlo. ( 30 ) U tom je kontekstu Europski parlament predložio unošenje dodatne uvodne izjave u preambulu Direktive iz 2008., naglašavajući da „[j]e potrebno da pružanje usluga [PUU‑a] poduzećima, pošiljateljima masovne pošte i konsolidirane pošte različnih korisnika, bude podložno fleksibilnijim tarifnim uvjetima“. ( 31 )
52.

Naime, nizozemsko pravo primjenjivalo se do 31. svibnja 2004. jer je L. Kik do tog datuma radio za poduzeće sa sjedištem u Nizozemskoj, gdje je on ujedno boravio, radio i plaćao doprinose. U skladu s nizozemskim pravom, to se pravo prestalo primjenjivati od trenutka kada je L. Kik radio izvan Nizozemske u neprekinutom trajanju od tri mjeseca i za poslodavca koji je imao sjedište u Švicarskoj. U tim okolnostima, s obzirom na to da je ispunjen uvjet da se „[na njega] prestaje primjenjivati zakonodavstvo države članice“, kako je predviđeno u članku 13. stavku 2. točki (f) Uredbe br. 1408/71 (i „bez da se [na njega] počne primjenjivati zakonodavstvo druge države članice“), u skladu s tom istom odredbom, odlučujući kriterij za određivanje zakona koji se primjenjuje jest kriterij boravišta radnika. U predmetnim okolnostima, navedeni kriterij slučajno ponovno navodi na nizozemsko pravo, odnosno na ono isto pravo zbog čije je nemogućnosti primjene trebalo tražiti drugo primjenjivo zakonodavstvo. Iako se materijalno gledajući radi o istom pravu, činjenica je da se njegova primjena u svakom slučaju temelji na različitim pravnim osnovama: nizozemski zakon prestao se primjenjivati u trenutku kada su se promijenile radne okolnosti L. Kika (31. svibnja 2004.) te se ponovno počeo primjenjivati kada se to zahtijevalo u skladu s kriterijem određivanja primjenjivog zakona iz Uredbe br. 1408/71, u vezi sa situacijom u kojoj se nalazio L. Kik nakon 31. svibnja 2004. Nizozemski se zakon u jednom slučaju primjenjivao jer je L. Kik boravio i radio u Nizozemskoj za poduzeće sa sjedištem u toj državi članici, a u drugom zato što je taj zakon – nakon što se prestao primjenjivati zbog promjene u navedenim okolnostima – predstavljao pravo njegova mjesta boravišta.
16.

Ujedinjena Kraljevina osporava da je prekogranični odbitak u koncernu praktički nemoguć. Uvjeti za to su doduše restriktivni, ali to je samo posljedica sudske prakse Suda. Osobito se u skladu s tom sudskom praksom mogućnost za naknadno uzimanje u obzir gubitka mora ispitati upravo na kraju poreznog razdoblja. To međutim ne isključuje uzimanje u obzir prilikom ispitivanja i prestanka poslovne djelatnosti društva ili namjere za skorom likvidacijom društva koja postoji na kraju poreznog razdoblja. Nadalje, ispitivanje koje se obavlja tek u trenutku podnošenja zahtjeva za odbitak u koncernu dovelo bi do toga da porezni obveznik protivno sudskoj praksi može izabrati u kojoj će se državi članici njegov gubitak uzimati u obzir. Naime, on bi tada mogao, prije podnošenja takvog zahtjeva, na takav način urediti poslovanje, da u trenutku podnošenja zahtjeva više nema mogućnosti koristiti gubitak naknadno.
17.

Međutim, čest je bio slučaj da je razina zaštite patenata u državama pristupnicama, prije pristupanja, bila niža od one koju zahtijeva pravo Unije, osobito u pogledu patenata za farmaceutske proizvode ( 9 ). U takvim bi slučajevima puna primjena načela unutarnjeg tržišta nakon pristupanja dovela do situacije u kojoj bi vlasnik patenta bio izložen paralelnim uvozima iz relevantnih novih država članica bez mogućnosti da tamo zaštiti svoj izum te da, posljedično, nije dobio odgovarajuću naknadu. Osim toga, kako je zastupnik društava Merck istaknuo na raspravi, u takvim bi okolnostima vlasnik patenta bio odvraćen od stavljanja svojeg proizvoda u promet u novim državama članicama jer bi to dovelo do ponovnog uvoza proizvoda.
3.

