Privremena verzija

PRESUDA OPĆEG SUDA (četvrto prošireno vijeće)

30. studenoga 2022.( )

„Zajednička vanjska i sigurnosna politika – Mjere ograničavanja donesene protiv PKK‑a u okviru borbe protiv terorizma – Zamrzavanje financijskih sredstava – Zajedničko stajalište 2001/931/ZVSP – Primjenjivost na situacije oružanog sukoba – Teroristička skupina – Činjenična osnova odlukâ o zamrzavanju financijskih sredstava – Odluka nadležnog tijela – Tijelo treće države – Preispitivanje – Proporcionalnost – Obveza obrazlaganja – Prava obrane – Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu – Prilagodba tužbe”

U spojenim predmetima T-316/14 RENV i T-148/19,

Kurdistan Workers’ Party (PKK), koji zastupaju A. van Eik i T. Buruma, odvjetnice,

tužitelj,

protiv

Vijeća Europske unije, koje zastupaju S. Van Overmeire i B. Driessen, u svojstvu agenata,

tuženika,

koje podupire

Europska komisija, koju zastupaju T. Ramopoulos, J. Norris, J. Roberti di Sarsina i R. Tricot, u svojstvu agenata,

intervenijent u predmetu T-316/14 RENV,

a druge stranke u postupku su:

Francuska Republika, koju zastupaju A.-L. Desjonquères, B. Fodda i J.-L. Carré, u svojstvu agenata,

i

Kraljevina Nizozemska, koju zastupaju M. Bulterman i J. Langer, u svojstvu agenata,

intervenijenti u žalbenom postupku,

OPĆI SUD (četvrto prošireno vijeće),

u sastavu: S. Gervasoni (izvjestitelj), predsjednik, L. Madise, P. Nihoul, R. Frendo i J. Martín y Pérez de Nanclares, suci,

tajnik: I. Kurme, administratorica,

uzimajući u obzir pisani dio postupka u predmetu T-148/19, osobito:

– odluku od 26. srpnja 2019. kojom se dopušta intervencija Ujedinjenoj Kraljevini Velike Britanije i Sjeverne Irske,

– prilagodbe tužiteljeva tužbenog zahtjeva od 7. listopada 2019. te 13. ožujka i 29. rujna 2020.,

uzimajući u obzir presudu od 22. travnja 2021., Vijeće/PKK (C-46/19 P, EU:C:2021:316), kojom se predmet T-316/14 RENV vraća Općem sudu na ponovno suđenje,

uzimajući u obzir upućivanje predmeta T-148/19 i T-316/14 RENV četvrtom proširenom vijeću,

uzimajući u obzir odluku od 8. veljače 2022. koja se odnosi na spajanje predmeta T-148/19 i T-316/14 RENV u svrhu usmenog dijela postupka i donošenja odluke kojom se završava postupak,

uzimajući u obzir rješenje od 25. ožujka 2022. o brisanju iz upisnika Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske iz predmeta T-148/19 i T-316/14 RENV u svojstvu intervenijenta,

nakon rasprave održane 31. ožujka 2022.,

donosi sljedeću

Presudu

1 Tužbom u predmetu T-316/14 RENV na temelju članka 263. UFEU-a, tužitelj, Kurdistan Workers’ Party (PKK), zahtijeva poništenje:

– Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 125/2014 od 10. veljače 2014. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Provedbene uredbe (EU) br. 714/2013 (SL 2014., L 40, str. 9.);

– Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 790/2014 od 22. srpnja 2014. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Provedbene uredbe (EU) br. 125/2014 (SL 2014., L 217, str. 1.);

– Odluke Vijeća (ZVSP) 2015/521 od 26. ožujka 2015. o ažuriranju i izmjeni popisa osoba, skupina i subjekata na koje se primjenjuju članci 2., 3. i 4. Zajedničkog stajališta 2001/931/ZVSP o primjeni posebnih mjera u borbi protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Odluke 2014/483/ZVSP (SL 2015., L 82, str. 107.);

– Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2015/513 od 26. ožujka 2015. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Provedbene uredbe br. 790/2014 (SL 2015., L 82, str. 1.);

– Odluke Vijeća (ZVSP) 2015/1334 od 31. srpnja 2015. o ažuriranju popisa osoba, skupina i subjekata na koje se primjenjuju članci 2., 3. i 4. Zajedničkog stajališta 2001/931/ZVSP o primjeni posebnih mjera u borbi protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Odluke 2015/521 (SL 2015., L 206, str. 61.);

– Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2015/1325 od 31. srpnja 2015. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Provedbene uredbe 2015/513 (SL 2015., L 206, str. 12.);

– Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2015/2425 od 21. prosinca 2015. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Provedbene uredbe 2015/1325 (SL 2015., L 334, str. 1.);

– Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2016/1127 od 12. srpnja 2016. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Provedbene uredbe 2015/2425 (SL 2016., L 188, str. 1.);

– Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2017/150 od 27. siječnja 2017. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Provedbene uredbe 2016/1127 (SL 2017., L 23, str. 3.);

– Odluke Vijeća (ZVSP) 2017/1426 od 4. kolovoza 2017. o ažuriranju popisa osoba, skupina i subjekata na koje se primjenjuju članci 2., 3. i 4. Zajedničkog stajališta 2001/931/ZVSP o primjeni posebnih mjera u borbi protiv terorizma, i o stavljanju izvan snage Odluke (ZVSP) 2017/154 (SL 2017., L 204, str. 95.)

– Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2017/1420 od 4. kolovoza 2017. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma, i o stavljanju izvan snage Provedbene uredbe 2017/150 (SL 2017., L 204, str. 3.), u dijelu u kojem se ti akti odnose na njega.

2 Tužbom u predmetu T-148/19 koja se također temelji na članku 263. UFEU-a, tužitelj zahtijeva poništenje:

– Odluke Vijeća (ZVSP) 2019/25 od 8. siječnja 2019. o izmjeni i ažuriranju popisa osoba, skupina i subjekata na koje se primjenjuju članci 2., 3. i 4. Zajedničkog stajališta 2001/931/ZVSP o primjeni posebnih mjera u borbi protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Odluke (ZVSP) 2018/1084 (SL 2019., L 6, str. 6.);

– Odluke Vijeća (ZVSP) 2019/1341 od 8. kolovoza 2019. o ažuriranju popisa osoba, skupina i subjekata na koje se primjenjuju članci 2., 3. i 4. Zajedničkog stajališta 2001/931/ZVSP o primjeni posebnih mjera u borbi protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Odluke 2019/25 (SL 2019., L 209, str. 15.);

– Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2019/1337 od 8. kolovoza 2019. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Provedbene uredbe (EU) 2019/24 (SL 2019., L 209, str. 1.);

– Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2020/19 od 13. siječnja 2020. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Provedbene uredbe 2019/1337 (SL 2020., L 188, str. 1.);

– Odluke Vijeća (ZVSP) 2020/1132 od 30. srpnja 2020. o ažuriranju popisa osoba, skupina i subjekata na koje se primjenjuju članci 2., 3. i 4. Zajedničkog stajališta 2001/931/ZVSP o primjeni posebnih mjera u borbi protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Odluke (ZVSP) 2020/20 (SL 2020., L 247, str. 18.);

– Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2020/1128 od 30. srpnja 2020. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Provedbene uredbe 2020/19 (SL 2020., L 247, str. 1.), u dijelu u kojem se ti akti odnose na njega.

I. Okolnosti spora

3 PKK je osnovan 1978. te je vodio oružanu borbu protiv turske vlade kako bi se Kurdima priznalo pravo na samoodređenje.

4 Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda donijelo je 28. rujna 2001. Rezoluciju 1373 (2001) koja sadržava široki raspon strategija za borbu protiv terorizma, a posebno protiv financiranja terorizma.

5 Budući da je za provedbu Rezolucije Vijeća sigurnosti Ujedinjenih naroda 1373 (2001) bilo potrebno djelovanje Europske unije, Vijeće Europske unije donijelo je 27. prosinca 2001. Zajedničko stajalište 2001/931/ZVSP o primjeni posebnih mjera u borbi protiv terorizma (SL 2001., L 344, str. 93.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 1., str. 11.). Konkretno, članak 2. Zajedničkog stajališta 2001/931 predviđa zamrzavanje financijskih sredstava i ostale financijske imovine i gospodarskih izvora osoba, skupina i subjekata navedenih na popisu koji se nalazi u prilogu tom zajedničkom stajalištu.

6 Također 27. prosinca 2001., radi provedbe na razini Unije mjera opisanih u Zajedničkom stajalištu 2001/931, Vijeće je donijelo Uredbu (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma (SL 2001., L 344, str. 70.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 1., str. 5.), kao i Odluku 2001/927/EZ kojom se utvrđuje popis iz članka 2. stavka 3. Uredbe br. 2580/2001 (SL 2001., L 344, str. 83.). Tužiteljevo ime nije se nalazilo na tom prvotnom popisu.

7 Vijeće je 2. svibnja 2002. donijelo Zajedničko stajalište 2002/340/ZVSP o ažuriranju Zajedničkog stajališta 2001/931 (SL 2002., L 116, str. 75.). Prilogom Zajedničkom stajalištu 2002/340 ažurira se popis osoba, skupina i subjekata na koje se primjenjuju mjere ograničavanja predviđene Zajedničkim stajalištem 2001/931 i na njega se osobito uvrštava tužiteljevo ime, označeno na sljedeći način: „Kurdistanska radnička stranka (PKK)”.

8 Također 2. svibnja 2002., Vijeće je donijelo Odluku 2002/334/EZ o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe br. 2580/2001 i o stavljanju izvan snage Odluke 2001/927/EZ (SL 2002., L 116, str. 33.). Tom je odlukom tužiteljevo ime uvršteno na popis iz članka 2. stavka 3. Uredbe br. 2580/2001 korištenjem istih pojmova poput onih upotrijebljenih u Prilogu Zajedničkom stajalištu 2002/340.

9 Ti su akti nakon toga redovito bili ažurirani, primjenom članka 1. stavka 6. Zajedničkog stajališta 2001/931 i članka 2. stavka 3. Uredbe br. 2580/2001. Tužiteljevo ime zadržano je na popisima skupina i subjekata na koje se primjenjuju mjere ograničavanja predviđene prethodno navedenim aktima (u daljnjem tekstu: sporni popisi), i to unatoč tomu što se više odluka i uredbi kojima su priloženi ti popisi osporavalo pred Općim sudom ili ih je on poništio. Od 2. travnja 2004. ime subjekta uvrštenog na sporne popise je „‚Kurdistan Workers’ Party’ (Kurdistanska radnička stranka) ‚PKK’ (također poznata kao ‚KADEK’, također poznata kao ‚KONGRA-GEL’)”.

10 Tako su mjere ograničavanja koje se primjenjuju na tužitelja zadržane, među ostalim, aktima donesenima 2014., odnosno Provedbenom uredbom br. 125/2014 i Provedbenom uredbom br. 790/2014, aktima donesenima između 2015. i 2017., odnosno Odlukom 2015/521, Provedbenom uredbom 2015/513, Odlukom 2015/1334, Provedbenom uredbom 2015/1325, Provedbenom uredbom 2015/2425, Provedbenom uredbom 2016/1127, Provedbenom uredbom 2017/150, Odlukom 2017/1426 i Provedbenom uredbom 2017/1420, te aktima donesenima 2019. i 2020., a to su Odluka 2019/25, Odluka 2019/1341, Provedbena uredba 2019/1337, Provedbena uredba 2020/19, Odluka 2020/1132 i Provedbena uredba 2020/1128.

11 U obrazloženjima koja se odnose na akte donesene 2014. Vijeće je opisalo PKK kao subjekt uključen u teroristička djela, koji je od 1984. počinio brojne radnje te prirode. Navelo je da su se terorističke aktivnosti PKK-a nastavile, unatoč određenom broju primirja koje je on jednostrano proglašavao, osobito od 2009. U tom pogledu Vijeće je pojasnilo da teroristička djela koja je počinio PKK uključuju napade bombama, napade raketama, korištenje eksploziva, ubojstva i otmicu turskih građana i stranih turista, uzimanje talaca, napade protiv turskih sigurnosnih snaga i oružane sukobe s njima, napade na naftna postrojenja, javni prijevoz, turska diplomatska, kulturna i komercijalna predstavništva u raznim zemljama, iznude prema turskim građanima koji žive u inozemstvu te druga kaznena djela kojima se željelo financirati njihove aktivnosti. Primjerice, Vijeće je sastavilo popis od 69 incidenata koji su se dogodili između 14. studenoga 2003. i 19. listopada 2011. i koji su kvalificirani kao teroristička djela u smislu članka 1. stavka 3. Zajedničkog stajališta 2001/931.

12 Vijeće je dodalo da su u pogledu PKK-a nadležna nacionalna tijela donijela odluke u smislu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931, pri čemu je u tom pogledu navelo, s jedne strane, rješenje ministra unutarnjih poslova Ujedinjene kraljevine od 29. ožujka 2001. kojim se zabranjuje PKK na temelju UK Terrorism Acta 2000 (Zakon Ujedinjene Kraljevine o terorizmu iz 2000.), kako je dopunjen rješenjem od 14. srpnja 2006., u kojem je navedeno da su „KADEK” i „KONGRA‑GEL” drugi nazivi za PKK te, s druge strane, odluke vlade Sjedinjenih Američkih Država, donesene na datume koje Vijeće nije utvrdilo, kojima se PKK određuje kao „inozemna teroristička organizacija” (foreign terrorist organisation, u daljnjem tekstu: FTO) na temelju članka 219. US Immigration and Nationality Acta (Zakon Sjedinjenih Američkih Država o useljavanju i državljanstvu) i kao „posebno određen međunarodni terorist” (specially designated global terrorist, u daljnjem tekstu: SDGT) na temelju Executive Ordera no 13224 (Predsjednička uredba br. 13224). Vijeće je navelo i presude turskih sudova za sigurnost donesene između 1990. i 2006.

