ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Naime, cilj je članka 15. stavka 1. prvog podstavka Direktive 2011/64 osigurati to da primjena pravila o trošarinama na duhanske proizvode ne ugrozi zahtjeve tržišnog natjecanja koji uključuju, kako to proizlazi iz uvodne izjave 10. te direktive, i postojanje sustava cijena koje su proizvođači ili uvoznici slobodno oblikovali za sve skupine prerađenog duhana. Prema tome, budući da cilj spomenutog nacionalnog propisa nije utvrđivanje cijene koju proizvođač ili uvoznik naznačuje na spomenutoj naljepnici ili da se taj propis ni na koji drugi način ne tiče primjene trošarine na duhanske proizvode, on se ne odnosi na situaciju obuhvaćenu člankom 15. stavkom 1. Direktive 2011/64. Stoga joj nije protivan.

Članak 34. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis koji trgovcima na malo zabranjuje prodaju duhanskih proizvoda po jediničnoj cijeni nižoj od cijene koju je proizvođač ili uvoznik naznačio na taksenoj naljepnici koja se nalazi na tim proizvodima, ako je tu cijenu uvoznik slobodno utvrdio.

Naime, treba smatrati da se taj propis odnosi na načine prodaje. S jedne strane, on se primjenjuje na sve relevantne gospodarske subjekte koji obavljaju djelatnost na nacionalnom području. S druge strane, budući da spomenuti propis ne utječe na to da uvoznici proizvoda podrijetlom iz drugih država članica utvrđuju cijenu naznačenu na toj naljepnici i na to da je mogu nastaviti slobodno utvrđivati, on ne sprečava pristup duhanskih proizvoda podrijetlom iz druge države članice belgijskom tržištu niti ga ograničava više nego što je on ograničen nacionalnim duhanskim proizvodima.

(t. 37.‑39., 41., t. 2. izreke)
2.

National Iranian Oil Company PTE Ltd (NIOC), National Iranian Oil Company International Affairs Ltd (NIOC International Affairs), Iran Fuel Conservation Organization (IFCO), Karoon Oil & Gas Production Co., Petroleum Engineering & Development Co. (PEDEC), Khazar Exploration and Production Co. (KEPCO), National Iranian Drilling Co. (NIDC), South Zagros Oil & Gas Production Co., Maroun Oil & Gas Co., Masjed‑Soleyman Oil & Gas Co. (MOGC), Gachsaran Oil & Gas Co., Aghajari Oil & Gas Production Co. (AOGPC), Arvandan Oil & Gas Co. (AOGC), West Oil & Gas Production Co., East Oil & Gas Production Co. (EOGPC), Iranian Oil Terminals Co. (IOTC) i Pars Special Economic Energy Zone (PSEEZ) će, osim vlastitih, snositi i troškove Vijeća Europske unije.
Kao što proizlazi iz uvodne izjave 12. Uredbe br. 2201/2003, potonja je donesena s ciljem ostvarivanja zaštite interesa djeteta, i u tu se svrhu posebno temelji na kriteriju blizine. Članak 8. Uredbe br. 2201/2003 izražava taj cilj uspostavljajući opću nadležnost u korist sudova države članice u kojoj dijete ima svoje uobičajeno boravište. Prema stavku 1. toga članka 8., nadležnost nekog suda treba biti uspostavljena „u trenutku pokretanja postupka”, to jest na datum na koji je tom sudu podnesen akt kojim se pokreće postupak, sukladno članku 16. te uredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 1. listopada 2014., E., C‑436/13 , EU:C:2014:2246 , t. 38. ) Osim toga, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 45. svojega mišljenja, pozivajući se na točku 40. presude od 1. listopada 2014., E. ( C‑436/13 , EU:C:2014:2246 ), nadležnost suda treba provjeriti i utvrditi u svakom pojedinom slučaju kad je pred sudom pokrenut postupak, što implicira da se ona ne zadržava nakon okončanja postupka koji je u tijeku.

