ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7.

Treba li članak 1. stavke 1. i 3. Direktive 2007/66/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2007. o izmjeni direktiva Vijeća 89/665/EEZ i 92/13/EEZ u vezi s poboljšanjem učinkovitosti postupaka pravne zaštite koji se odnose na sklapanje ugovora o javnoj nabavi (3) (u daljnjem tekstu: Direktiva o pravnoj zaštiti), kojim se državama članicama nalaže da gospodarskim subjektima osiguraju da odluke koje donose javni naručitelji mogu biti učinkovito preispitane te da su postupci pravne zaštite dostupni osobi koja ima interes za dobivanje određenog ugovora i koja je pretrpjela ili bi mogla pretrpjeti štetu zbog navodnog kršenja, tumačiti na način da utvrđenje tijela koje odlučuje o tome da dokumenti koje su gospodarski subjekti ograničili u određenom postupku nisu poslovna tajna, što ima za posljedicu da javni naručitelj naloži njihovo otkrivanje i ustupanje konkurentskim gospodarskim subjektima – ako takva posljedica ne proizlazi izravno iz zakonskih odredbi – dovodi do toga da tijelo koje odlučuje u postupku mora donijeti odluku sa sadržajem koji tom gospodarskom subjektu omogućuje ponovno podnošenje zahtjeva za pravnu zaštitu – u mjeri u kojoj to proizlazi iz sadržaja tih dokumenata, s kojim prethodno nije bio upoznat i zbog čega nije mogao iskoristiti pravo na djelotvornu pravnu zaštitu – u odnosu na radnju protiv koje ne bi bilo moguće podnijeti žalbu s obzirom na istek roka do njezina podnošenja, primjerice poništenjem radnje ispitivanja i ocjene ponuda na koje se odnose predmetni dokumenti ograničeni kao poslovna tajna?
1.

Treba li načelo neutralnosti poreza na dodanu vrijednost, kao i [uvodnu izjavu 30.] i članke 63., 167., 168., 178. do 180., 182. i 273. Direktive o PDV-u (1), tumačiti na način da im se protivi zadnja rečenica članka 137. stavka 3. az általános forgalmi adóról szóló 2007. évi CXXVII. törvényja (Zakon CXXVII iz 2007. o porezu na dodanu vrijednost), u verziji koja je bila na snazi od 1. siječnja 2015. do 31. prosinca 2017., u skladu s kojom „i onda kada porezna uprava poništi porezni identifikacijski broj poreznog obveznika a da ga nije suspendirala, taj porezni obveznik gubi pravo na odbitak poreza na dan kad odluka kojom se poništava navedeni broj postane pravomoćna”, i njegov članak 137., u verziji koja je bila na snazi od 1. siječnja 2018. do 26. studenoga 2020., u skladu s kojim „ako državna porezna i carinska uprava poništi porezni identifikacijski broj poreznog obveznika, on gubi pravo na odbitak poreza na dan kad odluka kojom se poništava navedeni broj postane konačna”?
1.