Žalitelj, grčko poduzeće, je od Europske komisije zaprimio različita plaćanja u okviru provedbe triju projekata (Ontology enabled E‑Gov Service Configuration [ONTOGOV], Fostering self‑adaptive e‑government service improvement using semantic technologies [FIT] i Risk Assessment for Customs in Western Balkans [RACWeb]).
29.

U skladu s osnovnim pravilom iz članka 193. Direktive o PDV‑u, porezni obveznik koji provodi oporezivu isporuku robe dužan je plaćati porez na dodanu vrijednost. Međutim, navedenim člankom predviđa se i da na temelju članaka 194. do 199. i članka 202. Direktive o PDV‑u porez može biti dužna plaćati i „druga osoba“. Jedna je od tih iznimki članak 199. stavak 1. točka (g) Direktive o PDV‑u. On ovlašćuje države članice da u slučaju isporuke nekretnina u okviru postupka prisilne prodaje odrede da je osoba koja je dužna plaćati PDV stjecatelj nekretnine, ako je on porezni obveznik.
3.

Početkom 2007. saznalo se da će jedinica A. L. Shepherda uskoro ponovno biti poslana u Irak. On je 1. travnja 2007. dobio zapovijed o odlasku. Do tada je već došao do zaključka da je rat u Iraku u suprotnosti s međunarodnim pravom te da krši članak 2. stavak 4. Povelje Ujedinjenih naroda. Smatrao je da vojne operacije u Iraku uključuju sustavnu, sveobuhvatnu i neproporcionalnu uporabu oružja bez vođenja računa o civilnom stanovništvu. Zbog sve većeg korištenja upravo helikoptera Apache stradavalo je sve više civila i međunarodno pravo se sve više kršilo. Zauzeo je stajalište da se helikopteri ne bi bili mogli koristiti u ratu da ih on i drugi mehaničari za održavanje nisu učinili spremnima za borbu. (Između 2007. i 2008., kada je jedinica A. L. Shepherda ponovno djelovala u Iraku, došlo je do daljnjeg bombardiranja. Dostupna su brojna izvješća u kojima se navodi da je vojska SAD‑a činila ratne zločine u Iraku, premda A. L. Shepherd ne zna jesu li odnosne operacije uključivale upravo helikoptere koje je on održavao.)
3.

naloži Helenskoj Republici da isplati Komisiji paušalni iznos od 7786,80 eura po danu, počevši od dana donošenja presude Komisija/Grčka (EU:C:2005:592) do dana objave presude u ovom predmetu ili do dana izvršenja presude Komisija/Grčka (EU:C:2005:592), ako do tog izvršenja dođe prije spomenute objave,
74.

U svakom slučaju, ako se ta sudska praksa ipak primijeni u okolnostima kao što su one u glavnim postupcima, obrazloženje koje se temelji na cilju dobrog sudovanja ograničeno je uvjetima koje je postavio Sud u vezi s djelovanjem država članica u pogledu sudskih postupaka, među kojima je i to da se ne oteža ostvarivanje prava koja pojedinci izvode iz prava Unije. Međutim, u ovom slučaju mi se čini da njemačko zakonodavstvo ima za učinak to da, u pogledu prekograničnih obveza uzdržavanja, sudu koji bi inače bio nadležan s obzirom na to da se nalazi u mjestu uobičajenog boravišta uzdržavane osobe, odnosno koji bi bio nadležan na temelju čvrste poveznice između suda i spora, uskraćuje tu nadležnost, iako ona ostaje netaknuta pri odlučivanju o tužbama koje su jednake, ali nemaju međunarodni element.
53.

S druge strane, čini mi se da Direktiva 2008/48 ne nalaže kreditnim ustanovama da sustavno provjeravaju istinitost informacija kojima se dokazuju prihodi i rashodi potrošača koje je on pružio. Kao što to jasno proizlazi iz teksta članka 8. stavka 1. Direktive 2008/48 od vjerovnika se samo zahtijeva da provjeri kreditnu sposobnost korisnika kredita „na temelju dostatnih informacija koje se, kada je to primjereno, dobivaju od potrošača i, kada je to potrebno, na temelju uvida u relevantnu bazu podataka“. Kao što je to, po mojem mišljenju točno, istaknula njemačka vlada u pisanim očitovanjima, taj izričaj ističe diskrecijski prostor dodijeljen vjerovniku da utvrdi jesu li ili ne informacije kojima raspolaže dostatne za utvrđivanje kreditne sposobnosti podnositelja zahtjeva za kredit.
43.