U svojoj presudi od 22. prosinca 2010., Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, t. 46.), potvrđenom ustaljenom sudskom praksom (vidjeti, među ostalim, presudu od 9. listopada 2014., C, C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, t. 50.), Sud je presudio da smisao i doseg pojma „uobičajeno boravište” trebaju biti određeni s obzirom na svrhu zaštite interesa djeteta, osobito s obzirom na kriterij blizine. Taj pojam odgovara mjestu koje odražava određenu integraciju djeteta u socijalno i obiteljsko okruženje. To mjesto treba odrediti nacionalni sud vodeći računa o posebnim činjeničnim okolnostima svakog pojedinog slučaja. Osobito su relevantni uvjeti i razlozi boravka djeteta na državnom području neke države članice kao i njegovo državljanstvo. Osim fizičke prisutnosti djeteta u nekoj državi članici koja treba biti uzeta u obzir, drugi elementi trebaju ukazivati na to da prisutnost ni u kojem slučaju nije privremena ili povremena (vidjeti u tom smislu presudu od 22. prosinca 2010., Mercredi, C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, t. 47. do 49.). Dakle, određivanje uobičajenog boravišta djeteta u dotičnoj državi članici iziskuje barem da je dijete fizički prisutno u toj državi članici.

(t. 60., 61.)
U odnosu na pojam „vjere” iz članka 1. Direktive 2000/78, valja navesti da ona ne sadržava njegovu definiciju.

Međutim, zakonodavac Unije u uvodnoj izjavi 1. Direktive 2000/78 uputio je na temeljna prava kako su zajamčena Europskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisanom u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), koja u članku 9. predviđa da svatko ima pravo na slobodu mišljenja, savjesti i vjeroispovijedi, koje uključuje osobito slobodu da se pojedinačno ili u zajednici s drugima, javno ili privatno, iskazuje svoju vjeroispovijed ili uvjerenje bogoslužjem, poučavanjem, praktičnim vršenjem i obredima.

U istoj uvodnoj izjavi zakonodavac Unije također je uputio na ustavne tradicije zajedničke državama članicama, kao opća načela prava Unije. Među tim pravima koja proizlaze iz zajedničkih ustavnih tradicija i koja su potvrđena u Povelji Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) nalazi se i sloboda savjesti i vjeroispovijedi, zajamčena u članku 10. stavku 1. Povelje. Sukladno toj odredbi, to pravo uključuje slobodu promjene vjeroispovijedi ili uvjerenja te slobodu, pojedinačno ili u zajednici s drugima, javno ili privatno, iskazivanja vjeroispovijedi ili uvjerenja bogoslužjem, poučavanjem, praksom i obredima. Kao što to proizlazi iz Objašnjenja koja se odnose na Povelju Europske unije o temeljnim pravima (SL 2007., C 303, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.), pravo zajamčeno njezinim člankom 10. stavkom 1. odgovara pravu zajamčenom člankom 9. EKLJP‑a te, sukladno članku 52. stavku 3. Povelje, ima isto značenje i opseg primjene kao i potonji.

Budući da EKLJP i, posljedično, Povelja daju široko tumačenje pojma „vjeroispovijedi”, tako da u njega uključuju i pojam slobode iskazivanja svoje vjeroispovijedi, valja navesti da je zakonodavac Unije prilikom donošenja Direktive 2000/78 odlučio zadržati isti pristup, tako da pojam „vjere” iz članka 1. te direktive treba tumačiti tako da obuhvaća forum internum, odnosno činjenicu imanja uvjerenja, kao i forum externum, odnosno javno iskazivanje vjere.

(t. 25.‑28.)
Predmet C‑592/15

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

protiv

British Film Institute

(zahtjev za prethodnu odluku

koji je uputio Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost – Šesta direktiva 77/388/EEZ – Članak 13. dio A stavak 1. točka (n) – Izuzeće isporuka određenih kulturnih usluga – Nepostojanje izravnog učinka – Određivanje izuzetih isporuka kulturnih usluga – Margina prosudbe država članica”

Sažetak – Presuda Suda (četvrto vijeće) od 15. veljače 2017.

Usklađivanje poreznih zakonodavstava – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Izuzeća predviđena Šestom direktivom – Izuzeća za određene aktivnosti od javnog interesa – Članak 13. dio A stavak 1. točka (n) – Izuzeće isporuka određenih kulturnih usluga – Izravan učinak – Nepostojanje

(Direktiva Vijeća 77/388, čl. 13.A st. 1. t. (n))

Odredbu članka 13. dijela A stavka 1. točke (n) Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje, koja predviđa izuzeće za „isporuke određenih kulturnih usluga”, treba tumačiti na način da nema izravan učinak pa se na nju u slučaju njezina neprenošenja ne mogu izravno pozivati javnopravna tijela ili ostala kulturna tijela koja dotična država članica priznaje, a koja obavljaju isporuke kulturnih usluga.