Protivi li se člancima 2. (osobito s obzirom na načelo vladavine prava) i 19. UEU-a, članku 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, članku 120. stavku 1. i članku 126. stavku 1. UFEU-a, članku 3. stavku 1., članku 6. stavku 1. točki (b) i članku 12. Direktive 2011/85/EU (1), članku 5. Uredbe (EU) br. 473/2013 (2) te načelima prava Unije proporcionalnosti, lojalne suradnje i korisnog učinka, koja proizlaze iz članaka 4. i 5. UEU-a, tumačenje i primjena nacionalnog zakonodavstva za izvanredne situacije, poput onog iz članka 53. stavka 8. Uredbe sa zakonskom snagom br. 104 od 14. kolovoza 2020. koja je, uz izmjene, pretvorena u zakon leggeom br. 126 od 13. listopada 2020., u smislu da se tim zakonodavstvom sprečava, iako privremeno (od 15. kolovoza 2020. do 30. lipnja 2021., te stoga znatno duže od razdoblja trajanja izvanrednog stanja), učinkovit i pravovremen sudski nadzor usklađenosti s fiskalnim pravilima koji je, u skladu s nacionalnim ustavnim i zakonodavnim pravnim okvirom, povjeren neovisnom pravosudnom tijelu specijaliziranom u području računovodstva, kao što je Corte dei conti (Revizorski sud), time što se suspendiraju osobito sudske funkcije nadzora nad lokalnim vlastima koje se nalaze u situaciji strukturne neravnoteže koja može dovesti do propasti tih lokalnih vlasti i koje su započele s postupkom dugotrajne fiskalne konsolidacije, a koje bi trebale – upravo zbog toga razloga, kao i poteškoća koje su posljedice zdravstvene krize – više nego druge vlasti, biti podvrgnute neovisnom, učinkovitom i pravovremenom praćenju kako bi se spriječilo pogoršanje financijske krize i nepovratnost odstupanja od puta fiskalne konsolidacije koja bi dovela do propasti tih vlasti.
2.

Treba li članak 9. stavak 2. Uredbe 2017/1001 o žigu Europske unije tumačiti na način da otprema krajnjem potrošaču proizvoda koji nosi znak istovjetan žigu, u trgovačkom prometu i bez suglasnosti nositelja žiga, predstavlja uporabu koja se može pripisati pošiljatelju samo ako taj pošiljatelj stvarno zna za postavljanje tog znaka na taj proizvod? Rabi li takav pošiljatelj predmetni znak ako je on sam ili gospodarski povezani subjekt obavijestio krajnjeg potrošača da će preuzeti tu otpremu nakon što je on sam ili gospodarski povezani subjekt skladištio proizvod u tu svrhu? Rabi li takav pošiljatelj predmetni znak ako je on sam ili gospodarski povezani subjekt prethodno aktivno pridonio prikazivanju oglasa u trgovačkom prometu za proizvod koji nosi taj znak ili je zaprimio narudžbu krajnjeg potrošača na temelju tih oglasa?
C 182/27

Zahtjev za prethodnu odluku koji je 28. siječnja 2021. uputio Landgerichts München (Njemačka) – Phoenix Contact GmbH & Co. KG/HARTING Deutschland GmbH & Co. KG i Harting Electric GmbH & Co. KG

(Predmet C-44/21)

(2021/C 182/40)

Jezik postupka: njemački

Sud koji je uputio zahtjev

Landgericht München

Stranke glavnog postupka

Tužitelj: Phoenix Contact GmbH & Co. KG

Tuženici: HARTING Deutschland GmbH & Co. KG, Harting Electric GmbH & Co. KG

Prethodno pitanje

Je li u skladu s člankom 9. stavkom 1. Direktive 2004/48/EZ (1) to što u postupku privremene pravne zaštite visoki zemaljski sudovi koji su nadležni u posljednjem stupnju u načelu odbijaju određivanje privremenih mjera zbog povrede patenata ako sporni patent nije potvrđen u prvostupanjskom postupku povodom prigovora ili u postupku poništenja?

(1) Direktiva 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva (SL 2004, L 157, str. 45) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 74.)
2.

