ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

U drugoj i trećoj uvodnoj izjavi Direktive 86/653 navodi se: „[B]udući da razlike u nacionalnim pravima, koje se odnose na trgovačko zastupanje, značajno utječu na uvjete tržišnog natjecanja i na provođenje djelatnosti zastupanja unutar [Europske unije], te su štetne kako za zaštitu koja se pruža trgovačkim zastupnicima u odnosu na njihove nalogodavce, tako i za sigurnost trgovačkih poslova; budući da su, štoviše, te razlike takve da u značajnoj mjeri sprečavaju sklapanje i izvršavanje ugovora o trgovačkom zastupanju u kojima nalogodavac i trgovački zastupnici imaju poslovni nastan u različitim državama članicama; budući da bi se trgovina robom između država članica trebala odvijati pod uvjetima sličnim onima na jedinstvenom tržištu, te da to iziskuje usklađivanje pravnih sustava država članica do one mjere koja osigurava uredno djelovanje zajedničkog tržišta; budući da u tom pogledu kolizijska pravila ne uklanjaju u području trgovačkog zastupanja prethodno opisane nedosljednosti, niti bi to bio slučaj čak i da ih se učini jednoobraznima, te je stoga predloženo neophodno usklađivanje bez obzira na postojanje tih pravila”.
10

Člankom L. 252‑1 code des assurances (Zakonik o osiguranju), kako je izmijenjen putem loi no 2002‑303 du 4 mars 2002 relative aux droits des malades et à la qualité du système de santé (Zakon br. 2003‑203 od 4. ožujka 2002. o pravima pacijenata i kvaliteti zdravstvenog sustava) (JORF od 5. ožujka 2002.), određuje se: „Svaka osoba koja podliježe obvezi osiguranja predviđenoj u članku L. 1142‑2 Zakonika o javnom zdravlju i koju su, nakon što je s društvom za osiguranje pokušala sklopiti ugovor kojim se u Francuskoj pokrivaju rizici građanskopravne odgovornosti navedene u tom članku, dvaput odbili, može se obratiti bureau central de tarification [Središnji ured za određivanje premija, Francuska]; uvjeti njegova osnivanja i operativna pravila utvrđuju se uredbom Državnog vijeća. Središnji ured za određivanje premija isključivo je nadležan za određivanje iznosa premije po kojoj predmetno društvo za osiguranje mora osigurati rizik koji mu je podnesen. Taj ured može, pod uvjetima koje odlukom utvrđuje Državno vijeće, odrediti iznos sudjelovanja osiguranika u šteti. Središnji ured za određivanje premija obavještava predstavnika države u departmanu o tome kada osoba koja podliježe obvezi osiguranja iz članka L. 1142‑2 Zakonika o javnom zdravlju predstavlja neuobičajeno visok osigurateljni rizik. On o tome obavještava zdravstvenog radnika na kojeg se to odnosi. U tom slučaju ured određuje iznos premije za ugovor, čije trajanje ne može biti dulje od šest mjeseci. Ništetne su sve odredbe ugovora o reosiguranju kojima se na temelju iznosa premije koji je odredio Središnji ured za određivanje premija određeni rizici nastoje izuzeti iz pokrića ugovora o reosiguranju.”
27

U tom pogledu valja naglasiti da kriterij originalnosti ne može biti ispunjen sastavnicama predmeta koje su jedino obilježene svojom tehničkom funkcijom, s obzirom na to da, među ostalim, iz članka 2. WIPO‑ova ugovora o autorskom pravu proizlazi da se autorskopravna zaštita ne proširuje na ideje. Kada bi ih se štitilo autorskim pravom, to bi zapravo dovelo do toga da se nudi mogućnost stvaranja monopola na idejama na štetu, među ostalim, tehničkog napretka i industrijskog razvoja (vidjeti u tom smislu presudu od 2. svibnja 2012., SAS Institute, C‑406/10, EU:C:2012:259, t. 33. i 40.). Međutim, kada izražaj navedenih sastavnica ovisi o njihovoj tehničkoj funkciji, različiti načini provedbe ideje toliko su ograničeni da se ideja i izražaj podudaraju (vidjeti u tom smislu presudu od 22. prosinca 2010., Bezpečnostní softwarová asociace, C‑393/09, EU:C:2010:816, t. 48. i 49.).
15

