ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
38

Uvodno valja podsjetiti na to da, s obzirom na to da se Uredbom br. 1215/2012 stavlja izvan snage i zamjenjuje Uredba Vijeća br. 44/2001, tumačenje Suda u vezi s odredbama potonje vrijedi i za Uredbu br. 1215/2012 kada se ta dva instrumenta prava Unije mogu smatrati istovjetnima (presuda od 15. studenoga 2018., Kuhn, C‑308/17, EU:C:2018:911, t. 31. i navedena sudska praksa). To je osobito slučaj kada je riječ o člancima 15. do 17. Uredbe br. 44/2001 i člancima 17. do 19. Uredbe br. 1215/2012.
14

M. Schuch‑Ghannadan podnijela je tužbu Arbeits- und Sozialgerichtu Wien (Radni i socijalni sud u Beču, Austrija) radi utvrđenja nastavka svojeg radnog odnosa s MUW‑a nakon 30. travnja 2014. s obzirom na to da je smatrala da je najdulje dopušteno trajanje radnih odnosa na određeno vrijeme, koje je u njezinu slučaju iznosilo 8 godina, na taj datum već bilo isteklo. Istaknula je, među ostalim, da članak 109. stavak 2. UG‑a sadržava diskriminaciju radnika s nepunim radnim vremenom. Naposljetku je dodala da ta odredba u nepovoljniji položaj stavlja osobito žene jer one u biti rjeđe rade s punim radnim vremenom. Prema tome, bez objektivnog opravdanja to različito postupanje čini neizravnu diskriminaciju na temelju spola koja je protivna pravu Unije.
44

To još i više vrijedi u okolnostima kao što su one iz glavnog postupka, jer iz informacija koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev, kako su rezimirane u točkama 35. i 36. ove presude, proizlazi da bi poništenje odredaba koje pobijaju zajmoprimci dovelo ne samo do ukidanja mehanizma indeksacije i razlike u tečaju, već, neizravno, i do nestanka rizika promjene tečaja, koji je izravno povezan s indeksacijom u stranoj valuti kredita iz glavnog postupka. Međutim, Sud je već presudio da odredbe koje se odnose na rizik promjene tečaja definiraju glavni predmet ugovora o kreditu poput onoga iz glavnog postupka, tako da objektivna mogućnost održavanja na snazi ugovora o kreditu iz glavnog postupka nije sigurna (vidjeti, u tom smislu, presudu od 14. ožujka 2019., Dunai, C‑118/17, EU:C:2019:207, t. 48. i 52. i navedenu sudsku praksu).
43

Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li se institucionalna jedinica poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku – čiji je stupanj neovisnosti u odnosu na javno tijelo ograničen nacionalnim zakonodavstvom na temelju kojeg ta institucionalna jedinica ne raspolaže potpunom autonomijom nad upravljanjem svojom aktivom i pasivom jer to javno tijelo, s jedne strane, izvršava kontrolu nad njezinom aktivom i pasivom i, s druge strane, preuzima dio rizika povezanog s njezinom pasivom – kvalificirati „zatvorenim financijskim društvom” u smislu točaka 2.21. do 2.23. Priloga A Uredbi br. 549/2013.
–

za A. R. Newtona, A. Short, QC, C. Bell i M. Uberoi, barristers, te C. Rowland‑Frank i J. H. C. Briggs, solicitors,
39

Naposljetku valja istaknuti, kao što to tvrdi njemačka vlada, da tumačenje članka 11. dijela A stavka 1. točke (a) Šeste direktive iz točaka 35. do 38. ove presude osigurava očuvanje porezne neutralnosti. Naime, ako proizvođač nabavlja dobra za svoje poduzeće izravno od proizvođača, bez posredovanja organizacije proizvođača čiji je on član i bez isplate iz operativnog fonda koji je osnovala ta organizacija proizvođača, ta isporuka u potpunosti podliježe PDV‑u. S druge strane, ako je PDV na kupnju takvih dobara bio smanjen razmjerno dijelu koji je financiran iz tih operativnih fondova, proizvođač koji stječe dobra posredstvom navedene organizacije proizvođača platio bi niži porez od onoga koji plaća proizvođač koji kupuje ista dobra bez posredovanja te organizacije. Prema tome, to bi predstavljalo nejednako postupanje protivno načelu porezne neutralnosti.
45