U pogledu obveznih informacija u skladu s člankom 10. stavkom 2. Direktive 2008/48/EZ (a) Treba li članak 10. stavak 2. točku (p) Direktive 2008/48/EZ tumačiti na način da iznos kamata koji se plaća dnevno i koji se mora navesti u ugovoru o kreditu mora biti izračunat na temelju ugovorne kamatne stope koja se navodi u ugovoru? (b) U pogledu članka 10. stavka 2. točke (r) Direktive 2008/48/EZ: (aa) Treba li tu odredbu tumačiti na način da informacije u ugovoru o kreditu koje se odnose na kompenzaciju koju je potrebno platiti u slučaju prijevremene otplate kredita trebaju biti toliko jasne da potrošač može barem približno izračunati iznos kompenzacije? (u slučaju potvrdnog odgovora na prethodno pitanje) (bb) Protivi li se članku 10. stavku 2. točki (r) i članku 14. stavku 1. prvoj rečenici Direktive 2008/48/EZ nacionalni propis na temelju kojeg u slučaju dostave nepotpunih informacija u smislu članka 10. stavka 2. točke (r) te direktive rok za povlačenje iz ugovora počinje teći od sklapanja ugovora, a isključivo vjerovnik ima pravo na kompenzaciju za prijevremenu otplatu kredita? (c) Treba li članak 10. stavak 2. točku (l) Direktive 2008/48/EZ tumačiti na način da se prilikom sklapanja ugovora o kreditu važeća kamatna stopa koja se primjenjuje u slučaju zakašnjelih uplata mora priopćiti kao apsolutna vrijednost, a barem se kao apsolutna vrijednost mora navesti važeća referentna kamatna stopa (u ovom slučaju osnovna kamatna stopa u skladu s člankom 247. Bürgerliches Gesetzbucha (Građanski zakonik, u daljnjem tekstu: BGB)) na temelju koje se važeća kamatna stopa koja se primjenjuje u slučaju zakašnjelih uplata izvodi primjenom dodatka na osnovnu kamatu (u ovom slučaju od pet postotnih bodova u skladu s člankom 288. stavkom 1. drugom rečenicom BGB-a) i treba li potrošača obavijestiti o referentnoj kamatnoj stopi (osnovna kamatna stopa) i o njezinoj promjenjivosti? (d) Treba li članak 10. stavak 2. točku (t) Direktive 2008/48/EZ tumačiti na način da u tekstu ugovora o kreditu treba navesti bitne formalne uvjete za pristup izvansudskoj pritužbi i mehanizmu obeštećenja? Ako je odgovor na barem jedno od prethodnih pitanja 2.(a) do 2.(d) potvrdan: (e) Treba li članak 14. stavak 1. drugu rečenicu točku (b) Direktive 2008/48/EZ tumačiti na način da rok za povlačenje iz ugovora počinje teći tek kada se informacije u skladu s člankom 10. stavkom 2. Direktive 2008/48/EZ navedu potpuno i točno? Ako je odgovor niječan: (f) Koji su relevantni kriteriji za to da rok za povlačenje počinje teći unatoč nepotpunim ili netočnim informacijama? Ako je odgovor na navedena pitanja 1.(a) i/ili na neko od pitanja 2.(a) do 2.(d) potvrdan:
3.

Treba li članak 9. stavak 2. Uredbe 2017/1001 Europskog parlamenta i Vijeća o žigu Europske unije tumačiti na način da otprema krajnjem potrošaču proizvoda koji nosi znak istovjetan žigu, u trgovačkom prometu i bez suglasnosti nositelja žiga, predstavlja uporabu koja se može pripisati pošiljatelju samo ako taj pošiljatelj stvarno zna za postavljanje tog znaka na proizvod? Rabi li takav pošiljatelj predmetni znak ako je on sam ili gospodarski povezani subjekt obavijestio krajnjeg potrošača da će preuzeti tu otpremu nakon što je on sam ili gospodarski povezani subjekt skladištio proizvod u tu svrhu? Rabi li takav pošiljatelj predmetni znak ako je on sam ili gospodarski povezani subjekt prethodno aktivno pridonio prikazivanju oglasa u trgovačkom prometu za proizvod koji nosi taj znak ili je zaprimio narudžbu krajnjeg potrošača na temelju tih oglasa?
2.

