Pravila Unije o tržišnom natjecanju navedena u člancima 101. i 102. UFEU-a nastoje obuhvatiti kolektivna i jednostrana ponašanja poduzetnika koja ograničavaju tržišno natjecanje na unutarnjem tržištu. Naime, dok članak 101. UFEU-a zabranjuje sporazume i djelovanja koji imaju za cilj ili posljedicu sprečavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja na unutarnjem tržištu, članak 102. UFEU-a zabranjuje zloporabu vladajućeg položaja na unutarnjem tržištu ili njegovu znatnom dijelu. Kad je riječ o primjeni članka 101. UFEU-a, činjenica da poduzetnik koji sudjeluje u sporazumu ima sjedište u trećoj državi nije prepreka primjeni te odredbe, ako taj sporazum proizvodi svoje učinke na području unutarnjeg tržišta. Nadalje, valja podsjetiti, kako bi se opravdala primjena kriterija provedbe, da kad bi primjena zabrana određenih pravom tržišnog natjecanja ovisila o mjestu uspostavljanja zabranjenog sporazuma, to bi očito omogućilo poduzetnicima da na jednostavan način izbjegnu navedene zabrane. Naime, kriterij kvalificiranih učinaka slijedi isti cilj, to jest hvatanje ponašanja koja se, doduše, nisu odvijala na području Unije, ali se njihovi protutržišni učinci mogu osjetiti na njezinu tržištu. Kriterij kvalificiranih učinaka stoga može služiti kao temelj za Komisijinu nadležnost.

U području tržišnog natjecanja, cilj članka 102. UFEU-a nipošto nije spriječiti poduzetnika da vlastitim zaslugama osvoji vladajući položaj na tržištu. Cilj te odredbe nije ni osigurati da konkurenti koji su manje učinkoviti od poduzetnika u vladajućem položaju ostanu na tržištu. Prema tome, svaki učinak istiskivanja ne narušava nužno tržišno natjecanje. Tržišno natjecanje prema zaslugama po definiciji može dovesti do nestanka s tržišta ili do marginalizacije konkurenata koji su manje učinkoviti i stoga manje zanimljivi potrošačima, osobito u pogledu cijena, izbora, kvalitete ili inovacije. Međutim, postoji posebna odgovornost poduzetnika u vladajućem položaju da svojim postupanjem ne ugrozi djelotvorno i nenarušeno tržišno natjecanje na unutarnjem tržištu. Zbog toga članak 102. UFEU-a, među ostalim, zabranjuje poduzetniku u vladajućem položaju da provodi prakse koje imaju učinak istiskivanja za njegove konkurente koji se smatraju jednako učinkovitima kao i on sam i da jača svoj vladajući položaj korištenjem drukčijim sredstvima od onih koja su obuhvaćena tržišnim natjecanjem prema zaslugama. U tom smislu, svako tržišno natjecanje u pogledu cijena ne može se stoga smatrati zakonitim. S tim u vezi, već je presuđeno da činjenica da poduzetnik koji uživa vladajući položaj na tržištu vezuje kupce – čak i na njihov zahtjev – obvezom ili obećanjem da će oni sve svoje potrebe ili njihov znatan dio zadovoljavati isključivo kod tog poduzetnika predstavlja zloporabu vladajućeg položaja u smislu članka 102. UFEU-a, bilo da je predmetna obveza ugovorena bez daljnjih uvjeta bilo da se njoj u zamjenu odobrava rabat. Isti je slučaj kada navedeni poduzetnik, bez vezivanja kupaca formalnom obvezom, primjenjuje bilo na temelju ranijih sporazuma s tim kupcima bilo jednostrano, sustav rabata za vjernost, to jest rabata vezanih uz okolnost da klijent – koliki god da je iznos tih kupnji – sve svoje potrebe ili njihov znatan dio zadovoljava isključivo kod poduzetnika u vladajućem položaju.

Međutim tu sudsku praksu valja pojasniti u slučaju da dotični poduzetnik tijekom upravnog postupka na temelju dokaza tvrdi da njegovo ponašanje nije moglo ograničiti tržišno natjecanje i konkretno proizvesti učinke istiskivanja koji se stavljaju na teret. U takvom slučaju Komisija je ne samo dužna ispitati, s jedne strane, razmjer vladajućeg položaja poduzetnika na relevantnom tržištu i, s druge strane, stopu pokrivenosti tržišta osporavanom praksom te uvjete i načine davanja predmetnih rabata, njihovo trajanje i njihov iznos nego je također dužna ocijeniti eventualno postojanje strategije kojoj je cilj istisnuti konkurente koji su u najmanju ruku jednako učinkoviti.

Analiza mogućnosti istiskivanja također je relevantna za ocjenu pitanja može li se režim rabata koji je u načelu obuhvaćen zabranom iz članka 102. UFEU-a objektivno opravdati. Osim toga, učinak istiskivanja koji proizlazi iz sustava rabata može imati protutežu, odnosno mogu ga nadmašiti pogodnosti u pogledu učinkovitosti od koje koristi imaju i potrošači. Takvo odvagivanje povoljnih i nepovoljnih učinaka za tržišno natjecanje osporavane prakse u Komisijinoj odluci može se izvršiti samo nakon analize mogućnosti istiskivanja u najmanju ruku jednako učinkovitih konkurenata, svojstvene predmetnoj praksi. Ako je u odluci kojom se utvrđuje zloporaba sustava rabata Komisija izvršila takvu analizu, na Općem je sudu da ispita sve argumente poduzetnika u vladajućem položaju kojima nastoji dovesti u pitanje osnovanost Komisijinih utvrđenja u pogledu mogućnosti istiskivanja predmetnog režima rabata.

U ovom slučaju Komisija je u spornoj odluci – naglašavajući da su predmetni rabati po svojoj naravi mogli ograničiti tržišno natjecanje tako da analiza svih okolnosti predmetnog slučaja, konkretno test AEC (as efficient competitor test) nije bila nužna za utvrđenje zloporabe vladajućeg položaja – ipak izvršila detaljno ispitivanje tih okolnosti i detaljno razradila svoju analizu koju je provela u okviru testa AEC, analizu koja ju je dovela do zaključka da je jednako učinkovit konkurent morao primjenjivati cijene koje nisu bile održive i da je stoga predmetna praksa rabata mogla imati učinke istiskivanja takvog konkurenta.

Iz toga slijedi da je u spornoj odluci test AEC bio stvarno važan u Komisijinoj ocjeni mogućnosti predmetne prakse rabata da proizvede učinak istiskivanja jednako učinkovitih konkurenata.

U tim okolnostima Opći sud bio je dužan ispitati sve argumente poduzetnika u vladajućem položaju iznesene u vezi s tim testom.

Međutim, on je presudio da nije nužno ispitati je li Komisija izvršila test AEC u skladu s praksom i bez pogrešaka te da nije nužno ispitati ni jesu li alternativni izračuni koje je predložio tužitelj pravilno izvršeni.

Opći sud je zanijekao bilo kakvu relevantnost testa AEC koji je Komisija izvršila i prema tome nije odgovorio na kritike koje je protiv tog testa iznio poduzetnik u vladajućem položaju.

Stoga je Opći sud u okviru ocjene mogućnosti spornih rabata da ograniče tržišno natjecanje pogriješio kad je propustio uzeti u obzir argumentaciju poduzetnika u vladajućem položaju kojom se nastojalo upozoriti na navodne pogreške što ih je Komisija počinila u okviru testa AEC.

(t. 133.-147.)