13 U obrazloženjima koja se odnose na akte donesene između 2015. i 2017. Vijeće je istaknulo da se zadržavanje uvrštenja tužiteljeva imena na sporne popise temeljilo na odlukama tijelâ Ujedinjene Kraljevine (2001. i 2006.) i Sjedinjenih Američkih Država (1997. i 2001.) koje su se prethodno već uzele u obzir, kako su dopunjene odlukom tijelâ Ujedinjene Kraljevine od 3. prosinca 2014. kojom se zadržava zabrana PKK-a, presudom tribunala de grande instance de Paris (Okružni sud u Parizu, Francuska) od 2. studenoga 2011. kojom se Kurdski kulturni centar Ahmet Kaya proglašava krivim za sudjelovanje u zločinačkom udruženju radi pripremanja terorističkog djela i financiranja terorističkog pothvata, potvrđenom u žalbenom postupku presudom coura d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu, Francuska) od 23. travnja 2013. i, u žalbenom postupku, presudom Coura de cassation (Kasacijski sud, Francuska) od 21. svibnja 2014., te preispitivanjem koje su provela tijela Sjedinjenih Američkih Država i koje je dovršeno 21. studenoga 2013., pri čemu se potvrdilo određivanje PKK-a kao „inozemne terorističke organizacije”.

14 U obrazloženjima koja se odnose na akte donesene 2019. i 2020. ponavljaju se prethodno navedeni razlozi te se oni dopunjuju osobito nakon Odluke 2019/1341 i Provedbene uredbe 2019/1337 napomenom u kojoj su tijela Sjedinjenih Američkih Država nakon preispitivanja dovršenog 5. veljače 2019. navela da zadržavaju određivanje PKK-a kao „inozemne terorističke organizacije”.

II. Zahtjevi stranaka

15 Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da poništi Provedbenu uredbu br. 125/2014, Provedbenu uredbu br. 790/2014, Odluku 2015/521, Provedbenu uredbu 2015/513, Odluku 2015/1334, Provedbenu uredbu 2015/1325, Provedbenu uredbu 2015/2425, Provedbenu uredbu 2016/1127, Provedbenu uredbu 2017/150, Odluku 2017/1426 i Provedbenu uredbu 2017/1420 (predmet T-316/14 RENV) te Odluku 2019/25, Odluku 2019/1341, Provedbenu uredbu 2019/1337, Provedbenu uredbu 2020/19, Odluku 2020/1132 i Provedbenu uredbu 2020/1128 (predmet T-148/19), u dijelu u kojem se odnose na njega. U predmetu T-148/19 podredno zahtijeva i da Opći sud naloži Vijeću da donese mjeru koja je manje ograničavajuća od uvrštenja na sporne popise. Naposljetku zahtijeva da se Vijeću naloži snošenje troškova.

16 Vijeće, koje Komisija podupire u predmetu T-316/14 RENV, zahtijeva da se tužbe odbiju i da se tužitelju naloži snošenje troškova.

III. Pravo

A. Dopuštenost

17 Budući da je Vijeće na raspravi odustalo od osporavanja toga da su dva potpisnika punomoći dane odvjetnicama koji su potpisali tužiteljeva pismena ovlašteni za njegovo zastupanje, što je zabilježeno u zapisniku s rasprave, ostalo je samo pri svojem argumentu o postojanju zapreke vođenju postupka iznesenom protiv triju prilagodbi tužbe u predmetu T-148/19 u pogledu Provedbene uredbe 2019/1337, Provedbene uredbe 2020/19, Odluke 2020/1132 i Provedbene uredbe 2020/1128.

18 Konkretnije, Vijeće tvrdi da ti akti ne izmjenjuju ni ne zamjenjuju akte čije se poništenje prethodno zahtijevalo te stoga ne ispunjavaju zahtjeve iz članka 86. stavka 1. Poslovnika Općeg suda.

19 Budući da se taj razlog nedopuštenosti može primijeniti na odluke 2015/521, 2015/1334 i 2017/1426, koje se osporavaju u okviru predmeta T-316/14 RENV, Opći sud po službenoj je dužnosti utvrdio tu zapreku vođenju postupka, koja je apsolutna jer utječe na dopuštenost tužbe (vidjeti u tom smislu presudu od 14. prosinca 2018., Hamas/Vijeće, T-400/10 RENV, EU:T:2018:966, t. 139. do 145. i navedenu sudsku praksu), te je ispitao stranke u tom pogledu.

20 Tužitelj je u odgovoru na to pitanje priznao nedopuštenost svojih tužbi u dijelu u kojem se odnose na odluke 2015/521, 2015/1334 i 2017/1426 (predmet T-316/14 RENV) te na Odluku 2020/1132, kao i na provedbene uredbe 2019/1337, 2020/19 i 2020/1128 (predmet T-148/19), što je zabilježeno u zapisniku s rasprave.

21 Naime, člankom 86. stavkom 1. Poslovnika određuje se da, kad se akt čije se poništenje zahtijeva zamijeni ili izmijeni drugim aktom istog predmeta, tužitelj može, prije zatvaranja usmenog dijela postupka ili prije odluke Općeg suda o neprovođenju usmenog dijela postupka, prilagoditi tužbu kako bi se uzeo u obzir taj novi čimbenik.

22 Međutim, u ovom slučaju, odluke 2015/521, 2015/1334 i 2017/1426 ne produljuju učinke niti zamjenjuju jedini akt na koji se odnosi tužba u predmetu T-316/14 RENV, odnosno Provedbenu uredbu br. 125/2014, zamijenjenu Provedbenom uredbom br. 790/2014, koja se osporava u prvoj prilagodbi te tužbe. Jedini cilj tih odluka jest izmijeniti popis iz Zajedničkog stajališta 2001/931 koje se temelji na UEU-u, dok se provedbenim uredbama izmjenjuje popis iz Uredbe br. 2580/2001, koja se osobito temelji na članku 301. UEZ-a (koji je nakon izmjene postao članak 215. UFEU-a), kojim se na razini Unije nastoje provesti mjere ograničavanja predviđene odlukama koje se odnose na zajedničku vanjsku i sigurnosnu politiku (ZVSP) i, prethodno, zajedničkim stajalištima. Stoga, iako se odluke u pogledu ZVSP-a i provedbene uredbe načelno donose istog dana i sadržavaju isti popis osoba, skupina i subjekata na koje se odnose, one su zasebni akti.

23 Isto tako, Provedbena uredba 2019/1337, Provedbena uredba 2020/19 kojom je ona stavljena izvan snage i Provedbena uredba 2020/1128 kojom je potonja uredba stavljena izvan snage ne produljuju učinke niti zamjenjuju jedini akt na koji se odnosi tužba u predmetu T-148/19, odnosno Odluku 2019/25, zamijenjenu Odlukom 2019/1341, na koju se odnosi prva prilagodba te tužbe. U tom se pogledu može istaknuti da, s obzirom na to da odluke koje se odnose na ZVSP uvjetuju donošenje uredbi donesenih na temelju članka 215. UFEU-a, u svakom je slučaju na Vijeću da u skladu s člankom 266. UFEU-a utvrdi koje su posljedice mogućeg poništenja odluka koje se odnose na ZVSP za provedbene uredbe kojima se one provode (vidjeti u tom smislu presudu od 28. svibnja 2013., Trabelsi i dr./Vijeće, T-187/11, EU:T:2013:273, t. 121.).

24 Usto, Odlukom 2020/1132, na koju se odnosi treća prilagodba tužbe u predmetu T-148/19, stavlja se izvan snage, kao što to proizlazi iz njezina naslova, Odluka Vijeća (ZVSP) 2020/20 od 13. siječnja 2020. o ažuriranju popisa osoba, skupina i subjekata na koje se primjenjuju članci 2., 3. i 4. Zajedničkog stajališta 2001/931 i o stavljanju izvan snage Odluke 2019/1341 (SL 2020., LI 8, str. 5.), koja se ne osporava ni u tužbi ni u prilagodbama tužbe, zbog čega se ne može smatrati da su ispunjeni uvjeti iz članka 86. Poslovnika (vidjeti u tom smislu presudu od 14. prosinca 2018., Hamas/Vijeće, T-400/10 RENV, EU:T:2018:966, t. 141. i 142.). Kad bi se dopuštenost zahtjeva za poništenje Odluke 2020/1132 priznala zbog toga što se tom odlukom, kao i odlukama 2019/25 i 2019/1341, izmjenjuje popis iz Zajedničkog stajališta 2001/931, to bi, protivno zahtjevima ekonomičnosti postupka i pravne sigurnosti koji su opravdali dodavanje odredbe o prilagodbama tužbe u Poslovnik koji je stupio na snagu 2015. (vidjeti obrazloženje članka 86. novog Poslovnika), dovelo do proširenja opsega članka 86. stavka 1. koji se odnosi na izmjenu „akt[a] čije se poništenje zahtijeva”, a ne na sve „akt[e] istog predmeta”.

25 Iz toga slijedi da predmetne tužbe treba proglasiti nedopuštenima u dijelu u kojem se njima traži poništenje odluka 2015/521, 2015/1334 i 2017/1426 (predmet T-316/14 RENV), Odluke 2020/1132 te provedbenih uredbi 2019/1337, 2020/19 i 2020/1128 (predmet T-148/19).

26 Može se dodati da se tužitelja, u svrhu osporavanja zakonitosti tih akata, ničim ne sprečava da podnese tužbu za njihovo poništenje u dijelu u kojem se odnose na njega (vidjeti u tom smislu presudu od 12. veljače 2020., Kande Mupompa/Vijeće, T-170/18, EU:T:2020:60, t. 37.).

27 Iz toga proizlazi da će se osnovanost ovih tužbi ispitati u dijelu u kojem se one odnose na:

– provedbene uredbe br. 125/2014 i br. 790/2014 (u daljnjem tekstu: akti iz 2014.);

– provedbene uredbe 2015/513, 2015/1325, 2015/2425, 2016/1127, 2017/150 i 2017/1420 (u daljnjem tekstu: akti iz 2015. do 2017.);

– odluke 2019/25 i 2019/1341 (u daljnjem tekstu: odluke iz 2019.).

B. Meritum

28 Tužitelj je u predmetu T-316/14 RENV u očitovanjima u pogledu presude od 22. travnja 2021., Vijeće/PKK (C-46/19 P, EU:C:2021:316) naveo da ostaje pri svim tužbenim razlozima koje je istaknuo u tužbi u predmetu T-316/14, osim prvog tužbenog razloga od kojeg je odustao tijekom rasprave prije donošenja presude od 15. studenoga 2018., PKK/Vijeće (T-316/14, EU:T:2018:788), koju je Sud ukinuo u žalbenom postupku. Tužitelj je u prilog toj tužbi pred Općim sudom istaknuo osam tužbenih razloga. Prvi među tim tužbenim razlozima, od kojeg je tužitelj naknadno odustao, temeljio se na tome da se aktima iz 2014. i aktima iz 2015. do 2017. te Zajedničkim stajalištem 2001/931 i Uredbom br. 2580/2001 povrijedilo međunarodno pravo oružanog sukoba, drugi se temeljio na pogrešnoj kvalifikaciji tužitelja kao terorističke skupine u smislu članka 1. stavka 3. Zajedničkog stajališta 2001/931, treći na nepostojanju odluke nadležnog tijela u smislu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931, četvrti na povredi članaka 4. i 51. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) jer se akti iz 2014. i akti iz 2015. do 2017. dijelom temelje na informacijama dobivenima mučenjem ili zlostavljanjem, peti na neprovođenju preispitivanja u skladu sa zahtjevima iz članka 1. stavka 6. Zajedničkog stajališta 2001/931, šesti na povredi načela proporcionalnosti i supsidijarnosti, sedmi na povredi obveze obrazlaganja te osmi na povredi pravâ obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu.

29 Tužitelj u predmetu T-148/19 u potporu svojoj tužbi ističe šest tužbenih razloga, od kojih se prvi temelji na pogrešnoj kvalifikaciji tužitelja kao terorističke skupine u smislu članka 1. stavka 3. Zajedničkog stajališta 2001/931, drugi na nepostojanju odluke nadležnog tijela u smislu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931, treći na neprovođenju preispitivanja u skladu sa zahtjevima iz članka 1. stavka 6. Zajedničkog stajališta 2001/931, četvrti na povredi načela proporcionalnosti i supsidijarnosti, peti na povredi obveze obrazlaganja te šesti na povredi pravâ obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu.

30 S obzirom na sličnosti između šest tužbenih razloga istaknutih u ta dva predmeta, valja ih ispitati zajedno i praviti razliku između predmeta T-316/14 RENV i T-148/19 samo kad to zahtijevaju posebni argumenti izneseni u potporu tim tužbenim razlozima i određene razlike između pobijanih akata.

31 Ti se tužbeni razlozi prije svega temelje na povredi članka 1. Zajedničkog stajališta 2001/931, uzimajući u obzir da je navedeno zajedničko stajalište relevantan tekst u ovom slučaju, uključujući za ispitivanje pobijanih provedbenih uredbi koje se formalno temelje samo na Uredbi br. 2580/2001, s obzirom na to da se njome nastoje provesti mjere zamrzavanja financijskih sredstava teroristâ i terorističkih subjekata u državama članicama na temelju načelâ i definicija terorističkih djela sadržanih u Zajedničkom stajalištu i koje je Vijeće utvrdilo u skladu sa Zajedničkim stajalištem. U stavcima 3., 4. i 6. tog članka 1. određuje se:

„3. U smislu ovog Zajedničkog stajališta, ‚terorističko djelo’ jest jedno od sljedećih namjernih djela koje, s obzirom na svoju prirodu ili kontekst, može nanijeti ozbiljnu štetu državi ili međunarodnoj organizaciji te koje se prema nacionalnom pravu utvrđuje kao kazneno djelo počinjeno s ciljem da:

i. značajno zastraši stanovništvo; ili

ii. protuzakonito prisili neku vladu ili međunarodnu organizaciju da izvrši neki čin ili da odustane od njegova izvršenja; ili

iii. ozbiljno destabilizira ili uništi temeljne političke, ustavne, gospodarstvene ili društvene strukture neke države ili međunarodne organizacije:

(a) napadom na život osobe kojim se može prouzročiti smrt;

(b) napadom na fizički integritet osobe;

(c) otmicom ili uzimanjem talaca;

(d) uzrokujući uništavanje širih razmjera vladinih ili javnih zgrada, sustava prijevoza, infrastrukturnih sustava, uključujući i informacijske sustave, fiksne platforme na epikontinentalnom pojasu, javnih mjesta ili privatne imovine, uz moguće ugrožavanje ljudskih života ili uzrokovanje većih gospodarskih gubitaka;

(e) otmicom zrakoplova, brodova i ostalih sredstava javnoga ili robnog prijevoza;

(f) proizvodnjom, posjedovanjem, pribavljanjem, prijevozom, isporukom ili uporabom oružja, eksploziva ili nuklearnog, biološkog ili kemijskog oružja te istraživanjem i razvojem biološkog i kemijskog oružja;

(g) ispuštanjem opasnih tvari, ili uzrokujući požare, eksplozije ili poplave čiji bi učinak bio ugrožavanje ljudskih života;

(h) ometanjem ili prekidanjem opskrbe vodom, strujom ili bilo kojim drugim osnovnim prirodnim resursom čiji bi učinak bio ugrožavanje ljudskih života;

(i) prijetnjama počinjenja bilo kojeg od djela navedenih pod (a) do (h);

(j) upravljanjem terorističkom skupinom;

(k) sudjelovanjem u aktivnostima terorističke skupine, uključujući pribavljanje podataka ili materijalnih izvora, ili financiranje njezinih aktivnosti na bilo koji način uz punu svijest o tome da će takvo sudjelovanje doprinijeti kažnjivoj djelatnosti skupine.