I povijest nastanka te direktive i zadani ciljevi zakonodavca Unije potvrđuju doslovno tumačenje članka 13. dijela A stavka 1. točke (n) Šeste direktive.

Zato valja zaključiti da upućivanjem na „isporuke određenih kulturnih usluga” članak 13. dio A stavak 1. točka (n) Šeste direktive ne zahtijeva izuzeće svih isporuka kulturnih usluga, tako da države članice „određene” isporuke mogu izuzeti dok za druge mogu predvidjeti da podliježu PDV‑u.

(t. 19., 23., 28. i izreka)
Članak 5. stavak 1. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme priloženog Direktivi Vijeća 1999/70 o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP treba tumačiti na način da mu se protivi to da nacionalni sudovi države članice na koju se to odnosi primjenjuju nacionalni propis tako da se, u slučaju zlouporabe uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme, pravo zadržavanja radnog odnosa priznaje osobama koje je zaposlilo upravno tijelo na temelju ugovora o radu na koje se primjenjuju pravila radnog prava, dok se to pravo općenito ne priznaje osoblju koje je to upravno tijelo zaposlilo na temelju upravnog prava, osim ako u nacionalnom pravnom poretku ne postoji druga učinkovita mjera za kažnjavanje takvih zlouporaba u odnosu na iste, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

Naime, na sudovima predmetne države članice je da osiguraju poštovanje članka 5. Okvirnog sporazuma, pazeći da radnici u odnosu na koje su zlouporabljeni uzastopni ugovori o radu na određeno vrijeme ne budu obeshrabreni, nadajući se da će i dalje biti zaposleni u javnom sektoru, ostvariti pred nacionalnim tijelima, uključujući i sudove, prava koja proizlaze iz uspostave nacionalnim propisom svih preventivnih mjera predviđenih u članku 5. stavku 1. Okvirnog sporazuma.

Posebno, nacionalni sud mora osigurati da svi radnici koji su zaposleni na određeno vrijeme u smislu članka 3. točke 1. Okvirnog sporazuma mogu ostvariti, u odnosu na svojeg poslodavca, primjenu sankcija predviđenih nacionalnim propisom ako su bili žrtve zlouporabe korištenja uzastopnih ugovora, bez obzira na kvalifikaciju njihovih ugovora prema nacionalnom pravu.

S obzirom na to da u odnosu na osoblje zaposleno u upravnim tijelima na temelju upravnog prava ne postoji niti jedna druga istovjetna i učinkovita mjera zaštite, poistovjećivanje tog osoblja zaposlenog na određeno vrijeme s radnicima zaposlenim na neodređeno vrijeme čiji radni odnos nije trajne naravi, sukladno postojećoj nacionalnoj sudskoj praksi, može stoga predstavljati mjeru kojom se može sankcionirati zlouporaba ugovorâ o radu na određeno vrijeme te poništiti posljedice povrede odredbi Okvirnog sporazuma.

(t. 51. ‑54.i t. 1. izreke)
Kako je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 51. do 63. svojeg mišljenja i kako je to u bitnome presudio Sud Europskog udruženja slobodne trgovine (EFTA) u svojoj presudi od 27. siječnja 2010., Inconsult Anstalt protiv Finanzmarktaufsicht (E 04/09, EFTA Court Report 2009. – 2010., str. 86., t. 63. do 66.), valja smatrati da određene internetske stranice treba kvalificirati kao „trajne nosače podataka” u smislu članka 4. točke 25. Direktive 2007/64.

To je slučaj, osobito u pogledu točaka 40. do 42. ove presude, kada internetska stranica omogućava korisniku platnih usluga da pohranjuje informacije naslovljene osobno na njega na takav način da te informacije ostanu dostupne za buduću upotrebu tijekom razdoblja koje odgovara svrsi informacija i koje omogućuje reproduciranje pohranjenih informacija u nepromijenjenom obliku. Osim toga, kako bi se internetska stranica mogla smatrati „trajnim nosačem podataka” u smislu te odredbe, mora se isključiti svaka mogućnost jednostrane izmjene njezina sadržaja od strane pružatelja platnih usluga ili drugog profesionalnog subjekta kojem je povjereno vođenje te stranice.

