Privremena verzija

MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MACIEJA SZPUNARA

od 13. rujna 2018.( )

Predmet C-486/16

Bankia SA

protiv

Alfreda Sáncheza Martíneza,

Sandre Sánchez Triviño

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado de Primera Instancia nº 6 de Alicante (Prvostupanjski sud br. 6 u Alicanteu (Španjolska))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 93/13/EEZ – Zaštita potrošača – Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima – Odredba o prijevremenom dospijeću ugovora o hipotekarnom zajmu – Članak 6. stavak 1. – Članak 7. stavak 1. – Kriteriji ocjene nepoštenosti – Načelo djelotvornosti”





I. Uvod

1. Ovaj zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 93/13/EEZ( ). Konkretnije, Juzgado de Primera Instancia nº 6 d’Alicante (Prvostupanjski sud br. 6 u Alicanteu, Španjolska) se osobito pita o usklađenosti sudske prakse Tribunala Supremo (Vrhovni sud, Španjolska) u vezi s tumačenjem odredbi o prijevremenom dospijeću u okviru posebnog postupka ovrhe na nekretnini opterećenoj hipotekom (u daljnjem tekstu: postupak hipotekarne ovrhe) sa sustavom zaštite potrošača koji je utvrđen tom direktivom.

2. Prema tome, predmet iz glavnog postupka pripada istom pravnom i pravosudnom kontekstu kao i predmeti C-92/16, C-167/16, C-70/17 i C-179/17( ).

3. Sličnost između prethodnog pitanja koje je dovelo do ovog predmeta i prethodnih pitanja sudova koji su uputili zahtjev u predmetima C-70/17 i C-179/17, u kojima sam također danas podnio mišljenje, omogućit će mi stoga upućivanje, o određenim točkama, na argumentaciju navedenu u mišljenjima u tim usporednim predmetima kako bi se izbjeglo ponavljanje.

II. Pravni okvir

A. Pravo Unije

4. Iz četvrte uvodne izjave Direktive 93/13 proizlazi da „su države članice dužne osigurati da ugovori sklopljeni s potrošačima ne sadrže nepoštene odredbe”.

5. Članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 određuje:

„Ugovorne odredbe koje su odraz obaveznih zakonskih ili regulatornih odredaba i odredaba […] ne podliježu odredbama ove Direktive.”

6. Članak 3. stavci 1. i 2. te direktive predviđa:

„1. Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.

2. Uvijek se smatra da se o nekoj odredbi nije pojedinačno pregovaralo ako je ona sastavljena unaprijed pa potrošač nije mogao utjecati na njezin sadržaj, posebno u kontekstu unaprijed formuliranog standardnog ugovora.”

7. Članak 4. navedene direktive propisuje sljedeće:

„1. Ne dovodeći u pitanje članak 7., nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u vrijeme kada je ugovor sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi.

2. Procjena o tome jesu li neke odredbe nepoštene ne odnosi se na definiciju glavnog predmeta ugovora ni na primjerenost cijene i naknade na jednoj strani, i isporučene usluge i robu, na drugoj, sve dok su te odredbe jasno i razumljivo sastavljene.”

8. Članak 6. stavak 1. te iste direktive glasi kako slijedi:

„Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.”

9. Članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 određuje:

„U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.”

B. Španjolsko pravo

10. Članak 1124. Código Civila (Građanski zakonik) određuje:

„Smatra se da postoji mogućnost raskida obveza u slučaju uzajamnih obveza kada jedna ugovorna strana ne izvrši svoje obveze.

Oštećena strana može zahtijevati izvršenje te obveze ili njezin raskid, pri čemu ima pravo na naknadu štete u oba slučaja. Čak i nakon što je odabrala izvršenje, oštećena strana može zahtijevati raskid kada se izvršenje pokazalo nemogućim.

Sud će naložiti zatraženi raskid, osim ako postoje razlozi koji opravdavaju davanje roka za izvršenje obveze.”

11. Na temelju članka 552. stavaka 1. i 3. Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (Zakon 1/2000 o građanskom postupku) od 7. siječnja 2000.( ), u verziji koja se primjenjuje na glavni postupak (u daljnjem tekstu: LEC), o ispitivanju nepoštenih odredbi po službenoj dužnosti:

„1. Sud ispituje po službenoj dužnosti može li se odredba jednog od ovršnih naslova iz članka 557. stavka 1. smatrati nepoštenom. Ako smatra da se jedna od tih odredbi može smatrati takvom, saslušava stranke u roku od petnaest dana. Nakon njihova saslušanja donosi odluku u roku od pet radnih dana u skladu s odredbama članka 561. stavka 1. točke 3.