Kako bi se odgovorilo na postavljena pitanja najprije valja podsjetiti da, kao što proizlazi iz sudske prakse Suda, pravo Unije počiva na temeljnoj predmnjevi prema kojoj svaka država članica sa svim drugim državama članicama dijeli, i priznaje da i one s njom dijele, niz zajedničkih vrijednosti na kojima se temelji Unija, kako je navedeno u članku 2. UEU‑a. Ta predmnjeva podrazumijeva i opravdava postojanje uzajamnog povjerenja među državama članicama u priznavanju tih vrijednosti i stoga u poštovanju prava Unije koje ih provodi (presude od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci pravosudnog sustava), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 35. i od 25. srpnja 2018., Generalstaatsanwaltschaft (Uvjeti oduzimanja slobode u Mađarskoj), C‑220/18 PPU, EU:C:2018:589, t. 48.).
52

Kao što je to Sud već naveo, kada je zakonodavac Unije namjeravao omogućiti državama članicama da odstupe od sustava obveznog oslobođenja uvedenog Direktivom 2003/96 to je izričito predvidio, i to u članku 14. stavku 1. točki (a) drugoj rečenici te direktive, u skladu s kojom one mogu oporezivati energente koji se koriste za proizvodnju električne energije zbog politike zaštite okoliša, i članku 21. stavku 5. trećem podstavku drugoj rečenici navedene direktive, na temelju koje države članice koje oslobode od poreza električnu energiju koju proizvode mali proizvođači električne energije moraju oporezovati energente koji se koriste za proizvodnju te električne energije (presuda od 7. ožujka 2018., Cristal Union, C‑31/17, EU:C:2018:168, t. 27.).
68

Konkretno, povreda te obveze priopćavanja, pod pretpostavkom da je utvrđena, ne može sama za sebe imati za učinak to da se državama članicama omogući da prema svojoj volji spriječe primjenu izuzeća predviđenog u članku 132. stavku 1. točki (a) Direktive 2006/112, čak i ako bi bile uključene usluge koje su obuhvaćene univerzalnom poštanskom uslugom. Naime, priznavanje takve mogućnosti državama članicama moglo bi povrijediti ne samo sudsku praksu navedenu u točkama 42. do 44. ove presude nego i načelo porezne neutralnosti, kojemu se protivi to da se s gospodarskim subjektima koji izvršavaju iste transakcije različito postupa u području naplate PDV‑a (u pogledu potonjeg vidjeti presudu od 28. lipnja 2007., JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust i The Association of Investment Trust Companies, C‑363/05, EU:C:2007:391, t. 46. i navedenu sudsku praksu).
9

Članak 4.a Magyar Méhészeti Nemzeti Program alapján a 2016‑2019 közötti végrehajtási időszakokban a központi költségvetés, valamint az Európai Mezőgazdasági Garancia Alap társfinanszírozásában megvalósuló támogatások igénybevételének szabályairól szóló 4/2017. (I. 23.) FM rendelet (Uredba br. 4/2017 Ministra poljoprivrede i ruralnog razvoja o pravilima korištenja potpora, na temelju mađarskog nacionalnog programa za sektor pčelarstva, dodijeljenih uz sufinanciranje iz središnjeg proračuna i Europskog fonda za jamstva u poljoprivredi za razdoblja provedbe 2016. – 2019.) od 23. siječnja 2017. (Magyar Közlöny 2017/8.), propisuje: „[…] (10) Za mjere na koje se odnosi članak 2. stavak 2. točka (a) podtočka (ae), točka (b) podtočke (ba) i (bb) i točka (c) podtočka (cb) i u slučaju potpora za kupnju uređaja za radiofrekvencijsku identifikaciju za mjeru na koju se odnosi točka (c) podtočka (ca), kao i u slučaju potpora za obnovu pčelinjeg fonda s odgovarajućim reproduktivnim materijalom s veterinarskog i genetskog stajališta u kontekstu mjere na koju se odnosi točka (e), pravo na stjecanje potpora temeljit će se na broju kolonija pčela (a) koji je za odgovarajuće provedbeno razdoblje utvrđen tijekom jesenskog veterinarskog nadzora pčela, (b) koji je dostavljen u skladu s odredbama a tartási helyek, a tenyészetek és az ezekkel kapcsolatos egyes adatok országos nyilvántartási rendszeréről szóló 119/2007. (X. 18.) FVM rendelet [Uredba br. 119/2007 Ministra poljoprivrede i ruralnog razvoja od 18. listopada 2007. o nacionalnom upisniku mjesta i centara za uzgoj i s tim povezanim podacima] i koji je unesen u sustav podataka o uzgajalištima (TIR) predviđen Uredbom br. 119/2007 FVM na temelju dopisa upućenog i dostavljenog nadležnoj vladinoj područnoj službi u roku od 30 dana od dana stupanja na snagu ove uredbe za prvo provedbeno razdoblje, do 15. studenoga 2017. za drugo provedbeno razdoblje odnosno do 15. studenoga 2018. za treće provedbeno razdoblje, i (c) koje su i dalje u vlasništvu podnositelja zahtjeva na dan podnošenja zahtjeva za isplatu potpore.”
71