Osim toga, prema mojem mišljenju, primjena navedene sudske prakse proizašle iz predmeta Pinckney na ovaj predmet dovela bi do stvaranja pravne nesigurnosti za obje stranke u postupku. Tužiteljica ne bi imala nikakvu sigurnost u ishod postupka u kojemu se ne mogu provjeriti kriteriji za određivanje opsega ovlasti suda koji odlučuje o predmetu. U jednako kritičnoj situaciji našao bi se i tuženik, protiv kojeg bi bilo pokrenuto mnogo sporova u više država članica u kojima je nastala „delokalizirana“ šteta, ili u samo jednoj, no tada ne bi imao nikakvu sigurnost glede opsega ovlasti pojedinog suda. Smatram da je to rješenje u suprotnosti s općim ciljevima Uredbe br. 44/2001, ali i sa specifičnijim ciljevima posebne nadležnosti iz članka 5. stavka 3.
25.

Taj sud smatra da u tom pogledu nije dovoljno da Zuchtvieh‑Export navede da će u okviru dijelova prijevoza koji se odvijaju izvan područja Unije poštovati odredbe propisa koji su na snazi u trećim zemljama kroz koje prolaze kao i da će poštovati međunarodne konvencije koje se primjenjuju u tim zemljama. Osim toga, to bi trebalo biti navedeno u planu puta. Međutim, ovdje to nije slučaj, s obzirom na to da sporni dio 1. plana puta ne sadrži nikakve „realne“ podatke u smislu u kojem se taj pojam upotrebljava u članku 14. stavku 1. točki (a) ii. Uredbe br. 1/2005 jer se u njemu ne navode nikakva mjesta odmora tijekom dijela putovanja od Bresta do Karagande i od Karagande do Andijona, kao mjesta konačnog odredišta. Osim toga, ovjeravanje žigom tijela u mjestu polaska značilo bi da je putovanje sve do mjesta odredišta odobreno pod svim svojim uvjetima, što bi, prema sudu koji je uputio zahtjev, također bilo neprimjereno u odnosu na tijela trećih zemalja.
27.

S druge pak strane, društvo Pictoright priklanja se mišljenju da na pitanje treba odgovoriti niječno jer smatra da se članak 4. Direktive 2001/29 isključivo odnosi na slučaj u kojemu nije došlo do izmjene u reprodukciji zaštićenog djela. U tom smislu navodi da iz teksta stavka 2. tog članka proizlazi da se pravilo o iscrpljenju odnosi na „predmet“, odnosno na „izvornik ili primjerke djela“, pri čemu taj pojam ne obuhvaća reprodukcije prenesene na platno, s obzirom na to da se one zbog bitnih izmjena učinjenih na plakatima prilikom postupka prijenosa na platno u bitnome razlikuju od izvornikâ ili primjeraka djela.
88.

S obzirom na dvostruku narav predmetnog kolektivnog ugovora, sud koji je uputio zahtjev mora u biti odlučiti je li taj sporazum sklopljen u korist glazbenika koje zapošljavaju orkestri koje zastupa VSR — i, sukladno tome, može li isti, načelno, izravno poboljšati uvjete zaposlenja i rada — ili je, pak, predmetnom kolektivnom ugovoru cilj ograničiti tržišno natjecanje između samozaposlenih osoba te stoga ne bi trebao ulaziti u područje primjene iznimke Albany. To se ne može utvrditi in abstracto, isključivo na osnovi navoda koje su iznijele stranke potpisnice sporazuma, nego in concreto. Kako bi odredio je li to slučaj, smatram da bi nacionalnom sudu bilo osobito korisno proučiti sljedeća dva aspekta.
95.