[...]

3. Kada rješenje kojim se odbija ovrha postane konačno, vjerovnik svoja prava može ostvarivati samo u odgovarajućem redovnom postupku, ako to ne sprječava pravomoćnost presude ili konačne odluke na kojoj se temeljio zahtjev za ovrhu.”

12. Članak 557. LEC-a glasi:

„1. Kada je ovrha naložena za isprave iz članka 517. stavka 2. točaka 4., 5., 6. i 7. kao i za ostale dokumente s ovršnom snagom iz članka 517. stavka 2. točke 9., ovršenik joj se može protiviti, u rokovima i na načine predviđene prethodnim člankom, samo zbog sljedećih razloga:

[...]

7. Isprava sadržava nepoštene odredbe.

2. Ako se ovršenik usprotivio ovrsi na temelju prethodnog stavka, tajnik suda mjerom upravljanja postupkom određuje prekid ovrhe.”

13. U skladu s člankom 561. stavkom 1. točkom 3. LEC-a:

„Ako je utvrđena nepoštenost jedne odredbe ili nekoliko njih, doneseno rješenje detaljno utvrđuje posljedice, bilo odlučujući da nema mjesta ovrsi bilo nalažući ovrhu bez primjenjivanja odredaba koje smatra nepoštenima.”

14. Prema članku 693. stavku 2. LEC-a o prijevremenom dospijeću dugova s obročnom otplatom:

„Može se potraživati ukupni dug s osnove glavnice i kamata ako je dospijeće ukupnog zajma ugovoreno u slučaju neplaćanja najmanje triju mjesečnih rata ili tolikog broja plaćanja da se smatra da dužnik nije izvršio svoju obvezu tijekom razdoblja od najmanje tri mjeseca te ako se takav sporazum nalazi u aktu kojim se osniva zajam i u odgovarajućem registru.”

15. Članak 695. LEC-a koji se tiče prigovora na hipotekarnu ovrhu glasi kako slijedi:

„1. U postupcima iz ovog poglavlja ovršenikov prigovor na ovrhu prihvaća se samo ako se temelji na jednom od sljedećih razloga:

[...]

(4) nepoštenost ugovorne odredbe na kojoj se temelji ovrha ili na osnovi koje se mogao utvrditi dugovani iznos.

2. U slučaju podnošenja prigovora u skladu s prethodnim stavkom, tajnik suda određuje prekid ovrhe i poziva stranke da pristupe sudu koji je donio rješenje o ovrsi. Poziv mora biti upućen najmanje petnaest dana prije održavanja dotične rasprave. Na toj raspravi sud saslušava stranke, ispituje dostavljene dokumente i drugog dana donosi odgovarajuću odluku u obliku rješenja.

3. [...]

Ako se usvoji četvrti razlog [iz stavka 1. ovog članka], proglašava se obustava ovrhe ako ugovorna odredba čini temelj ovrhe. U suprotnome se nastavlja s ovrhom bez primjene nepoštene odredbe.

4. Protiv odluke koja nalaže obustavu ovrhe ili neprimjenjivanje nepoštene odredbe ili odbijanje prigovora zbog razloga koji je predviđen stavkom 1. točkom 4. ovog članka može se podnijeti žalba.

Izvan tih slučajeva, protiv odluka kojima se odlučuje o prigovorima iz ovog članka ne može se podnijeti žalba, a njihovi su učinci isključivo ograničeni na postupak ovrhe u okviru kojeg su donesene.”

16. Članak 698. stavak 1. LEC-a određuje:

„Svaki prigovor koji može podnijeti dužnik, treća osoba koja je posjednik ili svaka zainteresirana osoba, a koji nije naveden u prethodnim člancima, uključujući one o poništenju ovršnog naslova ili o dospijeću, izvjesnosti, otpisu ili visini duga, ispituje se u odgovarajućem sudskom postupku, pri čemu njegov učinak nikada neće biti prekid ili ometanje [sudskog postupka ovrhe] iz ovog poglavlja.”

17. Direktiva 93/13 je prenesena u španjolski pravni poredak s Ley 7/1998 sobre condiciones generales de la contratación (Zakon 7/1998 o općim uvjetima ugovora) od 13. travnja 1998.( ) i s Real Decreto Legislativo 1/2007 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias (Kraljevski zakonodavni dekret 1/2007 o izmjeni Općeg zakona o zaštiti potrošača i korisnika i ostalih dopunskih zakona) od 16. studenoga 2007.( ).