Konkretno, kao što je to nezavisni odvjetnik napomenuo u točkama 78. do 81. svojeg mišljenja, ako sustav treba – s obzirom na njegovu visinu napona i kategoriju kupaca do kojih se njime prenosi električna energija – sukladno članku 2. točkama 3. i 5. Direktive 2009/72 kvalificirati kao distribucijski sustav, uvjet da taj distribucijski sustav mora biti u vlasništvu njegova operatora ne smije imati za posljedicu izuzimanje tog sustava od obveze postupanja u skladu s odredbama te direktive koji se na njega primjenjuju.
5

Članak 4. te uredbe, naslovljen „Višak za koji važi pristojba”, predviđa: „1. Pristojba se naplaćuje proizvođačima za višak koji je proizveden u odnosu na njihovu kvotu za određenu tržišnu godinu. Međutim, pristojba se ne naplaćuje na količine iz stavka 1. koje su: (a) prerađivaču isporučene prije 30. studenoga sljedeće tržišne godine, kako bi se iskoristile u proizvodnji proizvoda iz Priloga; (b) prenesene u skladu s člankom 14. Uredbe (EZ) br. 318/2006 i, u slučaju šećera, koje je proizvođač skladištio sve do posljednjeg dana predmetne tržišne godine; (c) isporučene prije 31. prosinca sljedeće tržišne godine u okviru posebnog režima opskrbe za najudaljenija područja koji je predviđen glavom II. Uredbe (EZ) br. 247/2006; (d) izvezene prije 31. prosinca sljedeće tržišne godine na temelju izvozne dozvole; (e) uništene ili oštećene bez mogućnosti da ih se nadoknadi, u okolnostima koje je priznalo nadležno tijelo predmetne države članice. 2. Svaki proizvođač šećera nadležnom tijelu države članice koje ga je odobrilo, prije 1. veljače predmetne tržišne godine, daje obavijest o količini šećera kojom je premašena njegova proizvodna kvota. Ako je potrebno, svaki proizvođač šećera prije kraja svakog od sljedećih mjeseci, priopćava i prilagodbe navedene proizvodnje, koje su provedene tijekom prethodnog mjeseca te tržišne godine. 3. Najkasnije do 30. lipnja države članice utvrđuju i Komisiji priopćuju količine navedene u stavku 1., drugom podstavku ukupni višak količina i pristojbe koje su naplaćene za prethodnu tržišnu godinu. 4. Ako se radnje iz stavka 1. točaka (a), (c) i (d) zbog više sile ne mogu izvršiti unutar utvrđenih rokova, nadležno tijelo države članice na čijem je državnom području proizveden višak šećera, izoglukoze ili inulinskog sirupa donosi mjere primjerene okolnostima koje je navela dotična stranka.”
42