Traži se od Suda da se očituje o tome: a) protivi li se načelu slobodnog pružanja usluga iz članka 56. UFEU-a i, ako se smatraju primjenjivima u predmetnom području, sličnim načelima koja proizlaze iz direktiva 2006/123/EZ (2) i 2000/31/EZ (3) nacionalna mjera kojom se posrednicima u vezi s nekretninama koji posluju u Italiji, uključujući, dakle, subjekte bez poslovnog nastana koji pružaju vlastite internetske usluge, propisuje obveza prikupljanja podataka koji se odnose na kratkoročne ugovore o najmu sklopljene uz njihovo sudjelovanje i naknadne dostave tih podataka poreznoj upravi u svrhu naplate izravnih poreza koje duguju korisnici usluge; (b) protivi li se načelu slobodnog pružanja usluga iz članka 56. UFEU-a i, ako se smatraju primjenjivima u predmetnom području, sličnim načelima koja proizlaze iz direktiva 2006/123/EZ i 2000/31/EZ nacionalna mjera kojom se posrednicima u vezi s nekretninama koji posluju u Italiji, uključujući, dakle, subjekte bez poslovnog nastana koji pružaju vlastite internetske usluge, i koji sudjeluju u stadiju plaćanja po osnovi kratkoročnih ugovora o najmu sklopljenih uz njihovo sudjelovanje propisuje obveza primjene poreza po odbitku na ta plaćanja i naknadne uplate u državnu riznicu u svrhu naplate izravnih poreza koje duguju korisnici usluge; (c) u slučaju potvrdnog odgovora na prethodna pitanja, mogu li se načelo slobodnog pružanja usluga iz članka 56. UFEU-a i, ako se smatraju primjenjivima u predmetnom području, sličnim načelima koja proizlaze iz direktiva 2006/123/EZ i 2000/31/EZ ipak ograničiti u skladu s pravom [Europske unije] nacionalnim mjerama poput onih opisanih u točkama (a) i (b) s obzirom na to da je inače neučinkovita naplata izravnih poreza koje duguju korisnici usluge; (d) mogu li se načelo slobodnog pružanja usluga iz članka 56. UFEU-a i, ako se smatraju primjenjivima u predmetnom području, slična načela koja proizlaze iz direktiva 2006/123/EZ i 2000/31/EZ ograničiti u skladu s pravom [Europske unije] nacionalnom mjerom kojom se posrednicima u vezi s nekretninama koji nemaju poslovni nastan u Italiji nalaže obveza imenovanja poreznog zastupnika koji je dužan u ime i za račun posrednika ispuniti nacionalne mjere opisane u točki (b) s obzirom na to da je inače neučinkovita naplata izravnih poreza koje duguju korisnici usluge.
2.

Je li u slučaju takozvanih odgađanja slotova odukom tijela za upravljanje zračnim prometom u međunarodnom zračnom prometu, kao što je već poznato, riječ o okolnostima koje nisu u smislu sudske prakse Suda izvan redovnog to jest o redovnim, uobičajenim, očekivanim popratnim pojavama zračnog prometa ili se o tome u sporu mora izvesti dokaz vještačenjem te bi se to smatralo dokazanim samo ako do odgađanja slotova u međunarodnom zračnom prometu dolazi krajnje rijetko, a ne redovito?
—