18. Prema članku 83. navedenog texto refundido, u verziji izmijenjenoj Zakonom br. 3/2014 od 27. ožujka 2014.( ):

„Nepoštene odredbe su ništetne i smatra se da nisu bile ugovorene. U tu svrhu, nakon saslušanja stranaka, sud proglašava ništetnim nepoštene odredbe ugovora, no ugovor ostaje obvezujući za stranke prema istim uvjetima ako može nastaviti vrijediti bez nepoštenih odredaba.”

III. Činjenice iz kojih proizlazi spor u glavnom postupku i prethodna pitanja

19. Bankovna institucija Caja de Ahorros de Valencia, Castellón y Alicante (štedionica u Valenciji, Castellón i Alicante, koja je postala Bankia SA, u daljnjem tekstu: Bankia), i Alfredo Sánchez Martínez i Sandra Sánchez Triviño sklopili su 20. siječnja 2006. ugovor o hipotekarnom zajmu na iznos od 140 000 eura čije je trajanje određeno na 35 godina. Taj je ugovor namijenjen financiranju kupnje nekretnine kao glavnog boravišta. Taj je ugovor obnovljen 18. listopada 2006. radi podjele zajma na dva dijela (dijelovi A i B).

20. Kada je riječ o otplati dijela A zajma, nakon neplaćanja mjesečnih rata za veljaču i ožujak 2012. (koje su iznosile 131,56 eura odnosno 131,92 eura) i djelomičnog neplaćanja mjesečne rate za travanj 2012. (preostalo dugovanje iznosilo je 31,21 euro), Bankia je proglasila dio A prijevremeno dospjelim. Što se tiče otplate dijela B zajma, plaćanje mjesečnih rata prekinuto je 18. travnja 2012.

21. Bankia je 17. travnja 2013. podnijela zahtjev za hipotekarnu ovrhu pred Juzgado de Primera Instancia nº 11 de Alicante (Prvostupanjski sud br. 11 u Alicanteu, Španjolska), koji je 2. listopada 2013. odredio ovrhu založene imovine na temelju ovršne isprave.

22. Dužnici su 12. ožujka 2014. podnijeli prigovor protiv ovrhe navodeći da postoji nekoliko nepoštenih odredbi u ugovoru o hipotekarnom zajmu, među kojima i odredba 6.a koja se odnosi na prijevremeno dospijeće. U skladu s tom odredbom, „[banka] može proglasiti prijevremeno dospijeće obveze i zahtijevati neposrednu isplatu dugovanih iznosa s osnove glavnice i kamata, uključujući zatezne kamate, […] u sljedećim slučajevima: (a) zajmoprimac ne plaća, u cijelosti ili djelomično, po dospijeću, jednu ratu s osnove glavnice ili kamata u skladu s odredbama ovog ugovora”.

23. Juzgado de Primera Instancia n° 11 de Alicante (Prvostupanjski sud br. 11 u Alicanteu) je 26. svibnja 2014. donio rješenje kojim je tu odredbu proglasio nepoštenom i odlučio da nije potrebno odrediti ovrhu.

24. Bankia je 27. lipnja 2014. podnijela žalbu protiv presude pred Audiencia Provincial de Alicante (Provincijski sud u Alicanteu, Španjolska) koji ju je odbio rješenjem od 14. listopada 2014.

25. Bankia je 20. svibnja 2015. ponovno podnijela zahtjev za ovrhu pred Juzgado de Primera Instancia nº 6 d’Alicante (Prvostupanjski sud br. 6 u Alicanteu) protiv A. Sáncheza Martíneza i S. Sánchez Triviño na temelju iste ovršne isprave.

26. Sud koji je uputio zahtjev odbio je taj zahtjev rješenjem od 14. listopada 2015. Audiencia Provincial de Alicante (Provincijski sud u Alicanteu) ukinula je to rješenje 11. veljače 2016. zbog toga što dužnici nisu platili 38 mjesečnih rata. Budući da rješenjem donesenim po žalbi nije određena ovrha, sud koji je uputio zahtjev morao ponovno odlučiti o tom pitanju.

27. U tim je okolnostima Juzgado de Primera Instancia nº 6 de Alicante (Prvostupanjski sud br. 6 u Alicanteu) presudom od 28. srpnja 2016. koju je Sud zaprimio 12. rujna 2016. odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja( ):

„1. Je li protivno načelu djelotvornosti iz članka 7. stavka 1. Direktive Vijeća 93/13 odrediti ovrhu na temelju odredbe o prijevremenom dospijeću koja je proglašena nepoštenom konačnom presudom donesenom u ranijem postupku hipotekarne ovrhe koji se vodio između istih stranaka i na temelju istog ugovora o hipotekarnom zajmu, čak i kad materijalni učinci pravomoćnosti te ranije presude nisu priznati u nacionalnom pravnom poretku, ali on ne predviđa mogućnost pokretanja novog ovršnog postupka na temelju iste ovršne isprave?