U tim okolnostima, Sud je već potvrdio da mjera kojom se utvrđuje kapitalni dobitak proizašao iz postupka zamjene vrijednosnih papira te kojom se oporezivi događaj u pogledu tog kapitalnog dobitka odgađa do godine u kojoj nastupi događaj kojim se okončava ta odgoda oporezivanja, čini samo „tehniku” koja, iako omogućava očuvanje porezne nadležnosti država članica i stoga njihovih financijskih interesa u skladu s člankom 8. stavkom 6. Direktive 2009/133, poštuje načelo porezne neutralnosti utvrđeno člankom 8. stavkom 1. te direktive time što dovodi do toga da postupak zamjene vrijednosnih papira sam po sebi ne dovodi ni do kakvog oporezivanja navedenog kapitalnog dobitka (vidjeti u tom smislu presudu od 22. ožujka 2018., Jacob i Lassus, C‑327/16 i C‑421/16, EU:C:2018:210, t. 54. i 55.).
50

U tom pogledu valja podsjetiti na to da je, u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. Slijedom toga, čak i ako je sud koji je uputio zahtjev formalno ograničio svoja pitanja na tumačenje određenih odredaba prava Unije, ta okolnost ne sprečava Sud da mu pruži sve elemente tumačenja prava Unije koji mogu biti korisni za rješavanje predmeta koji se pred njim vodi, bez obzira na to je li se taj sud u tekstu svojeg pitanja na njih pozvao. U tom pogledu, na Sudu je da iz svih podataka koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev, a osobito iz obrazloženja odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, izvede one elemente prava koje treba tumačiti uzimajući u obzir predmet glavnog postupka (vidjeti u tom smislu, presude 13. lipnja 2013., Hadj Ahmed, C‑45/12, EU:C:2013:390, t. 42. i navedenu sudsku praksu, te od 21. lipnja 2016., New Valmar, C‑15/15, EU:C:2016:464, t. 28. i 29.).
21

U tom smislu sud koji je uputio zahtjev navodi da su mu, nakon objave presude od 20. prosinca 2017., Gusa (C‑442/16, EU:C:2017:1004), stranke glavnog postupka dostavile dodatna očitovanja u kojima su podupirale suprotna stajališta u pogledu primjene rješenja iz te presude. Prema mišljenju porezne i carinske uprave, to se rješenje ne može primijeniti na situaciju o kojoj je riječ u glavnom postupku jer, među ostalim, samozaposlena osoba nije obvezna osobno izvršiti svoj posao i ima mogućnost nastaviti obavljati svoju djelatnost na drugi način, uključujući i to da je zamijeni druga osoba. Prema mišljenju H. Dakneviciute, razmatranja iznesena u točkama 36. i 40. do 44. presude od 20. prosinca 2017., Gusa (C‑442/16, EU:C:2017:1004), suprotno tomu, potvrđuju tezu prema kojoj se tumačenje prava Unije koje proizlazi iz presude od 19. lipnja 2014., Saint Prix (C‑507/12, EU:C:2014:2007), može primijeniti na samozaposlene osobe.
1

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na valjanost Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 501/2013 od 29. svibnja 2013. o proširenju konačne antidampinške pristojbe uvedene Provedbenom uredbom (EU) br. 990/2011 na uvoz bicikala podrijetlom iz Narodne Republike Kine na uvoz bicikala poslanih iz Indonezije, Malezije, Šri Lanke i Tunisa, bez obzira na to imaju li deklarirano podrijetlo iz Indonezije, Malezije, Šri Lanke i Tunisa ili nemaju (SL 2013., L 153, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 126., str. 274.; u daljnjem tekstu: sporna uredba) u dijelu u kojem se uredba odnosi na društva Kelani Cycles (Pvt) Ltd. i Creative Cycles (Pvt) Ltd., dva proizvođača izvoznika bicikala sa sjedištem u Šri Lanki.
18

On je zatim od Landgerichta Frankfurt am Main (Zemaljski sud u Frankfurtu na Majni, Njemačka) zatražio da KIA‑i naloži da njemu i njegovim članovima stavi na raspolaganje te podatke u traženom formatu. Taj je sud KIA‑i izdao nalog u skladu sa zahtjevima Gesamtverbanda. Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Visoki zemaljski sud u Frankfurtu na Majni, Njemačka) smatrao je prilikom odlučivanja o KIA‑inoj žalbi protiv prvostupanjske presude da se člankom 6. stavkom 1. Uredbe br. 715/2007 KIA‑i ne nalaže da Gesamtverbandu i njegovim članovima odobri pristup u formatu koji omogućuje elektroničku obradu podataka. Presudio je, kad je riječ o neovisnim operaterima, da se jedino mora osigurati puki pristup ograničen na čitanje tih podataka, pri čemu taj oblik stavljanja na raspolaganje ne čini diskriminaciju između tih operatera, s jedne strane, i trgovaca i servisa koji su ugovorno povezani s KIA‑om, s druge strane. Gesamtverband je protiv presude žalbenog suda podnio reviziju sudu koji je uputio zahtjev, Bundesgerichtshofu (Savezni vrhovni sud, Njemačka).
53