U smislu ovog stavka, ,teroristička skupina’ jest strukturirana skupina koja se sastoji od više od dvije osobe, koja je osnovana u određenom razdoblju te koja sporazumno djeluje u počinjenju terorističkih djela. ,Strukturirana skupina’ jest skupina koja nije nasumce osnovana za neposredno počinjenje terorističkog djela i koja ne treba nužno imati formalno definirane uloge za svoje članove, stalno članstvo niti izgrađenu strukturu.

4. Popis u Prilogu sastavlja se na temelju detaljnih informacija ili materijala iz odgovarajuće dokumentacije koja ukazuje na to da je odluku u vezi s tim osobama, skupinama i subjektima donijelo nadležno tijelo, bez obzira je li ta odluka donesena u vezi s pokretanjem istrage ili kaznenog progona za terorističko djelo, za pokušaj počinjenja, sudjelovanje, ili pomaganje pri počinjenju takvog djela, na temelju ozbiljnih i vjerodostojnih dokaza ili indicija, ili na temelju osuda za takva djela. Popisu se mogu dodati osobe, skupine i subjekti za koje je Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda identificiralo da su povezani s terorizmom i protiv kojih je odredilo sankcije.

U smislu ovog stavka, ,nadležno tijelo’ jest pravosudno tijelo ili, tamo gdje pravosudna tijela nisu nadležna za područje u smislu ovoga članka, ekvivalentno tijelo nadležno za ovo područje.

[…]

6. Imena osoba i subjekata navedenih na popisu redovito se revidiraju, a najmanje jednom u šest mjeseci, kako bi se osiguralo postojanje razloga zadržavanja imena na popisu”. [neslužbeni prijevod]

32 Iz sudske prakse u kojoj su se tumačile odredbe Zajedničkog stajališta 2001/931 proizlazi da se postupak koji može dovesti do mjere zamrzavanja financijskih sredstava na temelju navedenog zajedničkog stajališta odvija na dvije razine, odnosno na nacionalnoj razini i na razini Unije (vidjeti u tom smislu presude od 14. ožujka 2017., A i dr., C-158/14, EU:C:2017:202, t. 84. i od 16. listopada 2014., LTTE/Vijeće, T-208/11 i T-508/11, EU:T:2014:885, t. 203. i 204.). Najprije nadležno nacionalno tijelo u pogledu osobe o kojoj je riječ donosi odluku koja odgovara definiciji iz članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931. Vijeće, koje odlučuje jednoglasno, zatim donosi odluku o uvrštavanju dotične osobe na popis za zamrzavanje financijskih sredstava, na temelju detaljnih informacija ili materijala iz odgovarajuće dokumentacije koja upućuje na to da je donesena takva odluka (presuda od 12. prosinca 2006., Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Vijeće, T-228/02, EU:T:2006:384, t. 117. i od 23. listopada 2008., People’s Mojahedin Organization of Iran/Vijeće, T-256/07, EU:T:2008:461, t. 131.).

33 Naime, budući da ne postoje sredstva kojima bi Unija mogla provoditi vlastite istrage o uključenosti određene osobe u teroristička djela, svrha primjene zahtjeva da nacionalno tijelo donese prethodnu odluku jest utvrditi postojanje ozbiljnih i vjerodostojnih dokaza ili indicija o uključenosti dotične osobe u terorističke aktivnosti koje nacionalna tijela smatraju pouzdanima i zbog kojih su poduzela barem istražne mjere. Stoga iz upućivanja na nacionalnu odluku te navođenja „detaljnih informacija” i „ozbiljnih i vjerodostojnih dokaza ili indicija” u članku 1. stavku 4. Zajedničkog stajališta 2001/931 proizlazi da je cilj tog zajedničkog stajališta zaštititi dotične osobe tako se osigura da do njihova uvrštenja na sporni popis može doći samo na temelju dostatne činjenične osnove i da se njime taj cilj nastoji postići primjenom zahtjeva da nacionalno tijelo donese odluku (presude od 15. studenoga 2012., Al-Aqsa/Vijeće i Nizozemska/Al-Aqsa, C-539/10 P i C-550/10 P, EU:C:2012:711, t. 68. i 69. i od 26. srpnja 2017., Vijeće/Hamas, C-79/15 P, EU:C:2017:584, t. 24.).

34 Taj oblik posebne suradnje između Vijeća i država članica u okviru borbe protiv terorizma uspostavljene Zajedničkim stajalištem 2001/931 ima nekoliko posljedica.

35 Iz njega proizlazi, kao prvo, da u skladu s člankom 1. stavkom 4. Zajedničkog stajališta 2001/931 prvotno uvrštenje osobe ili subjekta na popis za zamrzavanje financijskih sredstava pretpostavlja postojanje nacionalne odluke koju je donijelo nadležno tijelo. Suprotno tomu, takav se uvjet ne predviđa u članku 1. stavku 6. tog zajedničkog stajališta koji se odnosi na preispitivanje uvrštenja.

36 Kao drugo, iz toga proizlazi da teret dokazivanja da je zamrzavanje financijskih sredstava osobe, skupine ili subjekta zakonito opravdano, koji je na Vijeću, ima relativno ograničenu doseg na razini postupka pred institucijama Unije. Naime, uvedeni oblik posebne suradnje između tijela država članica i europskih institucija u području borbe protiv terorizma za tu instituciju znači obvezu da se što je više moguće osloni na ocjenu nadležnih nacionalnih tijela (presude od 23. listopada 2008., People’s Mojahedin Organization of Iran/Vijeće, T-256/07, EU:T:2008:461, t. 133. i 134.; od 4. prosinca 2008., People’s Mojahedin Organization of Iran/Vijeće, T-284/08, EU:T:2008:550, t. 53. i od 14. prosinca 2018., Hamas/Vijeće, T-400/10 RENV, EU:T:2018:966, t. 282.).

37 Ta obveza Vijeća da se što je više moguće osloni na ocjenu nadležnog nacionalnog tijela uglavnom se odnosi na nacionalne osuđujuće presude koje su se uzele u obzir prilikom prvotnog uvrštenja na temelju članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931. Konkretnije, nije zadaća Vijeća da provjeri jesu li se djela utvrđena u nacionalnim osuđujućim presudama na kojima se temeljilo prvotno uvrštenje stvarno dogodila i kome se mogu pripisati. Naime, takva obveza provjere koja se nalaže Vijeću u pogledu činjenica na kojima se temeljila nacionalna odluka na kojoj se temeljilo prvotno uvrštenje na popise za zamrzavanje financijskih sredstava u određenoj bi mjeri utjecala na dvorazinski sustav svojstven navedenom zajedničkom stajalištu, s obzirom na to da bi ocjena Vijeća o točnosti tih činjenica mogla biti u suprotnosti s ocjenom i utvrđenjima nacionalnog tijela o kojem je riječ, a takva suprotnost bila bi tim više nepoželjna jer Vijeće ne raspolaže nužno svim činjenicama i dokazima koji se nalaze u dokumentaciji tog tijela (vidjeti u tom smislu presudu od 24. studenoga 2021., LTTE/Vijeće, T-160/19, neobjavljenu, EU:T:2021:817, t. 240. do 242. i navedenu sudsku praksu). Usto, valja podsjetiti na to da se jamstvo, za osobe o kojima je riječ, da se prilikom njihova uvrštenja na popis za zamrzavanje financijskih sredstava oslanja na dovoljno čvrstu činjeničnu osnovu temelji upravo na zahtjevu da nacionalno tijelo donese odluku i na povjerenju koje institucije Unije imaju u procjenu dokaza i indicija koju je provelo navedeno nacionalno tijelo (vidjeti točku 33. ove presude).

38 Suprotno tomu, kad je riječ o elementima na koje se Vijeće oslanja kako bi dokazalo da još uvijek postoji rizik uključenosti u terorističke aktivnosti na temelju članka 1. stavka 6. Zajedničkog stajališta 2001/931, neovisno o tome proizlaze li ti elementi iz nacionalne odluke nadležnog tijela ili iz drugih izvora, na Vijeću je da u slučaju osporavanja dokaže osnovanost činjenica koje se navode u aktima o zadržavanju na popisima, a na sudu Unije je da provjeri njihovu istinitost, što uključuje ispitivanje stvarnih predmetnih činjenica kao i ocjenjivanje tih činjenica kao dokaza na kojima se temelji primjena mjera ograničavanja protiv osobe o kojoj je riječ (vidjeti u tom smislu presudu od 22. travnja 2021., Vijeće/PKK, C-46/19 P, EU:C:2021:316, t. 52. do 55. i navedenu sudsku praksu).

39 Usto, kao što je to Sud također naveo u svojoj presudi od 22. travnja 2021., Vijeće/PKK (C-46/19 P, EU:C:2021:316, t. 60. do 62. i 78. do 80. i navedena sudska praksa), Vijeće i dalje ima obvezu obrazlaganja u pogledu incidenata utvrđenih u odlukama koje su se uzele u obzir na temelju članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931 i incidentima utvrđenima u naknadnim nacionalnim odlukama ili ikojih incidentima koje je Vijeće samostalno uzelo u obzir a da se pritom uopće ne upućuje na takve odluke.

40 Iz toga slijedi da svaki od osporavanih akata valja razlikovati prema tome temelji li se na odlukama nadležnih nacionalnih tijela koje su opravdale tužiteljevo prvotno uvrštenje ili na naknadnim odlukama tih nacionalnih tijela ili elementima na koje se samostalno oslonilo Vijeće. Takvo razlikovanje tim je nužnije jer se te dvije vrste osnova uređuju različitim odredbama Zajedničkog stajališta 2001/931, pri čemu su prve obuhvaćene člankom 1. stavkom 4. tog zajedničkog stajališta, a druge njegovim člankom 1. stavkom6.

41 Međutim, u ovom se slučaju akti iz 2014. temelje, s jedne strane, na samostalnoj analizi Vijeća u pogledu nekoliko incidenata navedenih u obrazloženjima i, s druge strane, na odlukama tijelâ Ujedinjene Kraljevine, Sjedinjenih Američkih Država i Turske. Suprotno tomu, akti iz 2015. do 2017. i odluke iz 2019. temelje se samo na odlukama nekoliko nacionalnih tijela, odnosno tijela Ujedinjene Kraljevine, Sjedinjenih Američkih Država i Francuske. Valja pojasniti i da se, među nacionalnim odlukama koje su se uzele u obzir, na nekima od njih temeljilo tužiteljevo prvotno uvrštenje, dok je druge naknadno donesene odluke Vijeće uzelo u obzir u okviru preispitivanja tužiteljeva uvrštenja.

42 Stoga šest sličnih tužbenih razloga protiv pobijanih akata valja ispitati s obzirom na ta uvodna razmatranja, uzimajući u obzir da će se poseban tužbeni razlog iz predmeta T-316/14 RENV koji se temelji na povredi članaka 4. i 51. Povelje i koji je istaknut samo protiv akata iz 2014. razmotriti zajedno s tužbenim razlogom koji se temelji na povredi članka 1. stavka 6. Zajedničkog stajališta 2001/931 (vidjeti točke 166. i 175. ove presude). Stoga će se u nastavku analizirati poštuju li se tim aktima stavak 3. (prvi tužbeni razlog), stavak 4. (drugi tužbeni razlog) i stavak 6. (treći tužbeni razlog) članka 1. Zajedničkog stajališta 2001/931, kao i načelo proporcionalnosti (četvrti tužbeni razlog), s obzirom na to da je tužitelj na raspravi pojasnio, što je zabilježeno u zapisniku, da se predmetni tužbeni razlog temelji samo na povredi tog načela, a ne i na povredi načela supsidijarnosti, obveza obrazlaganja (peti tužbeni razlog) te, naposljetku, tužiteljeva prava obrane i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu (šesti tužbeni razlog), pri čemu će se započeti ispitivanjem drugog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931.

1. Tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931

43 Uvodno valja podsjetiti na to da se u članku 1. Zajedničkog stajališta 2001/931 uspostavlja razlika između, s jedne strane, prvotnog uvrštenja osobe ili subjekta na popis za zamrzavanje financijskih sredstava, na koje se odnosi njegov stavak 4. i, s druge strane, zadržavanja na tom popisu imena osobe ili subjekta koji su već uvršteni na taj popis, na koje se odnosi njegov stavak 6. Dok prvotno uvrštenje osobe ili subjekta na popis za zamrzavanje financijskih sredstava pretpostavlja postojanje nacionalne odluke nadležnog tijela, takav se uvjet ne predviđa za zadržavanje imena te osobe ili tog subjekta na popisu jer to zadržavanje u biti predstavlja produljenje prvotnog uvrštenja pa pretpostavlja da i dalje postoji rizik da su osoba ili subjekt o kojima je riječ uključeni u terorističke aktivnosti, kao što je to prvotno utvrdilo Vijeće, na temelju nacionalne odluke koja je bila temelj za to prvotno uvrštenje (presude od 26. srpnja 2017., Vijeće/LTTE, C-599/14 P, EU:C:2017:583, t. 59. do 61. i od 26. srpnja 2017., Vijeće/Hamas, C-79/15 P, EU:C:2017:584, t. 37. do 39.).