utvrdi da je Republika Poljska: — omogućivši produljenje roka na koji je dana koncesija za iskopavanje lignita za šest godina bez provođenja procjene utjecaja na okoliš (u daljnjem tekstu: PUO), povrijedila obveze koje proizlaze iz članka 4. stavaka 1. i 2. Direktive 2011/92 (1) u vezi s člankom 4. stavcima 4. do 6., člankom 5. stavcima 1. i 2., člancima 6., 7., 8. i 9. te direktive; — omogućivši isključenje zainteresirane javnosti iz postupka dodjele koncesije za djelatnost iskopavanja, povrijedila obveze koje proizlaze iz članka 6. stavaka 2. do 7., članka 7. stavka 5., članka 8., članka 9. i članka 11. stavka 1. Direktive 2011/92; — davanjem odluci o PUO-u snage neposredne izvršivosti, povrijedila obveze koje proizlaze iz članka 11. stavka 1. Direktive 2011/92; — nevezivanjem odluke o PUO-u uz eventualno provođenje postupka u slučaju neodobravanja izuzeća za primjenu na dotična tijela, predviđenih u članku 4. stavku 5. Direktive 2000/60 (2), povrijedila obveze koje proizlaze iz članka 4. stavka 1. točke (a) podtočke ii. i članka 4. stavka 1. točke (b) podtočke ii. Direktive 2000/60; — neomogućavanjem zainteresiranoj javnosti i Češkoj Republici sudjelovanje u postupku dodjele koncesije za iskopavanje važeće do 2026., povrijedila obveze koje proizlaze iz članka 6. stavaka 2. do 7., članka 7. stavaka 1., 2. i 5. te članka 8. Direktive 2011/92; — neobjavljivanjem koncesije za iskopavanje važeće do 2026. i neobavještavanjem Češke Republike o toj koncesije u razumljivom obliku, povrijedila obveze koje proizlaze iz članka 9. stavaka 1. i 2. Direktive 2011/92; — onemogućivši pokretanje žalbenog sudskog postupka u slučaju koncesije za iskopavanje važeće do 2026., povrijedila obveze koje proizlaze iz članka 11. stavka 1. Direktive 2011/92; — neobjavljivanjem koncesije za iskopavanje važeće do 2026., povrijedila obveze koje proizlaze iz članka 7. Direktive 2003/4 (3); — nedavanjem potpunih informacija u vezi s postupkom dodjele koncesije za iskopavanje važeće do 2026., povrijedila obveze koje proizlaze iz načela lojalne suradnje iz članka 4. stavka 3. UEU-a; — ne uzevši u dovoljnoj mjeri u obzir odluku o PUO-u u koncesiji za iskopavanje važećoj do 2026., povrijedila obveze koje proizlaze iz članka 2. stavka 1. u vezi s člankom 4. stavkom 1. Direktive 2011/92; — ne uzevši u dovoljnoj mjeri u obzir sve uvjete vezane uz okoliš u koncesiji za iskopavanje važećoj do 2026., povrijedila obveze koje proizlaze iz članka 8.a stavka 1. točke (b) Direktive 2011/92;
2.

U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje i ako članak 27. Dublinske uredbe ne pruža osnovu za djelotvoran pravni lijek, treba li članak 47. Povelje u vezi s temeljnim pravom na jedinstvo obitelji i najbolje interese djeteta (kako je utvrđeno člancima 8. do 10. te uvodnom izjavom 19. Dublinske uredbe) tumačiti na način da je zamoljena država članica dužna podnositelju zahtjeva koji boravi u državi članici moliteljici i traži transfer na temelju članaka 8. do 10. Dublinske uredbe ili članu njegove obitelji u smislu članaka 8. do 10. Dublinske uredbe pružiti pred sudom djelotvoran pravni lijek protiv odbijanja zahtjeva za prihvat?
2.

U pogledu obveznih informacija u skladu s člankom 10. stavkom 2. Direktive 2008/48 (a) Treba li članak 10. stavak 2. točku (p) Direktive 2008/48/EZ tumačiti na način da iznos kamata koji se plaća dnevno i koji treba navesti u ugovoru o kreditu mora biti izračunat na temelju ugovorne kamatne stope koja se navodi u ugovoru? (b) Treba li članak 10. stavak 2. točku (l) Direktive 2008/48/EZ tumačiti na način da se prilikom sklapanja ugovora o kreditu važeća kamatna stopa koja se primjenjuje u slučaju zakašnjelih uplata mora priopćiti kao apsolutna vrijednost, a barem se kao apsolutna vrijednost mora navesti važeća referentna kamatna stopa (u ovom slučaju osnovna kamatna stopa u skladu s člankom 247. BGB-a (Građanski zakonik)) na temelju koje se važeća kamatna stopa koja se primjenjuje u slučaju zakašnjelih uplata izvodi primjenom dodatka na osnovnu kamatu (u ovom slučaju od pet postotnih bodova u skladu s člankom 288. stavkom 1. drugom rečenicom BGB-a) i treba li potrošača obavijestiti o referentnoj kamatnoj stopi (osnovna kamatna stopa) i o njezinoj promjenjivosti? (c) Treba li članak 10. stavak 2. točku (t) Direktive 2008/48/EZ tumačiti na način da u tekstu ugovora o kreditu treba navesti bitne formalne uvjete za pristup izvansudskoj pritužbi i mehanizmu obeštećenja? Ako je odgovor na barem jedno od prethodnih pitanja 2.(a) do 2.(c) potvrdan: (d) Treba li članak 14. stavak 1. drugu rečenicu točku (b) Direktive 2008/48/EZ tumačiti na način da rok za povlačenje iz ugovora počinje teći tek kada se informacije u skladu s člankom 10. stavkom 2. Direktive 2008/48/EZ navedu potpuno i točno? Ako je odgovor niječan: (e) Koji su relevantni kriteriji za to da rok za povlačenje počinje teći unatoč nepotpunim ili netočnim informacijama? Ako je odgovor na navedena pitanja 1.(a) i/ili na neko od pitanja 2.(a) do 2.(c) potvrdan:
e)