Iz toga slijedi da ugovorna odredba koja potrošača ne može staviti u situaciju koja je pravno nepovoljnija od one koja je predviđena važećim nacionalnim pravom nije obuhvaćena stavkom 1. točkom (q) Priloga Direktivi 93/13, u vezi s njezinim člankom 3. stavkom 1. Stoga se stavak 1. točka (q) tog priloga odnosi na ugovorne odredbe koje imaju pravne posljedice koje se mogu objektivno utvrditi. To razmatranje ne mijenja činjenica da unošenje takve ugovorne odredbe u ugovor može kod potrošača stvoriti dojam da su pravna sredstva ograničena i da on zato mora ispuniti sve obveze sadržane u ugovoru, s obzirom na to da predmetna ugovorna odredba ne nanosi štetu njegovu pravnom položaju, uzimajući u obzir primjenjiv nacionalni propis.
39

Točno je da ni Direktiva 2012/13 ni Direktiva 2013/48 ne sadržavaju izričite odredbe o tome da kazneni postupci koje one uređuju uključuju i one koji mogu dovesti do mjere psihijatrijskog smještaja, poput one predviđene u članku 427. et seq. Zakonika o kaznenom postupku.
32

Dopisom od 21. rujna 2003., u skladu s člankom 24. BUB‑a 1999., C. E. Franzen tražila je ukidanje svojeg isključenja iz socijalnog osiguranja. Odlukom od 15. ožujka 2004. SVB je odbio taj zahtjev zbog toga što C. E. Franzen nije bila osigurana ni na temelju prava Unije ni na temelju odredbi nizozemskog prava. Međutim, SVB navodi da je prilikom dostave navedene odluke predložio C. E. Franzen da zatraži od nadležne njemačke ustanove da na nju primijeni isključivo nizozemsko zakonodavstvo, na temelju članka 17. Uredbe br. 1408/71. C. E. Franzen nije postupila u skladu s tim prijedlogom.
18

Slijedom toga, čak i ako je sud koji je uputio zahtjev formalno ograničio svoje pitanje na tumačenje određene odredbe prava Unije, to Sud ne sprečava da mu pruži sve elemente tumačenja koji mogu biti korisni za donošenje odluke u postupku koji se vodi pred njim, bez obzira na to je li se na njih pozvao u svojem pitanju. U tom smislu na Sudu je da iz svih podataka koje je dostavio nacionalni sud, a posebno iz obrazloženja zahtjeva za prethodnu odluku, izdvoji one dijelove prava Unije koje je potrebno tumačiti imajući u vidu predmet glavnog postupka (vidjeti u tom smislu presudu od 29. rujna 2016., Essent Belgium, C‑492/14, EU:C:2016:732, t. 43. i navedenu sudsku praksu).
65

Upravo suprotno, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 62. do 64. svojeg mišljenja, iz ciljeva koji se nastoje postići dodjeljivanjem specifičnih zadaća ESB‑u u području bonitetnog nadzora, na temelju članka 127. stavka 6. UFEU‑a, proizlazi da ESB mora moći izvršavati bonitetni nadzor na konsolidiranoj osnovi nad grupom poput one predviđene člankom 2. točkom 21. podtočkom (c) Uredbe br. 468/2014, neovisno o pravnom obliku središnjeg tijela s kojim su povezani subjekti koji su dijelovi te grupe, ako su ispunjeni uvjeti predviđeni člankom 10. Uredbe br. 575/2013.
15