Sud nema informacija koje bi upućivale na to spadaju li djela koja je PKK počinio u bilo koju od kategorija koje sam upravo opisala. Uvrštenje organizacije na popis priložen Zajedničkom stajalištu 2001/931 na prvi je pogled snažna naznaka da se ili radi o terorističkoj organizaciji ili da za to postoji sumnja (na temelju dokaza koji se i sami mogu legitimno osporavati) ( 116 ). To je uvrštenje stoga čimbenik koji nadležna nacionalna tijela mogu uzeti u obzir pri početnoj ocjeni je li ta organizacija počinila teroristička djela ( 117 ).
37.

Ovakvu vrstu utaje ne treba tretirati kao „normalan“ lanac isporuke u kojem se nalazi utajivač koji nije platio porez dugovan poreznim tijelima. Iako je moguće da se kao članovi lanca isporuke koriste normalni poduzetnici, koji na to pristanu svojom voljom ili se to izvodi bez njihova znanja, cijeli lanac predstavlja aktivnost organiziranu isključivo u cilju počinjenja utaje poreza. Porezna tijela nisu jedine žrtve tog postupanja. Kako se ne radi o gospodarskoj transakciji izvršenoj isključivo s ciljem počinjenja utaje i PDV je izbjegnut, profit utajivača ne proizlazi iz dobiti već od same utaje. Zato si mogu dopustiti određivati niže cijene od tržišnih, što ide na štetu poštenih gospodarskih subjekata. U ekstremnim slučajevima zakonita gospodarska aktivnost može na danom tržištu postati nemogućom iz razloga njezine isplativosti zbog sniženih cijena povodom utaje. Nadalje, porezna utaja često se javlja zajedno s ostalim neprihvatljivim djelatnostima poput krivotvorenja.
36.

Obrazovanje dovodi do troškova, barem za državu članicu koja ga omogućuje, samog studenta (ako je financijski neovisan) ili one o kojima student financijski ovisi te ostale (javne i privatne subjekte) koji ga podupiru. Prema pravu Unije, države članice nadležne su odlučiti hoće li financirati studiranje u ustanovama za visoko obrazovanje te, ako hoće, u kojoj će mjeri to činiti. Pravo Unije u pravilu se ne miješa u odluku države članice da financijski podupire studiranje u ustanovama za visoko obrazovanje izvan svojeg državnog područja te, prema potrebi, izvan Europske unije kao ni u uvjete za dodjelu takve financijske potpore.
24.

Prethodno prema mojem mišljenju podrazumijeva da su razlike članka 38. Uredbe br. 492/2011 u različitim jezičnim verzijama na koje upućuje Europski parlament nebitne. Naime, Europski parlament u točkama 64. do 68. svoje tužbe navodi da različite jezične verzije te odredbe omogućuju nijansiranu ocjenu zadaće koju je zakonodavac konačno htio povjeriti Komisiji. Tako prema francuskoj verziji članak 38. propisuje da će Komisija usvojiti mjere „nécessaires à la mise en application“ Uredbe br. 492/2011. Engleska verzija govori o mjerama „pursuant to this Regulation for its implementation“, dok se u talijanskoj upućuje na mjere „necessarie per l’applicazione del presente regolamento“. Naposljetku, španjolska verzija govori o „las medidas de ejecución para la aplicación del presente Reglamento“. Smatram da, osim nijansi o kojima se na temelju svakog od tih izričaja može zaključiti, nije toliko odlučujuće je li zakonodavac u trenutku ograničavanja Komisijina manevarskog prostora bio više ili manje precizan koliko je li Komisija djelovala strogo unutar granica „provedbenih ovlasti“ koje joj zakonodavac može dodijeliti na temelju članka 291. stavka 2. UFEU‑a. Drugim riječima, ono što je odlučujuće za utvrđenje zakonitosti pobijane odluke jest odgovara li njezin sadržaj izvršavanju stvarne provedbene ovlasti.
27.

S obzirom na presudu u predmetu Akdas, pitanje koje se sada postavlja jest koje su posljedice naturalizacije tuženika na odlučivanje u sadašnjem predmetu. Kao što to potvrđuju različita stajališta stranaka koje su podnijele očitovanja, odgovor na to pitanje nije očit. Ipak, kao što ću to nastojati pokazati u daljnjem tekstu, stajališta sam da je situacija žalitelja u bitnome drukčija od one turskih radnika u predmetu Akdas. U svakom slučaju, oni su kao državljani Nizozemske državljani države članice Europske unije.
9.