U slučaju potvrdnog odgovora na pitanje navedeno u točki d), treba li članke 53. do 62. Direktive 2013/36/EU odnosno članke 44. do 52. Direktive 2006/48/EZ o zaštiti povjerljivih informacija koje su primljene ili koje su nastale u okviru bonitetnog nadzora, tumačiti na način da je u svrhu zaštite koju one pružaju relevantna Direktiva 2013/36/EU, koja je donesena kasnije, čak i kad je riječ o povjerljivim informacijama koje su primljene ili koje su nastale za vrijeme primjene Direktive 2006/48/EZ, ako je te informacije trebalo otkriti za vrijeme primjene Direktive 2013/36/EU?
D.

Na koji način treba tumačiti pravilo 1. (rectius, članak 1.) točku (b) Konvencije SOLAS, na koju se izričito upućuje u članku 2. Direktive 2009/16/EZ i u pogledu koje stoga treba osigurati dosljedno tumačenje u skladu s pravom Zajednice u svrhu i prilikom nadzora brodova koji obavlja država luke, u dijelu u kojem propisuje, b. Vlade ugovornice obvezuju se da će objaviti sve zakone, uredbe, naredbe i pravilnike i da će poduzeti sve druge mjere potrebne da Konvencija dobije punu i cjelovitu primjenu, tako da se osigura da brod, u pogledu zaštite ljudskog života na moru, bude sposoban za službu za koju je namijenjen? Konkretno, treba li u pogledu odluke o prikladnosti broda za uslugu za koju je namijenjen, koju države luke moraju donijeti na temelju inspekcijskog pregleda brodova koji obavlja država luke, kao isključivi parametar provjere u obzir uzeti samo zahtjeve koji se utvrđuju na temelju klasifikacije i odgovarajućih svjedodžbi o sigurnosti koje brod posjeduje i koje su stečene na temelju djelatnosti koja je teoretski prijavljena ili se ipak može uzeti u obzir i usluga koju brod konkretno obavlja? Stoga, postoji li i u pogledu navedenog međunarodnog parametra ovlast upravnih tijela država luke da ne provjere samo ispunjavaju li brodska oprema i sredstva zahtjeve koji se propisuju svjedodžbama koje izdaje država zastave i koji proizlaze iz teoretske klasifikacije broda, nego i ovlast da ocijene usklađenost svjedodžbi i odgovarajuće brodske opreme i sredstava kojima je brod opremljen i koje posjeduje s obzirom na konkretnu djelatnost koju obavlja, koja nije povezana s djelatnošću koja se navodi u svjedodžbi o klasi i koja se od nje razlikuje? Ista razmatranja treba iznijeti u pogledu točke 1.3.1. Rezolucije IMO-a A.1138(31), Procedures for Port State Control, 2019., koja je donesena 4. prosinca 2019., u dijelu u kojem propisuje ‚Under the provisions of the relevant conventions set out in section 1.2 above, the Administration (i.e. the Government of the flag State) is responsible for promulgating laws and regulations and for taking all other steps which may be necessary to give the relevant conventions full and complete effect so as to ensure that, from the point of view of safety of life and pollution prevention, a ship is fit for the service for which it is intended and seafarers are qualified and fit for their duties.
C 128/10