Dana 8. lipnja 2015. First‑tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) (Prvostupanjski sud, Odjel za imigraciju i azil, Ujedinjena Kraljevina) odbio je tužbu koju je E. Bajratari podnijela protiv odluke Home Officea (Ministarstvo unutarnjih poslova). Upper Tribunal (Immigration Chamber and Asylum) (Viši sud, Odjel za imigraciju i azil, Ujedinjena Kraljevina) 6. listopada 2016. odbio je drugu tužbu E. Bajratari. Potonja je zatim pred Court of Appeal in Northern Ireland (Žalbeni sud Sjeverne Irske, Ujedinjena Kraljevina) podnijela zahtjev za odobrenje žalbe protiv presude Upper Tribunala (Immigration and Asylum Chamber) (Viši sud, Odjel za imigraciju i azil).
18

Iz toga je zaključio da je nastupila zastara za izrečenu sankciju jer je od datuma isplate predmetnih potpora i dana na koji je podnositelj zahtjeva bio obaviješten o neosnovano isplaćenim potporama prošlo više od četiri godine. Primjena pravila o zastari iz članka 49. Uredbe br. 2419/2001 stoga je dovela do blažih posljedica u odnosu na one koje bi proizišle iz uobičajeno primjenjivog pravila, to jest članka 3. stavka 1. drugog podstavka prve rečenice Uredbe br. 2988/95. Naime, u skladu s potonjom odredbom, rok zastare počeo je teći tek od dana kada je nepravilnost završila 2004., tako da zastara za sankciju nije nastupila na dan kada je podnositelj zahtjeva saznao da su njegovi zahtjevi nezakoniti.
18

Među mnogobrojnim komanditnim društvima koja je osnovala grupa MPC su, među ostalim, Dreiundvierzigste Sachwert Rendite‑Fonds Holland GmbH & Co KG (u daljnjem tekstu: 43. fond), Einundfünfzigste Sachwert Rendite‑Fonds Holland GmbH & Co KG i Zweiundsiebzigste Sachwert Rendite‑Fonds Holland GmbH & Co KG.
23

Sud koji je uputio zahtjev osim toga navodi da prema stajalištu porezne uprave činjenica da društvo Altic nije provjerilo jesu li suugovaratelji registrirani pri Agenciji za sigurnost hrane i veterinarstvo pokazuje da je to društvo znalo ili moralo znati da transakcije iz glavnog postupka spadaju u utaju PDV‑a. Taj sud ipak ocjenjuje da iako se provjerom predviđenom odredbama uredbi br. 852/2004 i 882/2004 – kojom se utvrđuje je li subjekt u poslovanju s hranom registriran – može osigurati da on zakonito sudjeluje u prehrambenom lancu, registracija subjekta ne isključuje to da je njegova ekonomska aktivnost fiktivna i nasuprot tomu, nepostojanje registracije ne potvrđuje automatski takvu fiktivnu narav, tako da neizvršavanje provjere ne može definitivno potkrijepiti zaključak porezne uprave.
31

Sud koji je uputio zahtjev dodaje da je Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka) u svojoj presudi od 9. studenoga 2017., tzv. „Parfummarken” (I ZR 164/16), presudio da se tumačenje izraza „pravo one države u kojoj je došlo do kršenja”, koji se nalazi u članku 8. stavku 2. Uredbe (EZ) br. 864/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. srpnja 2007. o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze („Rim II”) (SL 2007., L 199, str. 40.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 73.), provedeno u presudi od 27. rujna 2017., Nintendo (C 24/16 i C 25/16, EU:C:2017:724), može prenijeti na članak 97. stavak 5. Uredbe br. 207/2009. Međutim, sud koji je uputio zahtjev dvoji o toj ocjeni navedenog njemačkog suda.
8

Društvo Lombardi, rangirano na treće mjesto u konačnom poretku, osporilo je pred Tribunaleom amministrativo regionale per la Campania (Regionalni upravni sud za Kampaniju, Italija) uključivanje u postupak javne nabave, s jedne strane, uspješnog ponuditelja, društva Delta Lavori, zato što projektant kojeg je to društvo navelo, to jest društvo Msm Ingegneria, nije posjedovalo kvalitete koje su bile tražene u dokumentaciji za nadmetanje i, s druge strane, ponuditelja rangiranog na drugo mjesto, društvo Robertazzi Costruzioni Srl – Giglio Costruzioni Srl, privremeno udruženje poduzetnika.
1.

je li djelo počinjeno, je li ga počinio okrivljenik, je li on kriv za to djelo, je li to djelo kazneno djelo te koja je njegova pravna kvalifikacija?