To tumačenje odgovara ciljevima iz uvodnih izjava 21. i 22. Direktive 2007/64, odnosno zaštiti korisnika platnih usluga, a osobito potrošača.

(t. 43.‑45.)
Predmet C‑283/15

X

protiv

Staatssecretaris van Financiën

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden)

„Zahtjev za prethodnu odluku – Porezno zakonodavstvo – Porez na dohodak – Državljanin države članice koji ostvaruje dohodak na njezinu području i na području treće države, a boravi u drugoj državi članici – Porezna olakšica s ciljem uzimanja u obzir njegove osobne i obiteljske situacije”

Sažetak – Presuda Suda (prvo vijeće) od 9. veljače 2017.

Slobodno kretanje osoba – Sloboda poslovnog nastana – Jednako postupanje – Izravno oporezivanje – Porez na dohodak – Državljanin države članice koji glavni dio svojeg dohotka ostvaruje na njezinu području, a boravi na području druge države članice u kojoj ne prima nikakav dohodak – Zakonodavstvo prvonavedene države članice koje dopušta odbitak „negativnog dohotka” ostvarenog od nekretnine za stanovanje, ali tu pogodnost uskraćuje navedenom državljaninu – Nedopuštenost – Pojam države članice u kojoj se obavlja aktivnost – Dio dohotka ostvaren na području treće države – Nepostojanje utjecaja

(čl. 49. UFEU‑a)

Članak 49. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi to da država članica čije porezno zakonodavstvo dopušta odbitak „negativnog dohotka” ostvarenog od nekretnine za stanovanje, predmetnu pogodnost uskraćuje samozaposlenoj osobi nerezidentu koja na području te države članice ostvaruje 60 % od svojeg ukupnog dohotka, dok na području države članice u kojoj se nalazi njezina nekretnina za stanovanje ne ostvaruje dohodak koji bi joj omogućio da u njoj istakne pravo na takvu vrstu odbitka.

Kada nerezident na području države članice u kojoj obavlja dio aktivnosti ostvaruje 60 % od svojeg ukupnog svjetskog dohotka, nije moguće zaključiti da zbog same te činjenice država članica njegova boravišta nije u mogućnosti uzeti u obzir njegov ukupan dohodak i njegovu osobnu i obiteljsku situaciju. Drukčije bi bilo samo u slučaju da zainteresirana osoba na području države članice svojeg boravišta ne ostvaruje nikakav dohodak ili je on do te mjere skroman da spomenuta država toj osobi nije u mogućnosti priznati olakšice koje su rezultat uzimanja u obzir ukupna njezina dohotka i njezine osobne i obiteljske situacije.

Zabrana koja proizlazi iz odgovora na prvo pitanje odnosi se na svaku državu članicu na čijem području samozaposlena osoba obavlja aktivnost i ostvaruje dohodak koji joj omogućuje da u njoj istakne pravo na spomenutu vrstu odbitka, razmjerno udjelu dohotka ostvarenom na području svake pojedine države članice u kojoj obavlja aktivnost. U tom pogledu, „država članica u kojoj se obavlja aktivnost” svaka je država članica nadležna za oporezivanje onog dijela dohotka koji je nerezident ostvario obavljanjem aktivnosti na njezinu području, neovisno o tome gdje ju je stvarno obavljao.

Okolnost da porezni obveznik nerezident o kojem je riječ ostvaruje dio svojeg oporezivog dohotka na području treće države, a ne na području država članica, nije relevantan za odgovor na drugo pitanje.

(t. 39., 43., 49., 52. i t. 1. do 3. izreke)
U odnosu na pojam „vjere” iz članka 1. te direktive, valja navesti da ona ne sadržava njegovu definiciju.

Međutim, zakonodavac Unije u uvodnoj izjavi 1. Direktive 2000/78 uputio je na temeljna prava kako su zajamčena Europskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisanom u Rimu 4. studenoga 1950.(u daljnjem tekstu: EKLJP), koja u članku 9. predviđa da svatko ima pravo na slobodu mišljenja, savjesti i vjeroispovijedi, koje uključuje osobito slobodu da se pojedinačno ili u zajednici s drugima, javno ili privatno, iskazuje svoju vjeroispovijed ili uvjerenje bogoslužjem, poučavanjem, praktičnim vršenjem i obredima.