Zahtjev za prethodnu odluku koji je 23. prosinca 2020. uputio Raad van State (Nizozemska) – Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid/C, B

(Predmet C-704/20)

(2021/C 128/14)

Jezik postupka: nizozemski

Sud koji je uputio zahtjev

Raad van State

Stranke glavnog postupka

Tužitelj: Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid

Tuženik: C, B

Prethodna pitanja

Nalaže li se pravom Unije, posebice člankom 15. stavkom 2. Direktive o vraćanju (2008/115/EZ) (1) i člankom 9. Direktive o prihvatu (2013/33/EU) (2) u vezi s člankom 6. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (SL 2007., C 303, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 104.), ispitivanje po službenoj dužnosti, u smislu da je sud dužan na vlastitu inicijativu (ex officio) ocijeniti jesu li ispunjeni svi uvjeti za zadržavanje, uključujući i one koje stranac nije osporio iako je mogao?

(1) Direktiva 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom (SL 2008., L 348, str. 98.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 188.)

(2) Direktiva 2013/33/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju standarda za prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu (SL 2013., L 180, str. 96.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 137.)
Zahtjev za prethodnu odluku koji je 22. prosinca 2020. uputio High Court of Justice Business and Property Courts of England and Wales (Ujedinjena Kraljevina) – London Steam-Ship Owners’ Mutual Insurance Association Limited/Kraljevina Španjolska

(Predmet C-700/20)

(2021/C 110/19)

Jezik postupka: engleski

Sud koji je uputio zahtjev

High Court of Justice Business and Property Courts of England and Wales

Stranke glavnog postupka

Tužitelj: London Steam-Ship Owners’ Mutual Insurance Association Limited

Tuženik: Kraljevina Španjolska

Prethodna pitanja

1. S obzirom na narav pitanja koja nacionalni sud treba riješiti prilikom odlučivanja o tome treba li donijeti sudsku odluku u smislu pravorijeka u skladu s člankom 66. Arbitration Acta 1996 (Zakon o arbitraži iz 1996.), može li sudska odluka koju donese u skladu s tom odredbom predstavljati relevantnu „sudsku odluku” donesenu u državi članici u kojoj se traži priznanje u skladu s člankom 34. stavkom 3. Uredbe EZ br. 44/2001 (1)?

2. S obzirom na to da sudska odluka donesena u smislu pravorijeka, poput sudske odluke na temelju članka 66. Zakona o arbitraži iz 1996., nije obuhvaćena materijalnim područjem primjene Uredbe br. 44/2001 zbog iznimke koja se odnosi na arbitražu iz članka 1. stavka 2. točke (d), može li takva sudska odluka predstavljati relevantnu „sudsku odluku” donesenu u državi članici u kojoj se traži priznanje u skladu s člankom 34. stavkom 3. Uredbe br. 44/2001?

3. Pod pretpostavkom da se članak 34. stavak 3. Uredbe br. 44/2001 ne primjenjuje, ako bi priznanje i izvršenje sudske odluke donesene u drugoj državi članici bilo protivno nacionalnom javnom poretku zbog toga što bi se time povrijedilo načelo pravomoćnosti zbog prethodnog nacionalnog arbitražnog pravorijeka ili prethodne sudske odluke koju je u smislu pravorijeka donio sud države članice u kojoj se traži priznanje, je li dopušteno pozvati se na članak 34. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 kao osnovu za odbijanje priznavanja ili izvršenja ili su u članku 34. stavcima 3. i 4. Uredbe taksativno navedene osnove u skladu s kojima res judicata i/ili nepomirljivost mogu spriječiti priznavanje i izvršenje sudske odluke iz Uredbe?”

(1) Uredba Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.)