2. Je li, u okolnostima postupka hipotekarne ovrhe u kojem je prvostupanjski sud odbio odrediti ovrhu jer se temelji na odredbi o prijevremenom dospijeću koja je proglašena nepoštenom u ranijem postupku hipotekarne ovrhe koji se temeljio na istoj ovršnoj ispravi i vodio između istih stranaka, a u kojem je drugostupanjsko tijelo ukinulo odluku o odbijanju određivanja ovrhe te je vratilo predmet kako bi prvostupanjski sud odredio ovrhu, protivno načelu djelotvornosti iz članka 7. stavka 1. Direktive Vijeća 93/13 to da je prvostupanjski sud vezan odlukom drugostupanjskog suda ili nacionalno pravo valja tumačiti na način da prvostupanjski sud nije vezan odlukom drugostupanjskog suda jer već postoji ranija konačna presuda u kojoj je odredba o prijevremenom dospijeću na kojoj se temelji ovrha proglašena ništetnom pa u ovom slučaju zahtjev za ovrhu treba ponovno proglasiti nedopuštenim?”

IV. Postupak pred Sudom

28. Odlukama predsjednika Suda od 18. ožujka, 21. travnja odnosno 10. listopada 2016., predmeti C-92/16, C-167/16 i C-486/16 su bili prekinuti do objave presude od 26. siječnja 2017., Banco Primus( ).

29. Nakon dostave te presude, sud koji je uputio zahtjev je rješenjem od 21. veljače 2017. naveo da želi ostati kod svojeg drugog i trećeg prethodnog pitanja.

30. Odlukom predsjednika Suda od 24. listopada 2017., predmetima C-92/16, C-167/16, C-486/16, C-70/17 i C-179/17 je odobreno koordinirano postupanje.

31. Odlukom od 20. veljače 2018. Sud je na temelju članka 29. stavka 1. svog Poslovnika odlučio predmete C-92/16, C-167/16 i C-486/16 dodijeliti prvom vijeću u istom sastavu te na temelju članka 77. tog poslovnika provesti zajedničku raspravu u tim predmetima.

32. Bankia, španjolska vlada kao i Europska komisija podnijele su pisana očitovanja u ovom predmetu.

33. Na zajedničkoj raspravi održanoj 16. svibnja 2018. zastupnici stranaka glavnog postupka, španjolska vlada kao i Komisija iznijeli su svoja usmena očitovanja.

V. Analiza

34. U ovom predmetu najprije želim uputiti na razmatranja koja sam iznio u svojem mišljenju u predmetima C-70/17 i C-179/17, u pogledu izazova u glavnom predmetu i analize pitanja koja je Sudu podnio sud koji je uputio zahtjev.

A. Opća razmatranja o zaštiti potrošača i podsjetnik na relevantnu sudsku praksu Suda

35. Kako bi se odgovorilo na prethodna pitanja suda koji je uputio zahtjev, valja se temeljiti na, s jedne strane, općim razmatranjima navedenima u točkama 51. do 56. mojeg mišljenja u predmetima C-70/17 i C-179/17 i, s druge strane, relevantnoj sudskoj praksi analiziranoj u točkama 65. do 82. tog mišljenja. Naime, ta razmatranja i ta sudska praksa čine ne samo temelj predloženih odgovora na pravna pitanja koja su otvorili sudovi koji su uputili zahtjev u predmetima C-70/17 i C-179/17, već također pravni i sudski okvir koji se primjenjuje na ispitivanje pitanja suda koji je uputio zahtjev u ovom predmetu.

36. Kada je riječ o općim razmatranjima, ona najprije omogućuju definirati okvir u kojem se nalazi Direktiva 93/13, zatim utvrditi da je pravo Unije, osobito zahvaljujući toj direktivi, smjestilo zaštitu potrošača u središte procesa europske integracije i, konačno, podsjetiti na bitan aspekt te direktive, odnosno to da se usklađenje zaštite potrošača smatra nužnim za jačanje unutarnjeg tržišta a time i za jačanje gospodarskog i društvenog života( ).