44 S jedne strane, iz toga slijedi da, kad se Vijeće, kako bi na temelju članka 1. stavka 6. Zajedničkog stajališta 2001/931 odlučilo o zadržavanju uvrštenja osobe ili subjekta, i dalje oslanja na nacionalnu odluku nadležnog tijela, tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931 učinkovito se može istaknuti u potporu tužbi podnesenoj protiv takve odluke (vidjeti u tom smislu presudu od 14. prosinca 2018., Hamas/Vijeće, T-400/10 RENV, EU:T:2018:966, t. 229. i 230.), što uostalom Vijeće ne osporava. U tom se pogledu može dodati da Sud nije doveo u pitanje tu predmetnost time što je u presudi od 22. travnja 2021. Vijeće/PKK (C-46/19 P, EU:C:2021:316, t. 38.) odlučio da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kad je odluke o zadržavanju na popisima ispitao isključivo s obzirom na članak 1. stavak 6. Zajedničkog stajališta 2001/931. Naime, Sud je odlučio o ispitivanju koje je Opći sud proveo u pogledu obveze obrazlaganja koju ima Vijeće te je pritom u biti smatrao da poštovanje te obveze obrazlaganja treba ispitati s obzirom na elemente iz članka 1. stavka 6. Zajedničkog stajališta 2001/931 te je osim toga Općem sudu na ispitivanje vratio sve ostale tužbene razloge, među kojima su i oni koji se temelje na povredi članka 1. stavaka 3. i 4. navedenog zajedničkog stajališta.

45 S druge strane, iz toga slijedi da će se u ovom slučaju taj tužbeni razlog ispitati samo s obzirom na nacionalne odluke na kojima se temelji tužiteljevo prvotno uvrštenje 2002., odnosno:

– rješenje ministra unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine od 29. ožujka 2001.;

– odluke vlade Sjedinjenih Američkih Država od 8. listopada 1997. i 31. listopada 2001.

46 Suprotno tomu, argumenti koji se odnose na francuske sudske odluke donesene nakon tužiteljeva prvotnog uvrštenja, kao i argumenti kojima se osporavaju odluke koje se odnose na mjere poduzete na temelju prethodno navedenih odluka koje su donijela tijela Ujedinjene Kraljevine 2014. i tijela Sjedinjenih Američkih Država 2013. i 2019., kao i elementi koje je samostalno utvrdilo Vijeće razmotrit će se u okviru ispitivanja tužbenog razloga koji se temelji na povredi članka 1. stavka 6. Zajedničkog stajališta 2001/931.

47 Isto vrijedi za argumente koji se odnose na presude turskih sudova za sigurnost navedene u obrazloženjima akata iz 2014. Naime, iako određeni ulomci tih obrazloženja mogu izazvati zabunu jer se u njima ističu osuđujuće presude turskih sudova za sigurnost u pogledu PKK-a, od kojih su neke donesene prije 2002., i da se nakon nabrajanja tih osuđujućih presuda formalno zaključuje da postoje odluke donesene na temelju članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931, iz općeg zaključka o preispitivanju spornih uvrštenja, u kojem se samo navodi zadržavanje na snazi odluka Ujedinjene Kraljevine i Sjedinjenih Američkih Država, može se zaključiti da su se na temelju prethodno navedene odredbe Zajedničkog stajališta uzele u obzir samo potonje odluke, što Vijeće potvrđuje u svojem odgovoru na tužbu i što uostalom tužitelj priznaje u replici.

a) Odluka Ujedinjene Kraljevine

48 Tužitelj osporava da se rješenje ministra unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine od 29. ožujka 2001. može kvalificirati kao odluka nadležnog tijela u smislu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931, pri čemu se poziva na argumente koji se temelje na pojmu „nadležno tijelo”, naznake potrebne kako bi se dokazalo da je donesena takva odluka i datume incidenata utvrđenih u tom rješenju.

1) Kvalifikacija ministra unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine kao „nadležnog tijela”

49 Tužitelj smatra da se ministar unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine ne može kvalificirati kao „nadležno tijelo” u smislu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931. Naime, taj ministar nije pravosudno, nego upravno tijelo. Njegova rješenja imaju prirodu upravnih akata i ne donose se u postupku koji uključuje nekoliko faza, kao što je onaj svojstven kaznenim odlukama. Usto, zabrane propisane tim rješenjima traju neograničeno, s obzirom na to da ih se periodično ne preispituju. Osim toga, ministar unutarnjih poslova raspolaže širokom diskrecijskom ovlasti, s obzirom na to da su ovlasti Parlamenta Ujedinjene Kraljevine ograničene na skupnu ocjenu organizacija o kojima je riječ a da pritom on nije upoznat s povjerljivim informacijama koje je uzeo u obzir ministar.

50 Najprije valja podsjetiti na to da je Opći sud u više navrata smatrao da rješenje ministra unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine od 29. ožujka 2001. predstavlja odluku nadležnog tijela u smislu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931 (vidjeti u tom smislu presude od 23. listopada 2008., People’s Mojahedin Organization of Iran/Vijeće, T-256/07, EU:T:2008:461, t. 144. i 145.; od 16. listopada 2014., LTTE/Vijeće, T-208/11 i T-508/11, EU:T:2014:885, t. 106.; od 14. prosinca 2018., Hamas/Vijeće, T-400/10 RENV, EU:T:2018:966, t. 258. do 285.; od 6. ožujka 2019., Hamas/Vijeće, T-289/15, EU:T:2019:138, t. 71. do 96.; od 10. travnja 2019., Gamaa Islamya Égypte/Vijeće, T-643/16, EU:T:2019:238, t. 108. do 133. i od 24. studenoga 2021., LTTE/Vijeće, T-160/19, neobjavljenu, EU:T:2021:817, t. 112.).

51 Naime, prema sudskoj praksi, čak i ako članak 1. stavak 4. drugi podstavak Zajedničkog stajališta 2001/931 daje prednost odlukama pravosudnih tijela, on ni na koji način ne isključuje uzimanje u obzir odluka upravnih tijela, ako, s jedne strane, ta tijela u nacionalnom pravu doista imaju ovlast za donošenje restriktivnih odluka protiv skupina uključenih u terorizam i, s druge strane, ako se ta tijela, iako su samo upravna, mogu smatrati „jednakovrijednima” pravosudnim tijelima (presude od 16. listopada 2014., LTTE/Vijeće, T-208/11 i T-508/11, EU:T:2014:885, t. 107.; od 14. prosinca 2018., Hamas/Vijeće, T-400/10 RENV, EU:T:2018:966, t. 259.; od 6. ožujka 2019., Hamas/Vijeće, T-289/15, EU:T:2019:138, t. 72.; od 10. travnja 2019., Gamaa Islamya Égypte/Vijeće, T-643/16, EU:T:2019:238, t. 111. i od 24. studenoga 2021., LTTE/Vijeće, T-160/19, neobjavljena, EU:T:2021:817, t. 114.).

52 Upravna tijela mogu se smatrati jednakovrijednima pravosudnim tijelima ako se protiv njihovih odluka može pokrenuti sudski postupak koji se odnosi na činjenične i pravne elemente (vidjeti u tom smislu presude od 23. listopada 2008., People’s Mojahedin Organization of Iran/Vijeće, T-256/07, EU:T:2008:461, t. 145.; od 14. prosinca 2018., Hamas/Vijeće, T-400/10 RENV, EU:T:2018:966, t. 260.; od 6. ožujka 2019., Hamas/Vijeće, T-289/15, EU:T:2019:138, t. 73.; od 10. travnja 2019., Gamaa Islamya Égypte/Vijeće, T-643/16, EU:T:2019:238, t. 112. i od 24. studenoga 2021., LTTE/Vijeće, T-160/19, neobjavljenu, EU:T:2021:817, t. 115.).

53 Slijedom toga, činjenica da sudovi države o kojoj je riječ imaju ovlasti u području suzbijanja terorizma nije zapreka tomu da Vijeće uzme u obzir odluke koje je donijelo nacionalno upravno tijelo kojem je povjereno donošenje mjera ograničavanja u području terorizma (presude od 16. listopada 2014., LTTE/Vijeće, T-208/11 i T-508/11, EU:T:2014:885, t. 108.; od 14. prosinca 2018., Hamas/Vijeće, T-400/10 RENV, EU:T:2018:966, t. 261.; od 6. ožujka 2019., Hamas/Vijeće, T-289/15, EU:T:2019:138, t. 74.; od 10. travnja 2019., Gamaa Islamya Égypte/Vijeće, T-643/16, EU:T:2019:238, t. 113. i od 24. studenoga 2021., LTTE/Vijeće, T-160/19, neobjavljena, EU:T:2021:817, t. 116.).

54 Međutim, kao što to proizlazi iz obrazloženja akata iz 2015. do 2017. i odluka iz 2019., protiv rješenjâ ministra unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine može se podnijeti pravno sredstvo pred Proscribed Organisations Appeal Commission (Žalbeni odbor za zabranjene organizacije, Ujedinjena Kraljevina, u daljnjem tekstu: POAC) koji donosi odluku o pravu i činjenicama primjenom načela kojima je uređen sudski nadzor, te protiv POAC-ove odluke svaka stranka može žalbenom sudu podnijeti žalbu o pravnom pitanju, ako dobije odobrenje od samog POAC-a ili od žalbenog suda, u slučaju da ga ne dobije od tog POAC-a (vidjeti u tom smislu presude od 14. prosinca 2018., Hamas/Vijeće, T-400/10 RENV, EU:T:2018:966, t. 262.; od 6. ožujka 2019., Hamas/Vijeće, T-289/15, EU:T:2019:138, t. 75.; od 10. travnja 2019., Gamaa Islamya Égypte/Vijeće, T-643/16, EU:T:2019:238, t. 114. i od 24. studenoga 2021., LTTE/Vijeće, T-160/19, neobjavljenu, EU:T:2021:817, t. 117.).

55 U tim okolnostima treba smatrati da je rješenje ministra unutarnjih poslova iz 2001. donijelo upravno tijelo jednakovrijedno pravosudnom tijelu, i, dakle, nadležno tijelo u smislu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931 (vidjeti u tom smislu presude od 14. prosinca 2018., Hamas/Vijeće, T-400/10 RENV, EU:T:2018:966, t. 263.; od 6. ožujka 2019., Hamas/Vijeće, T-289/15, EU:T:2019:138, t. 76.; od 10. travnja 2019., Gamaa Islamya Égypte/Vijeće, T-643/16, EU:T:2019:238, t. 115. i od 24. studenoga 2021., LTTE/Vijeće, T-160/19, neobjavljenu, EU:T:2021:817, t. 118.).

56 Usto valja istaknuti da se, prema sudskoj praksi, člankom 1. stavkom 4. Zajedničkog stajališta 2001/931 ne zahtijeva da odluka nadležnog tijela bude donesena u okviru kaznenog postupka stricto sensu pod uvjetom da je, s obzirom na ciljeve Zajedničkog stajališta 2001/931, predmet nacionalnog postupka o kojemu je riječ borba protiv terorizma u širem smislu donošenjem preventivnih ili represivnih mjera (vidjeti u tom smislu presude od 14. prosinca 2018., Hamas/Vijeće, T-400/10 RENV, EU:T:2018:966, t. 269. do 271.; od 6. ožujka 2019., Hamas/Vijeće, T-289/15, EU:T:2019:138, t. 82. do 84.; od 10. travnja 2019., Gamaa Islamya Égypte/Vijeće, T-643/16, EU:T:2019:238, t. 119. do 121. i od 24. studenoga 2021., LTTE/Vijeće, T-160/19, neobjavljenu, EU:T:2021:817, t. 119.).

57 U ovom se slučaju u rješenju ministra unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine iz 2001. navode mjere ograničavanja protiv organizacija koje se smatraju terorističkim organizacijama te je ta odluka stoga, u skladu sa sudskom praksom, dio nacionalnog postupka u okviru kojeg se, kao glavno, zahtijeva da se protiv PKK-a donesu preventivne ili represivne mjere kao dio borbe protiv terorizma (vidjeti u tom smislu presude od 16. listopada 2014., LTTE/Vijeće, T-208/11 i T-508/11, EU:T:2014:885, t. 115.; od 14. prosinca 2018., Hamas/Vijeće, T-400/10 RENV, EU:T:2018:966, t. 272. i 273.; od 6. ožujka 2019., Hamas/Vijeće, T-289/15, EU:T:2019:138, t. 84.; od 10. travnja 2019., Gamaa Islamya Égypte/Vijeće, T-643/16, EU:T:2019:238, t. 121. i od 24. studenoga 2021., LTTE/Vijeće, T-160/19, neobjavljenu, EU:T:2021:817, t. 120.).

58 Iz prethodnih razmatranja proizlazi da se pobijani akti ne mogu poništiti zbog toga što se Vijeće, kako bi uvrstilo tužiteljevo ime na sporne popise u obrazloženjima pobijanih akata oslonilo na rješenje ministra unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine iz 2001., koji predstavlja upravno tijelo i čije odluke nisu kaznene prirode.

59 Taj se zaključak ne dovodi u pitanje ostalim argumentima koje tužitelj ističe u potporu ovom tužbenom razlogu.

60 Kao prvo, kad je riječ o navodnom nepostojanju postupka koji uključuje nekoliko faza kao što je to slučaj sa sudskim postupcima, iz teksta članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931 ne proizlazi da nacionalna odluka o kojoj je riječ, kako bi služila kao osnova za uvrštenje, treba okončati postupak koji se odvijao u nekoliko faza (presuda od 24. studenoga 2021., LTTE/Vijeće, T-160/19, neobjavljena, EU:T:2021:817, t. 124.).