Postupanje s peticijama je bilo uređeno u poglavlju VIII. Poslovnika Parlamenta (u daljnjem tekstu: Poslovnik). Na taj se predmet ratione temporis primjenjuju odredbe članaka 191. do 193. Poslovnika ( 8 ). Međutim, treba napomenuti da su te odredbe izmjenama Poslovnika iz 2011. izmijenjene te se otad nalaze u člancima 201. do 203. Poslovnika (u daljnjem tekstu: izmijenjeni Poslovnik) ( 9 ). Naposljetku, nakon izmjene iz srpnja 2014., pravo na podnošenje peticije je trenutno uređeno člancima 215. do 218. Poslovnika izmijenjenog u okviru osmog saziva ( 10 ). Međutim, posljednje navedena izmjena nije utjecala na tekst relevantnih odredaba u odnosu na izmijenjeni Poslovnik.
28.

Usto, kao što to pravilno navodi Komisija, tumačenje pojma poljoprivredne površine podrazumijeva utvrđivanje mogu li se površine o kojima je riječ kvalificirati kao „zemljište“ s obzirom na to da definicija trajnih pašnjaka iz članka 2. točke (c) Uredbe br. 1120/2009 spominje taj pojam, ili je potrebno, naprotiv, zeleni pokrovni sloj odlagališta otpada smatrati „građevinom“. Naime, poput Komisije i ja smatram da pašnjak mora biti samo po sebi zemljište i da građevina ili zgrada ne može zadovoljiti definiciju pašnjaka ( 9 ).
24.

Ministar je smatrao da C‑ova tvrdnja da je homoseksualna osoba nije bila vjerodostojna jer njegovi navodi nisu bili dosljedni. C je tvrdio da je on sam bio sposoban priznati da bi mogao biti homoseksualna osoba tek nakon što je morao napustiti svoju državu porijekla. Vjerovao je da takve osjećaje gaji od svoje 14. ili 15. godine i nadležnim je tijelima priopćio da je u Grčkoj imao seksualni odnos s muškarcem. Međutim, svoj prijašnji zahtjev za priznanje statusa izbjeglice temeljio je na činjenici da je u svojoj državi porijekla imao problema zbog spolnog odnosa s kćerkom svojeg poslodavca. Ministar je bio mišljenja da se C mogao i trebao izjasniti o svojoj seksualnoj orijentaciji u prethodnom postupku. Ministar je smatrao da to što je C dostavio film koji prikazuje spolni odnos između njega i muškarca ne dokazuje da je on homoseksualna osoba. Osim toga, C nije mogao jasno objasniti kako je postao svjestan svoje seksualne orijentacije i nije mogao odgovoriti na pitanja poput onih koja su se odnosila na nazive organizacija za zaštitu prava homoseksualnih osoba u Nizozemskoj. Ministar je odbio C‑ov zahtjev za status izbjeglice odlukom od 8. listopada 2012.
15.

Osobito u odnosu na premiju za predmetni rizik, Opći sud je u točkama 36. do 40. pobijane presude zauzeo stajalište da ona ne predstavlja dio vrijednosti prodanog proizvoda, kao i da nije povezana s njegovim karakteristikama, nego da naprotiv predstavlja protutežu riziku koji preuzima dobavljač prodajući proizvode određenom klijentu, i da duguje svoje postojanje i svoj opseg identitetu klijenta. Zato, prema mišljenju Općeg suda, uzimanje u obzir premije za rizik u okviru određivanja uobičajene vrijednosti dovodi do unošenja u izračun jednog čimbenika kojemu svrha nije utvrđivanje cijene po kojoj će se predmetni proizvod prodati u zemlji podrijetla, nego se on isključivo tiče financijske sposobnosti određenog domaćeg kupca. Prema mišljenju Općeg suda, uzimanjem u obzir te premije za rizik umjetno se povećava izračun uobičajene vrijednosti, utječući na valjanost izračuna, kao i, posljedično, na valjanost ocjene o postojanju dampinga.
107.