37. Što se tiče relevantne prakse Suda, opis koji se nalazi u točkama 65. do 82. mojeg mišljenja u predmetima C-70/17 i C-179/17 naglašava bitan aspekt, odnosno da se proces ispitivanja nepoštenih odredaba pred nacionalnim sudom sastoji od dvaju uzastopnih i različitih stadija koji podrazumijevaju dvije zasebne radnje ili dva postupka. Prvi je stadij kvalifikacija nacionalnog suda ugovorne odredbe kao nepoštene, dok se drugi stadij odnosi na posljedice koje sud mora izvesti iz kvalifikacije te odredbe kao nepoštene. Taj postupak nacionalnog suda kojim izvodi sve posljedice utvrđenja nepoštenosti odredbe razlikuje se, vremenski i materijalno, od kvalifikacije koja mu prethodi. To što su te dvije radnje uzastopne ne smije nas navesti da ih zamijenimo. Njihove razlike osim toga jasno proizlaze iz sudske prakse Suda, kako ćemo vidjeti u nastavku( ).

38. Stoga iz relevantne sudske prakse proizlazi da, nakon utvrđenja nepoštenosti odredbe o prijevremenom dospijeću (prvi stadij)( ), prema općem pravilu dobro ustaljenom u sudskoj praksi Suda, koje proizlazi iz teksta članka 6. stavka 1. Direktive 93/13, nacionalni sud mora izvesti sve posljedice iz tog utvrđenja (drugi stadij), odnosno obvezan je izuzeti iz primjene nepoštenu odredbu a da pritom nije nadležan preispitati njezin sadržaj. Ugovor u načelu mora nastaviti vrijediti bez ikakve izmjene osim one koja proizlazi iz otklanjanja nepoštenih odredbi ako je takav kontinuitet ugovora pravno moguć prema pravilima nacionalnog prava( ).

39. Također proizlazi iz ispitivanja relevantne sudske prakse da je to opće pravilo dosad imalo samo jednu iznimku, onu utvrđenu u presudi Kásler i Káslerné Rábai( ). Međutim, kao što sam to naveo u točkama 80. do 82. mojeg mišljenja u predmetima C-70/17 i C-179/17, Sud je postavio određene uvjete kako bi nacionalni sud mogao primijeniti iznimku priznatu u toj presudi u skladu s Direktivom 93/13 i sudskom praksom Suda. Stoga, u slučaju u kojem ugovor sklopljen između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača ne može nastaviti vrijediti nakon uklanjanja nepoštene odredbe, članku 6. stavku 1. Direktive 93/13 se ne protivi nacionalni propis koji omogućuje nacionalnom sudu da otkloni ništetnost te odredbe zamjenjujući je dispozitivnom odredbom nacionalnog prava( ).Međutim, moraju biti ispunjena dva uvjeta. S jedne strane, ta zamjena mora dovesti do toga „da se ugovor može održati na snazi unatoč uklanjanju odredbe” i da „i dalje obvezuje stranke”( ). S druge strane, u slučaju u kojem je sud obvezan utvrditi ništetnim cijeli ugovor, navedena zamjena mora spriječiti da potrošač bude izložen „osobito štetnim posljedicama [čime] bi bila ugrožena preventivna funkcija utvrđivanja takvog ugovora ništetnim”( ).

40. Stoga na pitanja suda koji je uputio zahtjev u ovom predmetu valja odgovoriti uzimajući u obzir prethodno navedenu sudsku praksu koja je detaljno ispitana u točkama 65. do 82. mojeg mišljenja u predmetima C-70/17 i C-179/17.

B. Izazovi u predmetu

41. Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je bankovna institucija dva puta zahtijevala da se odredi ovrha imovine opterećene hipotekom. Oba odgovarajuća postupka hipotekarne ovrhe su se stoga vodila između istih stranaka i na temelju istog ugovora o hipotekarnom zajmu.

42. U okviru prvog postupka hipotekarne ovrhe, nakon što je utvrdio nepoštenost odredbe o prijevremenom dospijeću, Juzgado de Primera Instancia nº 11 de Alicante (Prvostupanjski sud br. 11 u Alicanteu) je proglasio da nije potrebno odrediti ovrhu. Žalbeni sud je potvrdio odluku o obustavi ovrhe koju je donio taj sud jer neplaćanje dviju mjesečnih rata nije dovoljno teško da bi se mogao izjasniti o prijevremenom dospijeću.

43. U okviru drugog postupka hipotekarne ovrhe sud koji je uputio zahtjev donio je rješenje kojim je odbio odrediti ovrhu jer je iz spisa proizlazilo da je tijekom prethodnog postupka prvostupanjski sud odlučio obustaviti ovrhu zbog nepoštenosti odredbe o prijevremenom dospijeću. To je rješenje, doneseno na temelju članka 552. stavka 3. LEC-a( ), ukinuo isti žalbeni sud jer je neplaćanje bilo ozbiljnije od onog ispitanog u prvom postupku.