61 U svakom slučaju, postupak u kojem se donose rješenja o zabrani ministra unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine odvija se u nekoliko faza. Najprije, kako bi se izrekla zabrana potrebno je da to tijelo provede strogo ispitivanje dokaza na kojima se temelji razumno uvjerenje da je organizacija uključena u terorizam. Ti dokazi uključuju podatke koji dolaze od javnih izvora informacija i od obavještajnih službi. Nadalje, rješenje ministra unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine donosi se nakon savjetovanja s cijelom vladom te obavještajnim službama i policijskim tijelima. Naposljetku, u pogledu rješenja o zabrani potrebno je provesti nadzor i i ishoditi odobrenje dvaju domova Parlamenta Ujedinjene Kraljevine u okviru postupka ratifikacije (presuda od 24. studenoga 2021., LTTE/Vijeće, T-160/19, neobjavljena, EU:T:2021:817, t. 125. do 128.).

62 Kao drugo, kad je riječ o navodnom neograničenom trajanju zabrane propisane rješenjem ministra unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine, s jedne strane, valja naglasiti da okolnost da se na to rješenje ne primjenjuje obveza godišnjeg preispitivanja ne sprečava Vijeće da na njemu temelji uvrštenje subjekta na koji se ono odnosi na popise za zamrzavanje financijskih sredstava, s obzirom na to da je Vijeće na temelju svoje obveze preispitivanja dužno provjeriti je li to uvrštenje, na datum na koji se taj subjekt namjerava zadržati na navedenim popisima, i dalje opravdano tom odlukom, drugim odlukama ili naknadno nastalim činjeničnim elementima (presuda od 24. studenoga 2021., LTTE/Vijeće, T-160/19, neobjavljena, EU:T:2021:817, t. 131.).

63 S druge strane, u skladu s člankom 4. Zakona Ujedinjene Kraljevine o terorizmu iz 2000., organizacija ili osoba na koju se odnosi mjera zabrane može u pisanom obliku podnijeti zahtjev ministru unutarnjih poslova kojim traži da ispita mogućnost njezina brisanja s popisa zabranjenih organizacija i, u skladu s člankom 5. Zakona Ujedinjene Kraljevine o terorizmu iz 2000., ako ministar odbije takav zahtjev, podnositelj može podnijeti tužbu POAC-u, protiv čijih se odluka može podnijeti žalba (presuda od 24. studenoga 2021., LTTE/Vijeće, T-160/19, neobjavljena, EU:T:2021:817, t. 132.) (vidjeti točku 54. ove presude).

64 Iz toga proizlazi da, iako se Zakonom Ujedinjene Kraljevine o terorizmu iz 2000. ne predviđa godišnje preispitivanje rješenjâ o zabrani ministra unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine, ona nemaju neograničen učinak.

65 Kao treće, kad je riječ o navodnoj širokoj margini prosudbe ministra unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine u pogledu zabrane terorističkih organizacija, važno je naglasiti da taj ministar ne donosi rješenja o zabrani ovisno o političkim razmatranjima, nego u skladu s odredbama nacionalnog prava u kojima se definiraju teroristička djela, kao što to proizlazi iz članka 3. Zakona Ujedinjene Kraljevine o terorizmu iz 2000. Suprotno onomu što tužitelj tvrdi u pogledu te odredbe, okolnost da se u njoj navodi da ministar unutarnjih poslova zabranjuje subjekt ako „smatra da je uključen u terorističke aktivnosti” odnosi se na stupanj dokazivanja koji je potreban za uvrštenje (vidjeti u tom smislu presudu od 13. prosinca 2016., Al-Ghabra/Komisija, T-248/13, EU:T:2016:721, t. 112. do 119.) i tim manje može omogućiti diskrecijsku ocjenu jer ta razina dokazivanja podrazumijeva stupanj uvjerenja, a time i preciznosti obrazloženja, koji je veći od pukih sumnji (vidjeti u tom smislu presudu od 13. prosinca 2016., Al-Ghabra/Komisija, T-248/13, EU:T:2016:721, t. 114. i 115.).

66 Može se dodati da je u svakom slučaju široka diskrecijska ovlast ministra unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine ograničena time što u pogledu njegovih nacrta rješenja Parlament provodi nadzor i daje odobrenje. Tako je Opći sud u pogledu nacrtâ rješenja ministra unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine već jednom prilikom smatrao da svi članovi House of Commons (Donji dom Parlamenta, Ujedinjena Kraljevina), jednog od dvaju domova Parlamenta Ujedinjene Kraljevine koji trebaju ratificirati nacrt rješenja, dobivaju sažetak činjenica o svakoj od organizacija s popisa nacrta rješenja, što uključuje mogućnost pojedinačnog ispitivanja Donjeg doma Parlamenta, da se rasprave Donjeg doma Parlamenta stvarno odnose na pojedinačne organizacije, kao što to uostalom potvrđuju stajališta o PKK-u tijekom parlamentarne rasprave koja je dovela do ratifikacije rješenja iz 2001. koje je u ovom slučaju tužitelj naveo u tužbi i da Donji dom Parlamenta u svakom slučaju ima mogućnost odbiti odobrenje nacrta rješenja (presuda od 16. listopada 2014., LTTE/Vijeće, T-208/11 i T-508/11, EU:T:2014:885, t. 122.; vidjeti u tom smislu i presudu od 24. studenoga 2021., LTTE/Vijeće, T-160/19, neobjavljenu, EU:T:2021:817, t. 136. i 137.).

67 Iz svega prethodno navedenog proizlazi da treba odbiti sve argumente kojima se osporava kvalifikacija ministra unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine kao „nadležnog tijela” u smislu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931.

2) Razmatranja u pogledu „detaljnih informacija ili materijala iz odgovarajuće dokumentacije koja ukazuje na to da je odluku […] donijelo nadležno tijelo”

68 Tužitelj u biti prigovara Vijeću da nije navelo detaljne informacije ili materijale iz odgovarajuće dokumentacije koji dokazuju da rješenje ministra unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine predstavlja odluku nadležnog tijela u smislu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931. Prema tužiteljevim pismenima, takva kritika obuhvaća tri prigovora. Kao prvo, Vijeće nije navelo razloge zbog kojih je smatralo da je ministar unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine „nadležno tijelo”. Kao drugo, pobijani akti ne sadržavaju nikakav opis razloga na kojima se temelji rješenje iz 2001. Kao treće, u istim se aktima ne pojašnjavaju ni razlozi zbog kojih je Vijeće smatralo da su činjenice o kojima je riječ obuhvaćene pojmom terorističkog djela u smislu članka 1. stavka 3. Zajedničkog stajališta 2001/931.

69 Kad je riječ o prvom prigovoru, valja utvrditi da on predstavlja formalnu kritiku poštovanja obveze obrazlaganja (vidjeti u tom smislu presudu od 24. studenoga 2021., LTTE/Vijeće, T-160/19, neobjavljenu, EU:T:2021:817, t. 329. do 333.) i da će se stoga ispitati u odgovoru na tužbeni razlog koji se temelji na povredi te obveze (vidjeti točke 221. do 224. ove presude).

70 Kad je riječ o drugim dvama prigovorima, prije svega je korisno podsjetiti na sadržaj odlomaka obrazloženjâ pobijanih akata koji se odnose na rješenje ministra unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine iz 2001.

71 Vijeće je u aktima iz 2014. navelo da je ministar unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine, s obzirom na to da je PKK počinio teroristička djela i da je sudjelovao u takvim djelima, zabranio PKK kao organizaciju uključenu u teroristička djela. Iz toga je zaključio, nakon što je naveo druge nacionalne odluke, da su odluke donijela nadležna tijela u smislu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931 (obrazloženje, str. 4.).

72 U aktima iz 2015. do 2017. i odlukama iz 2019., čija su obrazloženja istovjetna u tom pogledu, Vijeće navodi da se oslonilo na postojanje odluka koje kvalificira kao odluke nadležnog tijela u smislu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931, među kojima je rješenje ministra unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine iz 2001. Pojašnjava da je ispitalo činjenice na kojima se temelje te odluke i zaključilo da su one stvarno obuhvaćene pojmovima „teroristička djela” i „skupine i subjekti uključeni u teroristička djela” u smislu članka 1. stavaka 2. i 3. Zajedničkog stajališta 2001/931 (obrazloženje, točke 1. do 6.). Usto, u prilogu A obrazloženju, koji se odnosi na navedeno rješenje Vijeće osobito navodi da je to rješenje doneseno 2001. jer je tadašnji ministar unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine imao razloga vjerovati da je PKK počinio teroristička djela u smislu članka 1. stavka 3. Zajedničkog stajališta 2001/931 i u njima sudjelovao (točke 3., 4. i 16.). Pojašnjava da su predmetna teroristička djela uključivala terorističke napade za koje se smatra da ih je PKK izvršio od 1984. i da je PKK vodio terorističku kampanju koja je ciljala interese i investicije na Zapadu početkom devedesetih godina prošlog stoljeća da bi povećao pritisak na tursku vladu, uključujući otmicu turista sa Zapada te, u razdoblju od 1993. do 1994., napad na rafineriju i napade na turistička odmorišta koji su doveli do smrti stranih turista. Navodi da je PKK, iako se činilo da je napustio tu kampanju između 1995. i 1999., tijekom tog razdoblja nastavio prijetiti napadima na turska turistička odmorišta. Vijeće navodi da smatra da su te činjenice obuhvaćene ciljevima navedenima u članku 1. stavku 3. prvom podstavku točkama i. i ii. Zajedničkog stajališta 2001/931 i djelima nasilja navedenima u članku 1. stavku 3. prvom podstavku točki iii. podtočkama (a), (c), (d), (f), (g) i (i) Zajedničkog stajališta 2001/931 (t. 16.).

73 Nadalje, valja podsjetiti na to da iz sudske prakse proizlazi da „[t]očn[i] poda[ci] ili materijal[i] iz odgovarajuće dokumentacije” koji se zahtijevaju člankom 1. stavkom 4. Zajedničkog stajališta 2001/931 trebaju dokazati da je odluka nacionalnog tijela koja odgovara definiciji te odredbe donesena u pogledu osoba ili subjekata o kojima je riječ, osobito na način da im se omogući da utvrde tu odluku, ali se ti podaci i materijali ne odnose na sadržaj navedene odluke (vidjeti u tom smislu presudu od 24. studenoga 2021., LTTE/Vijeće, T-160/19, neobjavljenu, EU:T:2021:817, t. 148. i navedenu sudsku praksu).

74 Iz toga slijedi da se u ovom slučaju može smatrati da je Vijeće u aktima iz 2014. pružilo „[dovoljno] detaljne informacije” u pogledu rješenja ministra unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine iz 2001. u smislu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931 kad je navelo točan datum navedenog rješenja, njegova autora i pravnu osnovu, u ovom slučaju Zakon Ujedinjene Kraljevine o terorizmu iz 2000.

75 Isto vrijedi i kad je riječ o aktima iz 2015. do 2017. i odlukama iz 2019., koji sadržavaju iste naznake točnog datuma, autora i pravne osnove rješenja iz 2001.

76 Iz toga slijedi da treba odbiti sve argumente kojima se osporava to da Vijeće poštuje zahtjeve koji se odnose na „detaljn[e] informacij[e] ili materijal[e] iz odgovarajuće dokumentacije koja ukazuje na to da je odluku […] donijelo nadležno tijelo” na temelju članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931.

3) Datum terorističkih djela na kojima se temelji zabrana PKK-a koju je donio ministar unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine

77 Kritika prema kojoj se rješenje ministra unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine iz 2001. temelji na incidentima koji su se dogodili prije previše vremena da bi se moglo valjano uzeti u obzir na temelju članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931 ističe se samo u predmetu T-148/19.

78 Najprije valja pojasniti da se „vremenska udaljenost” koju treba ocijeniti u ovom slučaju odnosi na vrijeme proteklo između incidenata koji su se uzeli u obzir u rješenju iz 2001. i datuma navedenog rješenja, kao što to uostalom valjano ističe tužitelj.

79 Naime, budući da se taj argument ističe u potporu tužbenom razlogu koji se temelji na povredi članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931, ovdje valja odlučiti samo o kvalifikaciji rješenja iz 2001. kao „odluke nadležnog tijela” u smislu te odredbe, osobito u pogledu datuma incidenata koji su se uzeli u obzir u tom rješenju (vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisne odvjetnice E. Sharpston u predmetu Vijeće/LTTE, C-599/14 P, EU:C:2016:723, t. 80.), uzimajući u obzir da će se vremenska udaljenost između incidenata iz navedenog rješenja i donošenja tog rješenja, s jedne strane, i odluka o zadržavanju uvrštenja koje se pobijaju u ovom slučaju, s druge strane, ispitati u okviru tužbenog razloga koji se temelji na povredi članka 1. stavka 6. Zajedničkog stajališta 2001/931.

80 Kad je riječ o ocjeni vremenske udaljenosti o kojoj je riječ u ovom slučaju, može se utvrditi da posljednje činjenice koje su se uzele u obzir u rješenju ministra unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine iz 2001., kao što je opisano u odlukama iz 2019., i koje uključuju prijetnje napadima na turska turistička odmorišta obuhvaćaju razdoblje od 1995. do 1999. (vidjeti točku 72. ove presude). Usto valja podsjetiti na to da nije na Vijeću da nadzire točnost činjenica utvrđenih u nacionalnim osuđujućim presudama na kojima se temeljilo prvotno uvrštenje (vidjeti točku 37. ove presude), kao što je rješenje iz 2001. Naime, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da to rješenje treba izjednačiti s osuđujućom presudom jer je konačno u smislu da nakon njega nije potrebno provesti istragu i jer mu je cilj da se u Ujedinjenoj Kraljevini zabrane osobe ili subjekti o kojima je riječ s kaznenim posljedicama za osobe koje s njima održavaju bliže ili dalje veze (vidjeti presudu od 24. studenoga 2021., LTTE/Vijeće, T-160/19, neobjavljenu, EU:T:2021:817, t. 155. i 156. i navedenu sudsku praksu).