U istoj uvodnoj izjavi zakonodavac Unije također je uputio na ustavne tradicije zajedničke državama članicama, kao opća načela prava Unije. Među tim pravima koja proizlaze iz zajedničkih ustavnih tradicija i koja su potvrđena u Povelji Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) nalazi se i sloboda savjesti i vjeroispovijedi, zajamčena u članku 10. stavku 1. Povelje. Sukladno toj odredbi, to pravo uključuje slobodu promjene vjeroispovijedi ili uvjerenja te slobodu, pojedinačno ili u zajednici s drugima, javno ili privatno, iskazivanja vjeroispovijedi ili uvjerenja bogoslužjem, poučavanjem, praksom i obredima. Kao što to proizlazi iz Objašnjenja koja se odnose na Povelju Europske unije o temeljnim pravima (SL 2007., C 303, str. 17.), pravo zajamčeno njezinim člankom 10. stavkom 1. odgovara pravu zajamčenom člankom 9. EKLJP‑a te, sukladno članku 52. stavku 3. Povelje, ima isto značenje i opseg primjene kao i potonji.

Budući da EKLJP i, posljedično Povelja, daju široko tumačenje pojma „vjera”, tako da u njega uključuju i pojam slobode iskazivanja svoje vjeroispovijedi, valja navesti da je zakonodavac Unije prilikom donošenja Direktive 2000/78 odlučio zadržati isti pristup, tako da pojam „vjera” iz članka 1. te direktive treba tumačiti tako da obuhvaća forum internum, odnosno činjenicu imanja uvjerenja, kao i forum externum, odnosno javno iskazivanje vjere.

(t. 27.‑30.)
U pojam dodjele gospodarske prednosti u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a ulaze intervencije koje, neovisno o svojem obliku, poduzetnike mogu izravno ili neizravno dovesti u povoljniji položaj ili koje treba smatrati gospodarskom prednošću koju poduzetnik korisnik ne bi ostvario u normalnim tržišnim uvjetima. S tim u vezi, izraz „normalni tržišni uvjeti” valja tumačiti kao da se odnosi na uvjete koji uređuju gospodarstvo države članice kad ona ne intervenira u korist određenih poduzetnika. Stoga ne može biti Komisijina opća obveza da prije ikakvog ispitivanja eventualne dodjele gospodarske prednosti u korist jednog ili više poduzetnika definira tržište ili tržišta na koje se odnosi državna intervencija koja je predmet ispitivanja s obzirom na članak 107. UFEU‑a.

Naime, budući da je cilj članka 107. stavka 1. UFEU‑a spriječiti da putem državnih sredstava poduzetnik korisnik bude stavljen u povoljniju financijsku situaciju od one u kojoj se nalaze njegovi konkurenti, Komisija može, kad je to moguće, izravno ocijeniti može li predmetna državna mjera staviti njezine korisnike u povoljniju financijsku situaciju od one u kojoj se nalaze njihovi identificirani ili tipski konkurenti. Osim toga, budući da radi kvalifikacije državne intervencije kao državne potpore u smislu te odredbe Komisija ispituje je li učinak te intervencije davanje koristi njezinu korisniku i stoga njegovo stavljanje u povoljniju financijsku situaciju od one u kojoj se nalaze njegovi konkurenti, načelno se ništa ne protivi tome da Komisija, kad više državnih intervencija utječe na financijsku situaciju istog poduzetnika, ima ovlast sve ih ispitati zajedno, kad je to primjereno.

(t. 70., 72.‑75.)
Članak 33. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2038/1999 od 13. rujna 1999. o zajedničkoj organizaciji tržišta u sektoru šećera treba tumačiti na način da je za izračun prosječnog gubitka potrebno podijeliti ukupni iznos stvarnih troškova povezanih s izvoznim subvencijama za proizvode obuhvaćene tom odredbom s ukupnim izvezenim količinama tih proizvoda, bez obzira na to jesu li ili nisu za te količine subvencije stvarno isplaćene.