Također nije vidljivo na koji bi se način na „zajedničke odredbe“– dakle, odredbe prava Unije – moglo „utjecati“ ili „izmijeniti njihovo područje primjene“ usvajanjem odredaba o koordinaciji sustavâ socijalne sigurnosti država članica s turskim, kao što bi to pretpostavljao četvrti slučaj predviđen u članku 216. stavku 1. UFEU‑a. U vezi s time treba podsjetiti da socijalno pravo Unije, kao što to dolazi do izražaja u uredbama br. 883/2004 i br. 987/2009, kao takvo vrijedi samo za unutarnje tržište, a ne za odnose s trećim zemljama. Na to socijalno pravo ne utječe se kad se – kao u ovom slučaju – izvan njegova područja primjene državljanima trećih zemalja u Uniji kao i državljanima iz Unije u trećim zemljama, zajedno s članovima njihovih obitelji, trebaju dodijeliti određena prava socijalne naravi.
56.

Takvo narušavanje tržišnog natjecanja može se spriječiti samo tako da se ni u trećoj zemlji za isporuku za izvoz ne odobrava pravo na odbitak. Budući da to obično neće biti slučaj, ta se konkurentska prednost ponuditelja iz trećih zemalja može ispraviti, iako ne u potpunosti, samo oporezivanjem uvoza robe. Oporezivanjem uvoza obračunat će se PDV i na robu koja potječe iz treće zemlje. To je oporezivanje također konačno ako stjecatelj u tom pogledu nema pravo na odbitak u skladu s člankom 168. točkom (e) Direktive o PDV‑u ( 21 ). To je posebno slučaj ako je stjecatelj potrošač ili robu dalje prodaje na području države uz izuzeće plaćanja PDV‑a. Potonje je slučaj u sva tri glavna postupka. Nijedan od tih poreznih obveznika nema pravo na odbitak za stjecanje zubnih proteza jer u skladu s člankom 132. stavkom 1. točkom (e) Direktive o PDV‑u zubne proteze dalje prodaje uz izuzeće plaćanja PDV‑a.
14.

X se može načelno koristiti slobodom poslovnog nastana. Kao direktor društva, čiji je on jedini član, X obavlja samostalnu djelatnost u smislu članka 43. stavka 2. UEZ‑a ( 2 ). Primjeni slobode poslovnog nastana ne protivi se niti to da je sam X, koji obavlja svoju djelatnost u Nizozemskoj, nizozemski državljanin. Prema tekstu članka 43. stavka 1. prve rečenice UEZ‑a zaštićen je dakako samo poslovni nastan „državljana jedne države članice na državnom području druge države članice“, što se ne odnosi na poslovni nastan nizozemskog državljanina X‑a u Nizozemskoj. Sud je, međutim, područje zaštite slobode poslovnog nastana proširio u svojoj sudskoj praksi. Prema toj sudskoj praksi, svi građani Unije koji neovisno o svojem državljanstvu rade u državi članici različitoj od one u kojoj je njihovo boravište obuhvaćeni su područjem primjene članka 43. UEZ‑a. ( 3 ) To je bio slučaj s X‑om jer je svoje boravište u mjerodavnom razdoblju imao u Belgiji, a u Nizozemskoj je vodio poslove svojeg društva.
164.

G. Strack zastupa također stajalište da su Komisija i Opći sud morali uzeti u obzir okolnost jesu li se zainteresirane osobe već prije priopćavanja svojih osobnih podataka suglasile u odnosu na svoje ponovne zahtjeve. U barem jednom slučaju to proizlazi čak iz dokumenata koji su mu dostavljeni. Tamo se jedan podnositelj zahtjeva izjasnio kako slijedi: „In view of the public interest, I cannot treat this as confidential. My question was not confidential. The public interest in this issue must prevail ( 55 ).“
33.

Kao što ću to u nastavku izložiti, smatram da Direktiva 2001/23 zahtijeva od država članica da se prilikom prijenosa poduzeća poštuju učinci kolektivnih ugovora čak i kada su oni plod nacionalnog propisa kojim se produljuju do sklapanja novog kolektivnog ugovora ili do sklapanja dvostranih sporazuma između stranaka. Kao i Komisija, njemačka savezna vlada i grčka vlada smatraju da je taj rezultat najviše u skladu s ciljem navedene direktive, koji nije drugo nego osigurati ravnotežu između interesa poduzeća i zaposlenika kod prijenosa poduzeća, situacije u kojoj su zaposlenici izloženi opasnosti koja se želi prevladati navedenom direktivom.