44. Posebnost ovog postupka temelji se dakle na činjenici da do upućivanja zahtjeva dolazi u okviru drugog postupka hipotekarne ovrhe.

45. Sud koji je uputio zahtjev navodi da se rješenje žalbenog suda, u okviru tog drugog postupka, „čini u skladu” s presudom Tribunala Supremo (Vrhovni sud) od 23. prosinca 2015. u vezi s odredbom o prijevremenom dospijeću( ) koja je potvrđena presudom od 18. veljače 2016.( ). U tim presudama Tribunal Supremo (Vrhovni sud) je smatrao da valjanost odredbi o prijevremenom dospijeću zahtijeva da te odredbe prilagode težinu povrede ovisno o trajanju i iznosu zajma te omoguće potrošaču da ih ne primijeni pažljivom naknadom štete. Tribunal Supremo (Vrhovni sud) je međutim pojasnio da se postupak hipotekarne ovrhe može nastaviti ako pravo utvrđenja prijevremenog dospijeća zajma nije bilo izvršeno nepošteno zbog pogodnosti posebnog postupka za potrošača. Osim toga, Tribunal Supremo (Vrhovni sud) je omogućio dopunsku primjenu nacionalnog propisa, kao što je članak 693. stavak 2. LEC-a, kako bi se postupak hipotekarne ovrhe mogao nastaviti( ).

46. Stoga sud koji je uputio zahtjev tvrdi da mu je, s obzirom na sudsku praksu Tribunala Supremo (Vrhovni sud), žalbeni sud vratio predmet kako bi usvojio zahtjev za ovrhu zbog toga što su povrede zajmoprimaca u međuvremenu postale dovoljno teške te kako bi odredio hipotekarnu ovrhu.

47. U glavnom predmetu, iako sud koji je uputio zahtjev smatra da mora poštovati rješenje žalbenog suda, ipak dvoji o usklađenosti tumačenja Tribunala Supremo (Vrhovni sud) i, stoga, tog rješenja s Direktivom 93/13.

48. Iz prethodno navedenog proizlazi da prethodna pitanja imaju određene posebnosti u odnosu na pitanja upućena u predmetima C-92/16, C-167/16, C-70/17 i C-179/17. Međutim, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku jasno proizlazi da izazov ovog predmeta ipak pripada istom pravnom i pravosudnom kontekstu kao i predmeti C-92/16, C-167/16, C-70/17 i C-179/17. Posljedično, ovo mišljenje valja razmotriti zajedno s onim koje sam podnio usporedo u predmetima C-70/17 i C-179/17.

C. Prethodna pitanja

49. Svojim pitanjima, koja prema mojem mišljenju valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati protivi li se članku 6. stavku 1. i članku 7. stavku 1. Direktive 93/13, s obzirom na načelo djelotvornosti, tumačenje nacionalnog postupovnog propisa prema kojem je sud nižeg stupnja obvezan pokrenuti hipotekarnu ovrhu na temelju odredbe o prijevremenom dospijeću čiju je nepoštenost utvrdio sud višeg stupnja konačnom presudom donesenom u okviru ranijeg postupka hipotekarne ovrhe koji se vodio između istih stranaka i na temelju iste ovršne isprave.

50. Čini mi se korisnim iznijeti četiri pojašnjenja radi analize tih pitanja.

51. Kao prvo, želim podsjetiti da je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, u okviru postupka predviđenog člankom 267. UFEU‑a, koji se temelji na jasnom razdvajanju funkcija između nacionalnih sudova i Suda, nacionalni sud jedini ovlašten utvrditi i ocijeniti činjenice glavnog postupka te tumačiti i primijeniti nacionalno pravo( ).

52. Kao drugo, s obzirom na argumentaciju koju sam iznio u točkama 84. do 136. svojeg mišljenja u predmetima C-70/17 i C-179/17, ne mogu se složiti s argumentom koji je istaknula španjolska vlada u svojim pisanim očitovanjima, prema kojem su ta dva postupka hipotekarne ovrhe pokrenuta na temelju dva različita temelja. Naime, španjolska vlada ističe da je prva hipotekarna ovrha pokrenuta na temelju nepoštene odredbe o prijevremenom dospijeću, dok je drugi postupak pokrenut na temelju članka 693. stavka 2. LEC-a u skladu s presudom br. 705/2015 Tribunala Supremo (Vrhovni sud)( ).