U skladu s člankom 33. stavkom 1. točkom (d) Uredbe br. 2038/1999, prosječan gubitak jednak je razlici između ukupnog iznosa subvencija i ukupnog iznosa pristojbi u pogledu ukupne tonaže izvoznih obveza koje se moraju ispuniti u tekućoj tržišnoj godini(vidjeti u tom smislu presude od 8. svibnja 2008., Zuckerfabrik Jülich i dr., C‑5/06 i C‑23/06 do C‑36/06, EU:C:2008:260, t. 46., i od 27. rujna 2012., Zuckerfabrik Jülich i dr., C‑113/10, C‑147/10 i C‑234/10, EU:C:2012:591, t. 39.). Međutim, pojam „obveze koje se moraju ispuniti u tekućoj tržišnoj godini”, čija je tonaža u skladu s člankom 33. stavkom 1. točkom (d) Uredbe br. 2038/1999 nazivnik omjera na temelju kojeg se računa prosječni gubitak, obuhvaća sve količine proizvoda iz članka 33. te uredbe koje su namijenjene izvozu izvan Europske zajednice, pri čemu pitanje jesu li izvozne subvencije isplaćene ili ne za količine proizvoda namijenjene izvozu nije relevantno u kontekstu tog pojma (vidjeti u tom smislu presudu od 8. svibnja 2008., Zuckerfabrik Jülich i dr., C‑5/06 i C‑23/06 do C‑36/06, EU:C:2008:260, t. 49. do 51.).

Slijedom toga, u skladu sa stavkom 1. tog članka pri utvrđivanju procijenjenoga prosječnog gubitka po toni proizvoda treba uzeti u obzir sve izvezene količine koje potpadaju pod članak 33. Uredbe br. 2038/1999, bez obzira na to jesu li ili nisu subvencije stvarno isplaćene (vidjeti u tom smislu presudu od 8. svibnja 2008., Zuckerfabrik Jülich i dr., C‑5/06 i C‑23/06 do C‑36/06, EU:C:2008:260, t. 61.). Što se tiče „ukupnog iznosa subvencija”, koji u skladu s člankom 33. stavkom 1. točkom (d) Uredbe br. 2038/1999 čini dio brojnika omjera na temelju kojeg se računa prosječni gubitak, on mora biti izravno povezan s troškovima za proračun Zajednice s osnove prodaje viška proizvoda iz sektora šećera i temeljiti se, dakle, na uzimanju u obzir iznosa izvoznih subvencija isplaćenih kako bi se osigurala prodaja količina proizvoda koje su bile predmet izvoznih obveza (vidjeti u tom smislu presudu od 27. rujna 2012., Zuckerfabrik Jülich i dr., C‑113/10, C‑147/10 i C‑234/10, EU:C:2012:591, t. 48. i 49.).

(t. 16.‑20., t. 1. izreke)
Članak 71. Uredbe br. 1698/2005 o potporama ruralnom razvoju Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis na temelju kojeg su za doprinos iz EPFRR‑a za sufinanciranje aktivnosti ruralnog razvoja koju je odabralo upravno tijelo predmetnog programa ruralnog razvoja ili programa pod njegovom odgovornošću prihvatljivi samo troškovi nastali nakon donošenja odluke o dodjeli takve potpore.

Na temelju članka 71. stavka 3. Uredbe br. 1698/2005, pravila o prihvatljivosti troškova određuju se u načelu na nacionalnoj razini, a predmetom su posebnih uvjeta utvrđenih u navedenoj uredbi za određene mjere ruralnog razvoja. Iz prethodno navedenog proizlazi da, s obzirom na to da je tom odredbom državama članicama dodijeljena načelna ovlast za utvrđivanje pravila o prihvatljivosti troškova, one mogu utvrđivati uvjet prihvatljivosti troškova koji se osobito odnosi na okolnost da su ti troškovi nastali nakon odobrenja zahtjeva za potporu. Nadalje, budući da se cilj Uredbe br. 1698/2005, u skladu s njezinom uvodnom izjavom 5., sastoji u poticanju ruralnog razvoja, uvjet koji ograničava prihvatljivost troškova sufinancirane aktivnosti samo na troškove koji su nastali nakon odluke o dodjeli potpora sukladan je tom cilju s obzirom na to da osigurava učinkovitiju dodjelu sredstava iz EPFRR‑a.

(t. 37., 39., 41., 45. i t. 1. izreke)