81 Iz toga slijedi da se, unatoč tomu što tužitelj osporava postojanje prijetnji napadima o kojima je riječ, pri čemu on tvrdi da obrazloženja ne sadržavaju nijedan element ili argument koji potkrepljuju te prijetnje, one u ovom slučaju mogu uzeti u obzir. Iz toga slijedi i da je vremenska udaljenost između posljednjih činjenica koje su se uzele u obzir (1999.) i datuma rješenja iz 2001. oko dvije godine. Doista, takva vremenska udaljenost manja od pet godina ne smatra se prekomjernom (vidjeti u tom smislu presudu od 24. studenoga 2021., LTTE/Vijeće, T-160/19, neobjavljenu, EU:T:2021:817, t. 208. i navedenu sudsku praksu).

82 Stoga nije došlo do povrede članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931 zbog datuma incidenata utvrđenih u rješenju ministra unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine iz 2001. koje se uzelo u obzir na temelju te odredbe.

83 Stoga iz svega prethodno navedenog proizlazi da treba odbiti prigovore protiv činjenice da se pobijani akti temelje na rješenju ministra unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine iz 2001.

b) Odluke Sjedinjenih Američkih Država

84 Tužitelj osporava da se odluke tijelâ Sjedinjenih Američkih Država iz 1997. i 2001. mogu kvalificirati kao odluke nadležnog tijela u smislu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931 i pritom se poziva na argumente koji se temelje na pojmu „nadležno tijelo” i na naznake potrebne kako bi se dokazalo da su donesene takve odluke.

85 U tom pogledu valja podsjetiti na sad već ustaljenu sudsku praksu prema kojoj se pojam „nadležno tijelo” iz članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931 ne ograničava na tijela država članica, nego načelno također može obuhvaćati tijela trećih država (presude od 26. srpnja 2017., Vijeće/LTTE, C-599/14 P, EU:C:2017:583, t. 22.; od 14. prosinca 2018., Hamas/Vijeće, T-400/10 RENV, EU:T:2018:966, t. 244. i od 6. ožujka 2019., Hamas/Vijeće, T-289/15, EU:T:2019:138, t. 43.).

86 To je tumačenje opravdano, s jedne strane, s obzirom na formulaciju članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931 koja ne ograničava pojam „nadležna tijela” na države članice i, s druge strane, s obzirom na cilj tog zajedničkog stajališta koje je doneseno radi provedbe Rezolucije Vijeća Ujedinjenih naroda 1373 (2001) čiji je cilj intenzivirati borbu protiv terorizma na svjetskoj razini sustavnom i bliskom suradnjom svih država (presude od 26. srpnja 2017., Vijeće/LTTE, C-599/14 P, EU:C:2017:583, t. 23.; od 14. prosinca 2018., Hamas/Vijeće, T-400/10 RENV, EU:T:2018:966, t. 245. i od 6. ožujka 2019., Hamas/Vijeće, T-289/15, EU:T:2019:138, t. 44.).

87 Međutim, prema isto tako ustaljenoj sudskoj praksi, Vijeće je prije oslanjanja na odluku tijela treće države dužno provjeriti je li ta odluka donesena uz poštovanje prava obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu (presude od 26. srpnja 2017., Vijeće/LTTE, C-599/14 P, EU:C:2017:583, t. 24. i 31. i od 4. rujna 2019., Hamas/Vijeće, T-308/18, EU:T:2019:557, t. 58.).

88 Stoga valja započeti ispitivanjem tužiteljevih argumenata kojima osporava tu provjeru, koju je Vijeće provelo u ovom slučaju. U tom pogledu valja pojasniti da je potreba provedbe te provjere osobito posljedica svrhe zahtjeva iz članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931, u skladu s kojim se prvotno uvrštenje osobe ili subjekta na popis za zamrzavanje financijskih sredstava mora temeljiti na odluci nadležnog tijela. Naime, cilj je tog zahtjeva zaštititi osobe ili subjekte o kojima je riječ, pri čemu se osigurava da se njihovo prvotno uvrštenje na taj popis može temeljiti samo na dovoljno čvrstoj činjeničnoj osnovi (vidjeti u tom smislu presudu od 15. studenoga 2012., Al‑Aqsa/Vijeće i Nizozemska/Al‑Aqsa, C‑539/10 P i C‑550/10 P, EU:C:2012:711, t. 68.). Međutim, taj se cilj može ostvariti samo ako su odluke trećih država na kojima Vijeće temelji prvotno uvrštenje osoba ili subjekata na taj popis donesene uz poštovanje prava obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu (presuda od 26. srpnja 2017., Vijeće/LTTE, C-599/14 P, EU:C:2017:583, t. 26.).

89 U ovom slučaju, u Prilogu C obrazloženju, koji se odnosi na to da su tijela Sjedinjenih Američkih Država odredila PKK kao FTO i SDGT, koji je istovjetan onome u aktima iz 2015. do 2017. i u odlukama iz 2019., Vijeće osobito navodi da je određivanje kao FTO‑a određeno 8. listopada 1997., a određivanje kao SDGT‑a 31. listopada 2001. (točke 3. i 4.).

90 Vijeće nadalje navodi da određivanja kao FTO-a po službenoj dužnosti nakon pet godina preispituje United States Secretary of State (vanjskih poslova Sjedinjenih Američkih Država) ako u međuvremenu nije postavljen zahtjev za opoziv tog određivanja. Subjekt o kojem je riječ može svake dvije godine sâm zahtijevati opoziv svojeg određivanja te dostaviti dokaze kojima se dokazuje da su se okolnosti na temelju kojih je određen kao FTO bitno promijenile. Ministar vanjskih poslova Sjedinjenih Američkih Država i United States Congress (Kongres Sjedinjenih Američkih Država) mogu također na vlastitu inicijativu opozvati određivanje kao FTO‑a. Nadalje, subjekt o kojem je riječ može podnijeti tužbu protiv određivanja kao FTO‑a Circuit Court of Appealsu for the District of Columbia (Savezni žalbeni sud u okrugu Kolumbiji, Sjedinjene Američke Države). U vezi s određivanjima kao SDGT-a, Vijeće navodi da se ne provode nikakva periodična preispitivanja tih određivanja, ali da ih se može osporavati pred višim i nižim saveznim sudovima (točke 8. do 11. Priloga C obrazloženjima). Usto, Vijeće navodi da određivanja tužitelja kao FTO-a i SDGT-a nisu osporena pred višim i nižim američkim sudovima i da protiv njih nije u tijeku nikakav sudski postupak (točke 11. i 12. Priloga C obrazloženjima). S obzirom na postupke preispitivanja i opis mogućih postupaka preispitivanja, Vijeće smatra da primjenjivo zakonodavstvo Sjedinjenih Američkih Država osigurava zaštitu pravâ obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu (točka 13. Priloga C obrazloženjima).

91 Međutim, Opći sud već je u nekoliko presuda koje se odnose na obrazloženja istovjetna onima priloženima aktima iz 2015. do 2017. i odlukama iz 2019. imao priliku odlučiti da su ta obrazloženja nedovoljna kako bi se moglo utvrditi da je Vijeće provelo potrebnu provjeru u pogledu toga je li se načelo poštovanja prava obrane poštovalo u Sjedinjenim Američkim Državama (presude od 6. ožujka 2019., Hamas/Vijeće, T-289/15, EU:T:2019:138, t. 54. do 65.; od 10. travnja 2019., Gamaa Islamya Égypte/Vijeće, T-643/16, EU:T:2019:238, t. 93. do 104. i od 4. rujna 2019., Hamas/Vijeće, T-308/18, EU:T:2019:557, t. 65. do 76.). Usto, Sud je u jedinoj presudi povodom žalbe u kojoj je odlučivao o tužbenom razlogu kojim se kritizira analiza Općeg suda u pogledu oslanjanja Vijeća na američke odluke (presuda od 4. rujna 2019., Hamas/Vijeće, T-308/18, EU:T:2019:557), presudio da su te kritike nedopuštene i da je analiza Općeg suda u pobijanoj presudi postala pravomoćna (presuda od 23. studenoga 2021., Vijeće/Hamas, C-833/19 P, EU:C:2021:950, t. 36. do 40. i 82.).

92 Naime, načelo poštovanja prava obrane zahtijeva da se adresatima odluka koje znatno utječu na njihove interese omogući da izraze svoje stajalište o elementima protiv sebe, na kojima se temelje sporne odluke. Kad je riječ o mjerama kojima je svrha uvrštavanje imena osoba ili drugih subjekata na popis za zamrzavanje financijskih sredstava, to načelo podrazumijeva da te osobe ili subjekti o njima budu obaviješteni istodobno s njihovim donošenjem ili odmah nakon njihova donošenja (vidjeti presudu od 4. rujna 2019., Hamas/Vijeće, T-308/18, EU:T:2019:557, t. 65. i 66. i navedenu sudsku praksu).

93 Međutim, kad je riječ o zakonodavstvu Sjedinjenih Američkih Država kojim se uređuje određivanje kao SDGT-a koje je dovelo do odluke iz 2001., u općem opisu koji je Vijeće u tom pogledu pružilo u obrazloženjima ne navodi se nikakva obveza tijelâ Sjedinjenih Američkih Država da zainteresiranim osobama dostave obrazloženje ili čak da objave te odluke, tako da se ne može smatrati da se poštovalo načelo prava obrane (vidjeti u tom smislu presudu od 4. rujna 2019., Hamas/Vijeće, T-308/18, EU:T:2019:557, t. 69. i 70.).

94 Kad je riječ o zakonodavstvu kojim se uređuje određivanje kao FTO-a koje je dovelo do odluke iz 1997., njime se doista predviđa objava predmetnih odluka u Federalnom registru. Međutim, iz obrazloženjâ ne proizlazi da je ta objava, osim u izreci tih odluka, sadržavala bilo kakvo obrazloženje, kao što to uostalom potvrđuju i izvaci iz Federalnog registra priopćeni u prilogu odgovoru na tužbu u predmetu T-316/14 RENV, ili da se ono tužitelju dalo na bilo koji način (vidjeti u tom smislu presudu od 4. rujna 2019., Hamas/Vijeće, T-308/18, EU:T:2019:557, t. 71. do 75.). „Upravni spis” United States Department of State (Ministarstvo vanjskih poslova Sjedinjenih Američkih Država) iz 2013. ili 2019. koji se odnosi na PKK, kojim raspolažu tijela Sjedinjenih Američkih Država i koji se navodi u obrazloženjima, doista je izrađen dosta poslije odluka Sjedinjenih Američkih Država iz 1997. i 2001. te ništa ne upućuje na to da sadržava podatke koji se odnose na te odluke i njihovo obrazloženje. Nadalje, Vijeće ni na koji način ne pojašnjava uvjete pristupa tom upravnom spisu, nego samo tvrdi, i to uostalom isključivo u svojim pismenima, da tužitelj nije ostvario svoje pravo na pristup navedenom spisu.

95 Međutim, takva objava izreke odluke iz 1997. u Federalnom registru, a time i samo navođenje te objave u obrazloženjima, nedovoljni su kako bi se moglo utvrditi da je Vijeće provelo potrebnu provjeru u pogledu toga je li se u Sjedinjenim Američkim Državama poštovalo načelo prava obrane (presuda od 4. rujna 2019., Hamas/Vijeće, T-308/18, EU:T:2019:557, t. 76.).

96 Iz toga slijedi da u ovom slučaju valja smatrati, kao što je to Opći sud odlučio u svojim presudama od 6. ožujka 2019., Hamas/Vijeće (T-289/15, EU:T:2019:138, t. 65.); od 10. travnja 2019., Gamaa Islamya Égypte/Vijeće (T-643/16, EU:T:2019:238, t. 104.) i od 4. rujna 2019., Hamas/Vijeće (T-308/18, EU:T:2019:557, t. 76.), da odluke Sjedinjenih Američkih Država ne mogu biti temelj za akte iz 2015. do 2017. i za odluke iz 2019. kao odluke nadležnih tijela u smislu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931 a da pritom nije potrebno razmotriti pitanje je li se poštovalo pravo na djelotvornu sudsku zaštitu.

97 Kad je riječ o aktima iz 2014., oni a fortiori sadržavaju istu pravnu prazninu jer Vijeće u odgovarajućim obrazloženjima samo navodi sudski ili upravni nadzor koji se može provesti u pogledu predmetnih odluka a da se u njima pritom ne utvrđuje nikakva obveza tijelâ Sjedinjenih Američkih Država da zainteresiranim osobama dostave obrazloženje ili čak da objave te odluke. Nadalje, može se istaknuti da Vijeće prilikom navođenja odluka Sjedinjenih Američkih Država u aktima iz 2014. ne ističe ni datum navedenih odluka, iz čega proizlazi da se ni tim aktima ne poštuju zahtjevi propisani člankom 1. stavkom 4. Zajedničkog stajališta 2001/931 u pogledu pružanja detaljnih informacija koji upućuju na to da je odluku donijelo nadležno tijelo (vidjeti točke 74. i 75. ove presude).

98 Iz svega prethodno navedenog proizlazi da tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931 treba prihvatiti u dijelu u kojem se pobijani akti temelje na odlukama Sjedinjenih Američkih Država iz 1997. i 2001., ali ga treba odbiti u dijelu u kojem se te odluke temelje na rješenju ministra unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine iz 2001.

2. Tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 1. stavka 3. Zajedničkog stajališta 2001/931

99 S obzirom na to da je prihvaćen tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931 u dijelu u kojem se odnosi na odluke Sjedinjenih Američkih Država iz 1997. i 2001., ovaj tužbeni razlog neće se ispitati u dijelu u kojem se njime osporava kvalifikacija incidenata utvrđenih u tim odlukama kao terorističkih djela.

100 Tužitelj u predmetima T-316/14 RENV i T-148/19 ističe dvije vrste argumenata u potporu tužbenom razlogu koji se temelji na povredi članka 1. stavka 3. Zajedničkog stajališta 2001/931, pri čemu nekima od njih općenito osporava nastojanje ostvarivanja terorističkog cilja djelima počinjenima u okviru oružanog sukoba u svrhu samoodređenja, dok drugima konkretnije osporava terorističke ciljeve navedene u toj odredbi koji su se željeli postići određenim djelima utvrđenima u obrazloženju. Također tvrdi, isključivo u predmetu T-148/19, da ga se ne može kvalificirati kao „terorističku skupinu” u smislu članka 1. stavka 3. Zajedničkog stajališta 2001/931 jer nije strukturirana skupina koja sporazumno djeluje u počinjenju terorističkih djela.