53. U tom pogledu podsjećam da je Sud već presudio da se Direktivi 93/13 protivi sudsko tumačenje odredbe nacionalnog prava koja uređuje odredbe o prijevremenom dospijeću ugovora o zajmu, kao što je to članak 693. stavak 2. LEC-a, koja nacionalnom sudu koji je utvrdio nepoštenost ugovorne odredbe zabranjuje da istu proglasi ništetnom i da je izuzme iz primjene ako je u stvarnosti prodavatelj robe ili pružatelj usluge nije primijenio, već je poštovao uvjete predviđene navedenom odredbom nacionalnog prava( ).

54. U ovom slučaju, činjenica da je bankovna institucija postupak hipotekarne ovrhe pokrenula tek nakon neplaćanja 38 uzastopnih mjesečnih rata činjenični je element koji ne treba uzeti u obzir prilikom ocjene nepoštenosti ugovorne odredbe koja bankovnoj instituciji omogućuje pokretanje ovrhe na temelju hipoteke u slučaju neplaćanja samo jedne mjesečne rate. U tom pogledu napominjem da, u području zaštite potrošača, razumno postupanje u nepoštenom ugovornom okviru ne može dovesti do toga da nepoštena odredba postane poštena( ).

55. Osim toga, podsjećam da je vidljivo iz razmatranja navedenih u točkama 127. do 133. mojeg mišljenja u predmetima C-70/17 i C-179/17, a osobito iz točke 124. tog mišljenja, da iz sudske prakse Suda proizlazi da se nepoštena odredba utvrđena ništetnom smatra kao da nikad nije postojala i da nije proizvela nikakve učinke. Stoga bi primjena članka 6. stavka 1. Direktive 93/13 u ovom slučaju dovela do toga da se u praksi, kada nacionalni sud odluči o ništetnosti odredbe o prijevremenom dospijeću, postupak hipotekarne ovrhe ne bi mogao pokrenuti ili se, ako je već pokrenut, ne bi mogao nastaviti ako je odredba o prijevremenom dospijeću koja se odnosi na sporazum među strankama i pozivanje na samo jednu ratu upisanu u registar utvrđena nepoštenom i, stoga, ništetnom i bez učinka. Valja također napomenuti da ako se može otkloniti ništetnost odredbe primjenom najmanje triju mjesečnih rata određenih u članku 693. stavku 2. LEC-a, to bi de facto omogućilo nacionalnim sudovima da izmijene navedenu odredbu. Međutim, kako je Sud podsjetio u presudi Gutiérrez Naranjo i dr., „nacionalni sud nije ovlašten mijenjati sadržaj nepoštenih odredaba, osim ako time pridonosi otklanjanju odvraćajućeg učinka na prodavatelje robe ili pružatelje usluga u smislu da te nepoštene odredbe jednostavno ne primjenjuju na potrošače”( ).

56. Kao treće, podsjećam da su u nedostatku usklađenosti nacionalnih mehanizama ovrhe, načini provedbe razloga za prigovor koji su dopušteni u okviru postupka hipotekarne ovrhe i ovlasti dodijeljenih sudu nadležnom za ispitivanje zakonitosti ugovornih odredaba na kojima se temelji ovršna isprava, obuhvaćeni unutarnjim pravnim poretkom država članica na temelju načela njihove postupovne autonomije, ali pod uvjetom da ne budu nepovoljniji od onih koji uređuju slične situacije podvrgnute nacionalnom pravu (načelo ekvivalentnosti) i da ne čine nemogućim u praksi ili pretjerano teškim ostvarivanje prava dodijeljenih potrošačima pravom Unije (načelo djelotvornosti)( ).

57. Kada je riječ, s jedne strane, o načelu ekvivalentnosti, valja istaknuti da odluka kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne navodi nijedan element koji bi potaknuo sumnju o usklađenosti nacionalnog postupovnog propisa s tim načelom.

58. S druge strane, što se tiče načela djelotvornosti, prema sudskoj praksi Suda, svaki slučaj u kojem se postavlja pitanje čini li nacionalna postupovna odredba nemogućom ili pretjerano otežava primjenu prava Unije treba ispitati uzimajući u obzir položaj te odredbe u cjelokupnom postupku, tijek postupka i njegove posebnosti pred različitim nacionalnim tijelima( ).

59. Sud koji je uputio zahtjev ističe da članak 552. stavak 3. LEC-a predviđa da kada rješenje kojim se odbija ovrha postane konačno, vjerovnik svoja prava može ostvarivati samo u odgovarajućem redovnom postupku ako to ne sprječava pravomoćnost presude ili konačne odluke na kojoj se temeljio zahtjev za ovrhu( ).