101 Budući da Vijeće u predmetu T-148/19 osporava dopuštenost i predmetnost ovog tužbenog razloga, prije analize njegove osnovanosti valja započeti ispitivanjem tih aspekata.

a) Dopuštenost tužbenog razloga

102 Vijeće ističe nedopuštenost ovog tužbenog razloga jer uopće nije potkrijepljen dokazima.

103 Taj argument o postojanju zapreke vođenju postupka treba odbiti.

104 Naime, na temelju članka 21. prvog podstavka Statuta Suda Europske unije, koji je primjenjiv na postupak pred Općim sudom na temelju članka 53. prvog podstavka tog Statuta i članka 76. točke (d) Poslovnika, svaka tužba treba sadržavati predmet spora, tužbene razloge i argumente kao i sažeti prikaz tih razloga. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, ta naznaka mora biti dovoljno jasna i precizna kako bi se tuženiku omogućilo da pripremi obranu, a Općem sudu da odluči o tužbi, prema potrebi, bez dodatnih informacija. Kako bi se zajamčila pravna sigurnost i dobro sudovanje nužno je, kako bi tužba bila dopuštena, da bitni činjenični i pravni elementi na kojima se tužba temelji proizlaze, makar i sažeto, ali na smislen i razumljiv način, iz samog njezina teksta. U tu se svrhu osobito zahtijeva da tužitelj iznese argumentaciju u potporu istaknutom tužbenom razlogu koja tuženiku i sudu Unije omogućuje da shvate taj razlog i da odgovore na njega (vidjeti u tom smislu presudu od 25. siječnja 2018., BSCA/Komisija, T-818/14, EU:T:2018:33, t. 94. do 96. i navedenu sudsku praksu).

105 Suprotno tomu, od tužitelja se ne zahtijeva da iznese dokaze u potporu tužbenom razlogu na koji se poziva, s obzirom na to da potkrijepljenost takvim elementima proizlazi iz ocjene osnovanosti navedenog tužbenog razloga i nepostojanja tih elemenata koji mogu dovesti do odbijanja tužbenog razloga kao neosnovanog. Naime, upućivanje u prethodno navedenoj sudskoj praksi na „činjenične elemente” koji se u sažetom obliku trebaju nalaziti u tužbi odnosi se na činjenične razloge koji omogućuju da tužba bude razumljiva, neovisno o tome što su ti činjenični razlozi utvrđeni na temelju dokaza (vidjeti točku 104. ove presude).

106 Međutim, tužitelj je u ovom slučaju u potporu prvom tužbenom razlogu iznio detaljnu argumentaciju kojoj je posvećeno više od 60 točaka tužbe u predmetu T-148/19, što Vijeće uostalom ne osporava i što uzima u obzir prilikom detaljnog odgovora na svaki od argumenata koje je tužitelj iznio u potporu tužbenom razlogu. Stoga je tužbeni razlog dopušten.

b) Predmetnost tužbenog razloga

107 Tužitelj tvrdi da nije strukturirana skupina koja sporazumno djeluje u počinjenju terorističkih djela. PKK istodobno označava strukturiranu stranku unutar „kompleksa” s višestrukim slojevima, sam „kompleks” i kurdski društveni pokret, a Vijeće u odlukama iz 2019. nije jasno navelo koji od tih koncepata namjerava zadržati na spornim popisima. Doista, prema mišljenju tužitelja, ni „kompleks”, koji označava velik broj strana i drugih oblika neovisno organiziranih skupina, ni kurdski društveni pokret, čije članove tužitelj ne kontrolira ni izravno ni neizravno, ne mogu se smatrati strukturiranom skupinom, a time ni terorističkom skupinom. Kad je riječ o PKK-u kao stranci unutar „kompleksa”, iako je dovoljno strukturiran, njegov cilj nije počinjenje terorističkih djela te ih ne počinjava.

108 Vijeće smatra da je taj prigovor istaknut u potporu ovom tužbenom razlogu bespredmetan jer iz teksta članka 1. stavka 3. Zajedničkog stajališta 2001/931 proizlazi da kvalifikacija kao „terorističke skupine”, a osobito kao „skupine” u smislu te odredbe ne predstavlja uvjet za primjenu navedenog zajedničkog stajališta.

109 Iz teksta Zajedničkog stajališta 2001/931 stvarno proizlazi da kvalifikacija kao „terorističke skupine” u smislu članka 1. stavka 3. drugog podstavka tog zajedničkog stajališta, odnosno kao „strukturiran[e] skupin[e] koja se sastoji od više od dvije osobe, koja je osnovana u određenom razdoblju te koja sporazumno djeluje u počinjenju terorističkih djela”, ne predstavlja opći uvjet za primjenu navedenog zajedničkog stajališta.

110 Naime, kao što se to navodi u članku 1. stavku 2. Zajedničkog stajališta 2001/931, ono se primjenjuje na fizičke osobe te na skupine i subjekte, a između tih se skupina i subjekata uostalom ne pravi razlika na popisu priloženom Zajedničkom stajalištu i odlukama iz 2019., u kojima se u prvoj točki navode „fizičke osobe”, a u drugoj „skupine i subjekti”. Definicijom „terorističke skupine” iz članka 1. stavka 3. drugog podstavka Zajedničkog stajališta 2001/931 samo se nastoje pojasniti dva posebna teroristička cilja, a to su „upravljanje terorističkom skupinom” (članak 1. stavak 3. prvi podstavak točka (j) Zajedničkog stajališta 2001/931) i „sudjelovanje u aktivnostima terorističke skupine” (članak 1. stavak 3. prvi podstavak točka (k) Zajedničkog stajališta 2001/931), dok je područje primjene tog zajedničkog stajališta šire od ta dva cilja koja Vijeće uostalom nije utvrdilo u odlukama iz 2019. u pogledu PKK-a (vidjeti u tom smislu presudu od 24. studenoga 2021., LTTE/Vijeće, T-160/19, neobjavljenu, EU:T:2021:817, t. 253.).

111 Iz toga slijedi da, budući da je tužitelj u skladu s odredbama Zajedničkog stajališta 2001/931 uvršten na sporne popise kao „skupina i subjekt” i da ni na koji način ne osporava svoju kvalifikaciju kao „subjekta”, nije važno, kao što to on tvrdi, da PKK nije „teroristička skupina”.

112 Stoga ovaj tužbeni razlog treba odbiti kao bespredmetan u dijelu u kojem se njime kritizira kvalifikacija tužitelja kao „terorističke skupine”.

113 Suprotno tomu, u odgovoru na tvrdnju Vijeća prema kojoj nije njegova zadaća provjeriti kvalifikaciju činjenica koju je utvrdilo nadležno nacionalno tijelo, valja pojasniti da Vijeće ima takvu obvezu i da su tužiteljevi argumenti stoga predmetni u dijelu u kojem se njima osporava ishod provjere odgovaraju li akti koje su nacionalna tijela uzela u obzir definiciji terorističkog djela utvrđenoj u članku 1. stavku 3. Zajedničkog stajališta 2001/931.

114 Naime, kao što to proizlazi iz teksta članka 1. stavka 4. prvog podstavka Zajedničkog stajališta 2001/931, osobito time što se navodi „osuda” za „terorističko djelo, za pokušaj počinjenja, sudjelovanje, ili pomaganje pri počinjenju takvog djela”, Vijeće treba provjeriti odgovaraju li djela koja su utvrdila nacionalna tijela terorističkim djelima, koja se definiraju u članku 1. stavku 3. Zajedničkog stajališta 2001/931 (vidjeti u tom smislu presudu od 16. listopada 2014., LTTE/Vijeće, T-208/11 i T-508/11, EU:T:2014:885, t. 191.). Ta je provjera tim više potrebna jer se definicije terorističkog djela, kao što to proizlazi iz određenih prigovora koje je istaknuo tužitelj, razlikuju ovisno o državi i ne odgovaraju u svakom pogledu nužno definiciji utvrđenoj u Zajedničkom stajalištu 2001/931.

115 Međutim, ako subjekt o kojem je riječ tijekom postupka pred Vijećem detaljno ne osporava to da se nacionalna odluka odnosi na teroristička djela u smislu članka 1. stavka 3. Zajedničkog stajališta 2001/931, Vijeće nije dužno detaljnije odlučiti o tom pitanju te je dostatno da se u obrazloženjima navede napomena da je provjerilo jesu li razlozi na kojima su se temeljile odluke nadležnih nacionalnih tijela obuhvaćeni definicijom terorizma iz Zajedničkog stajališta 2001/931 (vidjeti u tom smislu presudu od 24. studenoga 2021., LTTE/Vijeće, T-160/19, neobjavljenu, EU:T:2021:817, t. 162. i 163. i navedenu sudsku praksu).

116 Valja pojasniti i da se ta provjera, koja se nalaže Vijeću na temelju članka 1. stavka 3. Zajedničkog stajališta 2001/931, odnosi samo na incidente utvrđene u odlukama nacionalnih tijela na kojima se temeljilo prvotno uvrštenje subjekta o kojem je riječ. Naime, kao što to proizlazi iz presude od 24. studenoga 2021., LTTE/Vijeće (T-160/19, neobjavljeno, EU:T:2021:817, t. 168. i 276.), kad Vijeće zadrži ime subjekta na popisima za zamrzavanje financijskih sredstava u okviru preispitivanja koje provodi na temelju članka 1. stavka 6. Zajedničkog stajališta 2001/931, ne treba dokazati da je taj subjekt počinio teroristička djela u smislu članka 1. stavka 3. navedenog zajedničkog stajališta, nego da i dalje postoji rizik od toga da je uključen u takva djela, što ne podrazumijeva nužno da počinjava navedena djela.

117 Međutim, činjenica je da, ako se može smatrati da je PKK počinio teroristička djela nakon prvotnog uvrštenja, to a fortiori opravdava zadržavanje njegova uvrštenja.

118 Iz svega prethodno navedenog proizlazi da je tužbeni razlog koji se temelji na povredi članka 1. stavka 3. Zajedničkog stajališta 2001/931 bespredmetan u dijelu u kojem se odnosi na kvalifikaciju tužitelja kao „terorističke skupine” i u kojem se odnosi na akte koji su se uzeli u obzir u svrhu zadržavanja njegova imena na spornim popisima prilikom preispitivanja koje je Vijeće provelo na temelju članka 1. stavka 6. Zajedničkog stajališta 2001/931, ali da je, suprotno tomu, predmetan u dijelu u kojem se njime osporava to što su incidenti utvrđeni odlukama nacionalnih tijela koji su doveli do njegova prvotnog uvrštenja kvalificirani kao teroristička djela.

c) Osnovanost tužbenog razloga

1) Argumentacija prema kojoj ciljeve iz članka 1. stavka 3. Zajedničkog stajališta 2001/931 treba tumačiti s obzirom na legitiman oružani sukob radi samoodređenja kurdskog naroda

119 Uvodno valja naglasiti da, iako je tužitelj odustao od prvog tužbenog razloga u predmetu T-316/14 RENV, koji se temelji na povredi međunarodnog prava oružanog sukoba (vidjeti točku 28. ove presude), on ostaje pri argumentima koji se temelje na potrebi uzimanja u obzir postojanja oružanog sukoba u svrhu tumačenja i primjene članka 1. stavka 3. Zajedničkog stajališta 2001/931.

120 Stoga tužitelj niječe da su djela koja mu je pripisalo Vijeće počinjena s terorističkim ciljem, pri čemu se poziva na oružani sukob protiv Republike Turske. Prema tužiteljevu mišljenju, nužno je uzeti u obzir kontekst pobijanih akata, odnosno legitiman oružani sukob radi samoodređenja kurdskog naroda između PKK-a i turskih vlasti, s obzirom na to da je upotreba nasilja načelno dopuštena u vrijeme oružanog sukoba na temelju međunarodnog prava. Naime, u skladu s člankom 3. stavkom 5. i člankom 21. UEU-a, članak 1. stavak 3. Zajedničkog stajališta 2001/931 treba tumačiti s obzirom na međunarodno pravo u području samoodređenja, međunarodno humanitarno pravo ili temeljne vrijednosti demokracije i vladavine prava.

121 Tužitelj time osporava terorističke ciljeve koji se nastoje postići djelima koja mu se pripisuju, pri čemu naglašava da je potrebno razlikovati počinjenje djela i njegovo počinjenje s terorističkim ciljem. Konkretno, nije namjeravao ni destabilizirati ni uništiti tursku državu, nego ju je samo nastojao poboljšati i bolje uskladiti s demokratskim načelima utvrđenima unutar Unije, među kojima je temeljno pravo na samoodređenje. Osim toga, nastojao je prisiliti tursku vladu da prihvati bolji položaj Kurdâ, tako da se njegovi napori ne mogu smatrati protuzakonitima. Tužitelj naposljetku tvrdi da nijedno od djela koja mu se pripisuju nije bilo usmjereno protiv civilnog stanovništva, nego su ona imala isključivo legitimne vojne ciljeve, čak i ako su ponekad prouzročila civilne žrtve.

122 U tom pogledu valja podsjetiti na to da iz sudske prakse Suda i Općeg suda proizlazi da postojanje oružanog sukoba u smislu međunarodnog humanitarnog prava ne isključuje primjenu odredaba prava Unije o prevenciji terorizma, kao što je Zajedničko stajalište 2001/931, na eventualna teroristička djela počinjena s tim u vezi (presuda od 14. ožujka 2017., A i dr., C-158/14, EU:C:2017:202, t. 97. i 98.; vidjeti i presudu od 24. studenoga 2021., LTTE/Vijeće, T-160/19, neobjavljenu, EU:T:2021:817, t. 294. i navedenu sudsku praksu).

123 Naime, s jedne strane, Zajedničko stajalište 2001/931 ne pravi razliku glede svojeg područja primjene prema tome je li predmetno djelo počinjeno u okviru oružanog sukoba u smislu međunarodnog humanitarnog prava ili nije. S druge strane, ciljevi Unije i njezinih država članica u okviru tog zajedničkog stajališta jesu borba protiv terorizma u bilo kojem obliku, u skladu s ciljevima važećeg međunarodnog prava (presuda od 16. listopada 2014., LTTE/Vijeće, T‑208/11 i T‑508/11, EU:T:2014:885, t. 58.).