60. U tom pogledu napominjem da iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je nepoštenost odredbe o prijevremenom dospijeću već utvrđena konačnom sudskom odlukom u okviru ranijeg postupka hipotekarne ovrhe koji se vodio između istih stranaka i na temelju iste ovršne isprave. Međutim, nakon što je sud koji je uputio zahtjev obustavio drugi postupak hipotekarne ovrhe, žalbeni sud je na temelju sudske prakse Tribunala Supremo (Vrhovni sud) vratio predmet sudu koji je uputio zahtjev radi usvajanja zahtjeva za ovrhu, zbog toga što je velik broj neplaćenih mjesečnih rata u međuvremenu postao dovoljno težak, i radi određivanja hipotekarne ovrhe.

61. Smatram da tumačenje primjenjivog nacionalnog postupovnog prava koje ne omogućuje sudu koji je uputio zahtjev da izuzme iz primjene odredbu o prijevremenom dospijeću zbog toga što je vezan drugom odlukom žalbenog suda koja je protivna pravu Unije, povrjeđuje načelo djelotvornosti jer u praksi implicira da potrošač i dalje ostaje vezan nepoštenom ugovornom odredbom. U tim bi okolnostima potrošaču bilo nemoguće ili pretjerano teško ostvariti svoja prava.

62. Kao četvrto i posljednje, sud koji je uputio zahtjev napominje da španjolski pravni poredak ne priznaje materijalne učinke pravomoćnosti konačne presude koju je donio žalbeni sud u okviru postupka hipotekarne ovrhe (članak 222. i članak 695. stavak 4. LEC-a), već predviđa nemogućnost pokretanja novog postupka hipotekarne ovrhe na temelju iste ovršne isprave (članak 552. stavak 3. LEC-a).

63. Posljedično, u ovom slučaju, kao što proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, pitanje upućeno Sudu uopće se ne odnosi se na načelo pravomoćnosti u okviru postupka hipotekarne ovrhe obuhvaćeno španjolskim pravnim poretkom, već prije na obvezu suda nižeg stupnja da postupi u skladu s uputama suda višeg stupnja u okviru tumačenja odredbi prava Unije potrebnih za rješavanje spora.

64. Međutim, kao što je to Sud u više navrata presudio, podsjećam da postojanje pravila nacionalnog prava koje sudove koji ne odlučuju u posljednjoj instanci veže pravnom ocjenom višeg suda ne može tim sudovima samo po sebi uskratiti mogućnost predviđenu člankom 267. UFEU-a da se obrate Sudu pitanjima o tumačenju prava Unije( ). Osim toga, Sud je također presudio da sud koji ne sudi u posljednjem stupnju, osobito ako smatra da ga pravna ocjena na višem stupnju može dovesti do presude suprotne pravu Unije, mora biti slobodan obratiti se Sudu s pitanjima o kojima dvoji( ). Posljedično, nacionalni sud koji je nadležan za rješavanje predmeta, kada smatra da se u okviru tog predmeta postavlja pitanje tumačenja prava Unije, ima mogućnost ili obvezu, ovisno o slučaju, uputiti Sudu zahtjev za prethodnu odluku i pritom ta mogućnost ili obveza ne može biti otežana nacionalnim pravilima koja proizlaze iz zakonodavstva ili sudske prakse( ).

65. Stoga, s obzirom na sva prethodna razmatranja, smatram da se - s obzirom na načelo djelotvornosti - članku 6. stavku 1. i članku 7. stavku 1. Direktive 93/13 , protivi tumačenje postupovnih pravila nacionalnog prava prema kojem je sud nižeg stupnja obvezan odrediti hipotekarnu ovrhu na temelju odredbe o prijevremenom dospijeću čiju je nepoštenost utvrdio sud višeg stupnja konačnom presudom donesenom u okviru ranijeg postupka hipotekarne ovrhe koji se vodio između istih stranaka i na temelju iste ovršne isprave.

VI. Zaključak

66. S obzirom na ta razmatranja, predlažem Sudu da Juzgadu de Primera Instancia nº 6 de Alicante (Prvostupanjski sud br. 6 u Alicanteu, Španjolska) odgovori na sljedeći način:

S obzirom na načelo djelotvornosti, članku 6. stavku 1. i članku 7. stavku 1. Direktive 93/13 Vijeća od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima protivi se tumačenje postupovnih pravila nacionalnog prava prema kojem je sud nižeg stupnja obvezan odrediti hipotekarnu ovrhu na temelju odredbe o prijevremenom dospijeću čiju je nepoštenost utvrdio sud višeg stupnja konačnom presudom donesenom u okviru ranijeg postupka hipotekarne ovrhe koji se vodio između istih stranaka i na temelju iste ovršne isprave.