124 Tužitelj uostalom ne osporava primjenjivost Zajedničkog stajališta 2001/931 u slučaju oružanog sukoba, nego u biti smatra da njegove odredbe treba tumačiti uzimajući u obzir legitimnost oružanog sukoba koji vodi protiv turskih vlasti radi samoodređenja kurdskog naroda.

125 Valja priznati, kao što to tvrdi tužitelj, da se načelo samoodređenja koje proizlazi iz običajnog prava i koje je, među ostalim, navedeno u članku 1. Povelje Ujedinjenih naroda, potpisane u San Franciscu 26. lipnja 1945., načelo međunarodnog prava koje se primjenjuje na sva nesamoupravna područja i na sve narode koji još nisu postali neovisni (vidjeti u tom smislu presude od 21. prosinca 2016., Vijeće/Front Polisario, C-104/16 P, EU:C:2016:973, t. 88. i od 4. rujna 2019., Hamas/Vijeće, T-308/18, EU:T:2019:557, t. 217.).

126 Bez zauzimanja stajališta o njegovoj primjeni u ovom predmetu, kao ni o zakonitosti uporabe oružanih snaga kako bi se ostvarilo samoodređenje, valja istaknuti da to načelo ne podrazumijeva da radi ostvarivanja prava na samoodređenje narod ili stanovnici određenog područja mogu pribjeći sredstvima koja potpadaju pod članak 1. stavak 3. Zajedničkog stajališta 2001/931 (presude od 4. rujna 2019., Hamas/Vijeće, T-308/18, EU:T:2019:557, t. 218. i od 24. studenoga 2021., LTTE/Vijeće, T-160/19, neobjavljena, EU:T:2021:817, t. 299.).

127 Naime, Opći sud već je imao priliku odlučiti da iznimka od zabrane terorističkih djela u oružanim sukobima u korist oslobodilačkih pokreta uključenih u oružani sukob protiv „ugnjetavalačke vlade” ne počiva ni na jednom temelju prava Unije ili čak međunarodnog prava. Odredbe međunarodnog prava, konkretnije Rezolucija Vijeća sigurnosti Ujedinjenih naroda 1373 (2001) od 28. rujna 2001., Ženevska konvencija o zaštiti građanskih osoba u vrijeme rata od 12. kolovoza 1949., Dopunski protokoli I. i II. Ženevskim konvencijama od 8. lipnja 1977. o zaštiti žrtava međunarodnih i nemeđunarodnih oružanih sukoba i Međunarodna konvencija o sprečavanju financiranja terorizma, potpisana u New Yorku 9. prosinca 1999., u osudi terorističkih djela ne prave nikakvu razliku između statusa počinitelja djela i ciljeva koje slijedi (presuda od 16. listopada 2014., LTTE/Vijeće, T-208/11 i T-508/11, EU:T:2014:885, t. 68.).

128 Nadalje, valja istaknuti da ovdje tužitelj navodi samo jednu odredbu, u ovom slučaju prava Unije, koja izričito ide u potporu njegovoj tvrdnji da postoji iznimka od zabrane terorističkih djela u oružanim sukobima u svrhu samoodređenja, odnosno Okvirnu odluku Vijeća od 13. lipnja 2002. o suzbijanju terorizma (2002/475/PUP) (SL 2002., L 164, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 9., str. 214.) i konkretnije uvodnu izjavu 11. te okvirne odluke prema kojoj ona „ne uređuje djelovanja oružanih snaga tijekom oružanog sukoba, u smislu kojem tim pojmovima daje međunarodno humanitarno pravo, koji sukobi su uređeni tim pravom, kao niti djelovanja oružanih snaga države u provođenju njihovih službenih dužnosti ako su uređena drugim pravilima međunarodnog prava”. Tužitelj dodaje da je Okvirna odluka 2002/475 popraćena izjavom Vijeća koja iz njezina područja primjene izričito isključuje oružani otpor poput onoga koji su vodili različiti europski pokreti otpora tijekom Drugog svjetskog rata.

129 Međutim, Zajedničko stajalište 2001/931, kao i Rezolucija Vijeća sigurnosti Ujedinjenih naroda 1373 (2001) koju ono provodi na razini Unije, ne sadržavaju nijednu odredbu usporedivu s uvodnom izjavom 11. Okvirne odluke 2002/475 i nepostojanje takve uvodne izjave u navedenom zajedničkom stajalištu treba tumačiti upravo na način da se time izražava namjera Vijeća da ne predvidi nijednu iznimku od primjene odredaba Zajedničkog stajališta kad je riječ o sprečavanju terorizma suzbijanjem njegova financiranja (presuda od 16. listopada 2014., LTTE/Vijeće, T-208/11 i T-508/11, EU:T:2014:885, t. 74. do 76.).

130 Iz toga slijedi da tužiteljevo pozivanje na Okvirnu odluku 2002/475 i prateću izjavu Vijeća nije relevantno.

131 Usto, mora se uspostaviti razlika između ciljeva koje narod ili stanovnici određenog područja žele postići, s jedne strane, i postupanja koje oni primjenjuju radi njegova ostvarenja, s druge strane. Naime, „ciljevi” navedeni u članku 1. stavku 3. prvom podstavku točkama i. do iii. Zajedničkog stajališta 2001/931 ne odgovaraju takvim ciljevima, koji se mogu kvalificirati kao krajnji ili temeljni. Oni se odnose, kao što to proizlazi iz upotrijebljenih izraza (zastrašivanje, prisila, destabiliziranje ili uništenje), na samu prirodu izvršenih djela, na temelju čega se smatra da se u članku 1. stavku 3. prvom podstavku Zajedničkog stajališta 2001/931 upućuje samo na „djela”, a ne na „ciljeve” (vidjeti presudu od 24. studenoga 2021., LTTE/Vijeće, T-160/19, neobjavljenu, EU:T:2021:817, t. 300. i navedenu sudsku praksu).

132 Stoga osobito, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, cilj koji se želi postići napadima na temeljne strukture turske države (članak 1. stavak 3. prvi podstavak točka iii. Zajedničkog stajališta 2001/931), koji uključuje izmjenu tih struktura kako bi ih se učinilo demokratskijim, ako ga se dokaže, nije potrebno uzeti u obzir. Isto tako, izraz „protuzakonito” (članak 1. stavak 3. prvi podstavak točka ii. Zajedničkog stajališta 2001/931) treba shvatiti na način da se odnosi na nezakonitost izvršene prisile, osobito s pomoću upotrijebljenih prisilnih sredstava, i ne treba ga ocijeniti s obzirom na navodnu legitimnost cilja koji se želi postići izvršavanjem te prisile. Naposljetku, kad je riječ o zastrašivanju stanovništva (članak 1. stavak 3. prvi podstavak točka i. Zajedničkog stajališta 2001/931), u pogledu kojeg tužitelj tvrdi da se oružanim sukobom koji vodi radi samoodređenja kurdskog naroda nastoje ostvariti samo vojni ciljevi, valja utvrditi da taj argument nije činjenično osnovan jer je glavni cilj više djela navedenih u obrazloženjima, konkretno u napadima na turistička odmorišta, uglavnom bilo civilno stanovništvo, koje nije bilo samo kolateralna šteta (vidjeti osobito točke 142. i 143. ove presude).

133 Naposljetku valja naglasiti da se iz prethodno navedenog ne može zaključiti da instrument za sprečavanje terorizma kao što je Zajedničko stajalište 2001/931 i, općenitije, cijeli sustav mjera ograničavanja Unije predstavljaju prepreku za ostvarivanje prava na samoodređenje stanovništva unutar ugnjetavalačkih država. Naime, cilj Zajedničkog stajališta 2001/931 i njegove provedbe od strane Vijeća nije utvrđivanje tko je u oružanom sukobu između države i skupine u pravu ili u krivu, već borba protiv terorizma (presuda od 16. listopada 2014., LTTE/Vijeće, T-208/11 i T-508/11, EU:T:2014:885, t. 71.). Pod takvom pretpostavkom, na Vijeću je da primjenom široke diskrecijske ovlasti priznate institucijama Unije u području upravljanja njezinim vanjskim odnosima (vidjeti u tom smislu presude od 28. listopada 1982., Faust/Komisija, 52/81, Zb., EU:C:1982:369, t. 27.; od 16. lipnja 1998., Racke, C‑162/96, Zb., EU:C:1998:293, t. 52. i rješenje od 6. rujna 2011., Mugraby/Vijeće i Komisija, T‑292/09, EU:T:2011:418, t. 60.) odluči treba li donijeti mjere ograničavanja u pogledu fizičkih i pravnih osoba povezanih s državom o kojoj je riječ ili u pogledu naroda koji želi ostvariti svoje pravo na samoodređenje.

134 Slijedom toga, valja odbiti tužiteljevu argumentaciju koja se odnosi na uzimanje u obzir legitimnog oružanog sukoba radi samoodređenja kurdskog naroda u svrhu tumačenja ciljeva iz članka 1. stavka 3. prvog podstavka Zajedničkog stajališta 2001/931.

135 Iz toga slijedi da treba odbiti i sve tužiteljeve argumente kojima se nastoje osporavati teroristički ciljevi utvrđeni u pogledu nekih od djela koja mu se pripisuju uz obrazloženje da su bila počinjena u znak odmazde protiv turske vojske.

2) Osporavanje terorističke prirode ciljeva koji se nastoje postići određenim djelima koja se pripisuju tužitelju

136 Najprije valja odbiti prigovor koji se u biti temelji na povredi načela zakonitosti kaznenih djela i kazni jer Vijeće pobijane akte ne može temeljiti na incidentima koji su se dogodili prije stupanja na snagu Zajedničkog stajališta 2001/931. Naime, s obzirom na potpuno zaštitnu prirodu zamrzavanja financijskih sredstava predviđenog Zajedničkim stajalištem 2001/931, koje stoga ne predstavlja kaznenu ili upravnu sankciju (vidjeti presudu od 7. prosinca 2010., Fahas/Vijeće, T-49/07, EU:T:2010:499, t. 67. i 68. i navedenu sudsku praksu), to opće načelo prava Unije utvrđeno člankom 49. stavkom 1. prvom rečenicom Povelje, prema kojem „[n]itko ne može biti proglašen krivim za kazneno djelo […] koje, u času počinjenja, po unutrašnjem ili po međunarodnom pravu nije bilo predviđeno kao kazneno djelo”, nije primjenjivo u ovom slučaju (vidjeti po analogiji presudu od 27. veljače 2014., Ezz i dr./Vijeće, T-256/11, EU:T:2014:93, t. 70. do 81.).

137 Osim toga, prigovor koji se temelji na tome da neka od djela koja su utvrdila tijela Ujedinjene Kraljevine ne odgovaraju definiciji kaznenih djela u smislu zakonodavstva te države treba odbiti kao bespredmetan. Naime, iz oblika posebne suradnje uspostavljene između država članica i Vijeća u području borbe protiv terorizma i posljedične obveze Vijeća da se što je više moguće osloni na ocjenu nadležnog nacionalnog tijela na kojoj se temelji odluka proizlazi da je ono dužno osloniti se na to tijelo i kad je riječ o kvalifikaciji činjeničnih elemenata utvrđenih u pogledu pravilâ nacionalnog prava. Iako se zahtjev da se terorističko djelo „prema nacionalnom pravu utvrđuje kao kazneno djelo” zahtijeva člankom 1. stavkom 3. Zajedničkog stajališta 2001/931, ta je kvalifikacija strogo u nacionalnoj sferi i kao takva je, kad se utvrdi, neovisna o provedbi navedenog zajedničkog stajališta.

138 Kad je riječ o osporavanju toga da neka od djela koja se pripisuju PKK-u odgovaraju kriterijima utvrđenima člankom 1. stavkom 3. Zajedničkog stajališta 2001/931 u svrhu definiranja pojma terorističkog djela, najprije valja istaknuti da, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, iz kritika iznesenih u potporu ovom tužbenom razlogu, koje će se ispitati u nastavku, proizlazi da je PKK raspolagao dostatnim podacima u pogledu incidenata čiju kvalifikaciju kao terorističkih djela osporava, kako bi iznio argumente u potporu tom osporavanju. Usto se iz utvrđenja Suda u presudi od 22. travnja 2021., Vijeće/PKK (C-46/19 P, EU:C:2021:316, t. 62. i 80.) može zaključiti da je prikaz incidenata na kojima su se temeljili akti iz 2014., kao i prikaz incidenata iz akata iz 2015. do 2017. koji je od riječi do riječi preuzet u odlukama iz 2019., bio, osim u pogledu incidenta koji se dogodio u kolovozu 2014., dovoljno obrazložen da tužitelj raspolaže dostatnim podacima kako bi iznio argumente u potporu osporavanju kvalifikacije predmetnih incidenata kao terorističkih djela.

139 Nadalje, može se smatrati da, neovisno čak i o činjenici da se teroristička priroda ciljeva koje je nastojao postići tužitelj osporava samo za neka od djela koje je utvrdilo Vijeće, tim se osporavanjima ne mogu dovesti u pitanje ocjene Vijeća.

140 Naime, valja naglasiti da svaka vrsta djela navedenih u članku 1. stavku 3. prvom podstavku točki iii. podtočkama (a) do (k) Zajedničkog stajališta 2001/931 može biti terorističke prirode. Kako bi se neko djelo kvalificiralo kao „terorističko”, ono ne mora kumulativno obuhvaćati 11 uvjeta navedenih u toj odredbi.

141 Iz toga slijedi da nije važno da, kao što to tvrdi tužitelj, neka od djela koja mu se pripisuju nisu prouzročila smrt (točka (a)), nisu uključivala uporabu oružja (točka (f)), nisu uzrokovala uništavanje širih razmjera (točka (d)) ili nisu dovela do otmica (točka (c)), s obzirom na to da se, s jedne strane, ne osporava da su se tim djelima nastojali postići drugi teroristički ciljevi među onima navedenima u članku 1. stavku 3. prvom podstavku točki iii. podtočkama (a) do (k) Zajedničkog stajališta 2001/931 i da su, s druge strane, druga od tih utvrđenih djela ispunjavala neki od tih uvjeta.

142 Konkretno, kad je riječ o djelima koja su tijela Uj