U tim je okolnostima Sąd Okręgowy w Słupsku (Okružni sud u Słupsku) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li pravilo prava Unije koje proizlazi iz članka 4. stavka 2. točke (a), u vezi s člankom 2. stavkom 1. točkom (c) [Okvirne odluke 2004/757], tumačiti na način da mu se ne protivi to da se pojam ‚velike količine droge’ tumači od slučaja do slučaja, u okviru ocjene nacionalnog suda od slučaja do slučaja, pri čemu takva ocjena ne zahtijeva primjenu ikakvog objektivnog kriterija, a osobito ne zahtijeva utvrđenje da počinitelj kaznenog djela posjeduje drogu radi obavljanja jedne od aktivnosti iz članka 4. stavka 2. točke (a) te okvirne odluke, odnosno za proizvodnju, nuđenje, nuđenje na prodaju, distribuciju, posredovanje ili isporuku pod bilo kakvim uvjetima? 2. Jesu li sredstva sudske zaštite, potrebna kako bi se osigurala učinkovitost i djelotvornost pravila prava Unije koja proizlaze iz [Okvirne odluke 2004/757], a osobito [njezina] članka 4. stavka 2. točke (a), u vezi s njezinim člankom 2. stavkom 1. točkom (c), dostatna da se poljskim građanima zajamči djelotvorna zaštita koja proizlazi iz pravila prava Unije kojima se utvrđuju minimalne odredbe vezane za sastavne elemente kaznenih djela i sankcija u području nezakonite trgovine drogom, a s obzirom na to da [Zakon o suzbijanju zlouporabe droga] ne sadržava preciznu definiciju velike količine droge i da se sudskim vijećima koja odlučuju u pojedinim predmetima prepušta da taj pojam protumače u okviru svoje ‚diskrecijske ovlasti suda’? 3. Je li nacionalno pravno pravilo koje proizlazi iz odredaba članka 62. stavka 2. Zakona o suzbijanju zlouporabe droga u skladu s pravom Unije, a osobito s [pravilom] koje proizlazi iz članka 4. stavka 2. točke (a) [Okvirne odluke 2004/757], u vezi s [njezinim] člankom 2. stavkom 1. točkom (c), i, ako je tomu tako, protivi li se tumačenje pojma velike količine psihotropnih tvari ili opojnih sredstava koje utvrde poljski sudovi pravilu prava Unije prema kojem svatko tko počini kazneno djelo posjedovanja velike količine droge radi obavljanja jedne od aktivnosti iz članka 2. stavka 1. točke (c) [Okvirne odluke 2004/757] podliježe težoj kaznenoj odgovornosti? 4. Može li se smatrati da se članak 62. stavak 2. [Zakona o suzbijanju zlouporabe droga], kojim se utvrđuje teža kaznena odgovornost za kazneno djelo posjedovanja velike količine psihotropnih tvari ili opojnih sredstava, kako ju tumače poljski nacionalni sudovi, ne protivi načelu jednakosti i nediskriminacije (članak 14. [EKLJP‑a], članci 20. do 21. [Povelje], u vezi s člankom 6. stavkom 1. UEU‑a)?”
26

U tim je okolnostima Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li članak 96. stavak 1. Direktive 2001/83 tumačiti na način da farmaceutska društva smiju besplatno davati gotove lijekove i ljekarnicima ako je njihovo pakiranje označeno natpisom ‚za demonstracijske svrhe’, ako je lijek namijenjen ljekarnikovu isprobavanju, ako ne postoji opasnost da će se (neotvoreni) lijek dalje davati krajnjim potrošačima te ako su ispunjeni ostali uvjeti za davanje iz članka 96. stavka 1. točaka (a) do (d) i (f) do (g) te direktive? 2. U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje: dopušta li članak 96. stavak 2. Direktive 2001/83 nacionalnu odredbu kao što je članak 47. stavak 3. [AMG‑a], kada ga se tumači na način da farmaceutska društva ne smiju besplatno davati gotove lijekove i ljekarnicima, ako je njihovo pakiranje označeno natpisom ‚za demonstracijske svrhe’, ako je lijek namijenjen ljekarnikovu isprobavanju, ako ne postoji opasnost da će se (neotvoreni) lijek dalje davati krajnjim potrošačima te su ispunjeni ostali uvjeti za dijeljenje iz članka 96. stavka 1. točaka (a) do (d) i (f) do (g) Direktive 2001/83 i članka 47. stavka 4. AMG‑a?”
40

Najprije valja istaknuti to da se u odredbama koje se primjenjuju na schengensko područje izričito navodi da one ne utječu na slobodu kretanja građana Unije i članova njihovih obitelji koji ih prate ili im se pridružuju, a koja je zajamčena, među ostalim, Direktivom 2004/38, kao što je to nezavisni odvjetnik naglasio u točkama 38. do 40. svojeg mišljenja.
35

Naime, tvrdi da iz tog članka ne proizlazi – što potvrđuju i rješenje od 13. srpnja 1990., Zwartveld i dr. (C‑2/88-IMM, EU:C:1990:315, t. 19.) i članak 343. UFEU‑a – da se zaštita imuniteta od jurisdikcije dodjeljuje samoj Uniji i da on u pravilu mora biti ukinut, osim ako to nije u suprotnosti s interesima Unije. Također navodi da članak 23. Pravilnika o osoblju, jedina njegova odredba koja uređuje privilegije i imunitete dužnosnika, potvrđuje, kao što je to razvidno iz samog njegova teksta, da se te privilegije i imuniteti „dodjeljuju […] isključivo u interesu Unije”.
65

Kako to proizlazi iz informacija koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev, tužitelj u glavnom postupku ističe da se, osobito, ne može smatrati da je predmetna roba otpremljena ili prevezena u njegovo ime s obzirom na to da su, iako je on kupcima koji su od njega kupili robu predložio prijevozničko društvo, ti kupci oni koji su to društvo ovlastili za prijevoz na temelju ugovora kojeg on nije bio stranka.
30

Kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda, činjenica da Komisija u predsudskom postupku primjenjuje kratke rokove ne može sama po sebi dovesti do nedopuštenosti kasnije tužbe zbog povrede obveze (vidjeti u tom smislu presudu od 31. siječnja 1984., Komisija/Irska, 74/82, EU:C:1984:34, t. 12. i 13.). Naime, do takve nedopuštenosti dolazi samo u slučaju kada je Komisijino postupanje dotičnoj državi članici otežalo osporavanje prigovora te institucije i na taj način dovelo do povrede prava obrane, što država članica o kojoj je riječ mora dokazati (vidjeti u tom smislu presude od 12. svibnja 2005., Komisija/Belgija, C‑287/03, EU:C:2005:282, t. 14. i od 21. siječnja 2010., Komisija/Njemačka, C‑546/07, EU:C:2010:25, t. 22.).
41

U tom pogledu, točno je da je, u skladu sa samim člankom 76. stavkom 1. Uredbe br. 207/2009, EUIPO‑ovo ispitivanje, u postupku koji se odnosi na relativne razloge odbijanja registracije, ograničeno na činjenice, dokaze i argumente te zahtjeve što su ih podnijele stranke na način da žalbeno vijeće svoju odluku može temeljiti samo na relativnim razlozima za odbijanje koje je istaknula dotična stranka kao i na povezanim činjenicama i dokazima koje su podnijele stranke. No, ostaje činjenica, kao što je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 49. do 51. i 58. svojeg mišljenja, da je žalbeno vijeće dužno odlučiti o svim pitanjima koja su, s obzirom na žalbene razloge i zahtjeve koje su podnijele stranke, nužna kako bi se osigurala pravilna primjena te uredbe i u pogledu kojih raspolaže svim elementima potrebnima za donošenje odluke, čak i ako se stranke pred njim nisu pozvale ni na jedan pravni element koji se odnosi na ta pitanja.
4

Parlament je 7. listopada 2015. donio raspored svojih plenarnih sjednica za 2017. godinu predviđajući, osobito, održavanje redovnih plenarnih zasjedanja u Strasbourgu (Francuska) od 23. do 26. listopada, od 13. do 16. studenoga i od 11. do 14. prosinca 2017. te dodatnih plenarnih zasjedanja 29. i 30. studenoga 2017. u Bruxellesu (Belgija).
18

Osoba QH je 1. srpnja 2009. podnijela tužbu protiv škole u kojoj je bila zaposlena pred Rajonen sadom Plovdiv (Općinski sud u Plovdivu) zahtijevajući, među ostalim, plaćanje naknade u iznosu od 7125 bugarskih leva (BGN) (oko 3641 euro) za 285 dana neiskorištenog plaćenog godišnjeg odmora, to jest 57 dana godišnje, za razdoblje od 30. travnja 2004. do 13. studenoga 2008., kao i iznos od 1100 BGN (oko 562 eura) za zakašnjenje s plaćanjem tih naknada u razdoblju od 13. studenoga 2008. do 1. srpnja 2009.
62

Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 62. svojeg mišljenja, s obzirom na to da je tijelo nadležno za sklapanje ugovora uzelo u obzir zapisnike o saslušanju radi donošenja sporne odluke, bilo je važno da se žaliteljica o njima može očitovati. Prema tome, žaliteljica je imala pravo, kako bi mogla valjano podnijeti svoja očitovanja, da joj se dostavi barem sažetak mišljenja Savjetodavnog odbora i zapisnika o saslušanju svjedoka s obzirom na to da je tijelo nadležno za sklapanje ugovora zasnovalo svoju odluku na tim dokumentima.
4

Člankom 199.a te direktive, iz Direktive 2013/43, koja je stupila na snagu 15. kolovoza 2013., predviđalo se: „1. Države članice mogu, do 31. prosinca 2018. i na razdoblje od najmanje dvije godine, predvidjeti da osoba odgovorna za plaćanje PDV‑a bude porezni obveznik kojem je obavljena bilo koja od sljedećih isporuka: […] (i) isporuke žitarica, industrijskih usjeva uključujući uljano sjemenje i šećernu repu, koji se uobičajeno upotrebljavaju [ne upotrebljavaju uobičajeno] u neizmijenjenom stanju za krajnju potrošnju; […] 1.a Države članice mogu utvrditi uvjete za primjenu mehanizma predviđenog u stavku 1. 1.b Primjena mehanizma predviđenog u stavku 1. na isporuku bilo koje od robe ili usluga navedenih u točkama (c) do (j) tog stavka podliježe uvođenju odgovarajućih i djelotvornih obveza izvješćivanja za porezne obveznike koji isporučuju robu ili usluge na koje se primjenjuje mehanizam predviđen u stavku 1.”
10

Napomene s objašnjenjem kombinirane nomenklature Europske unije (SL 2011., C 137, str. 1.) odnose se na KN u verziji koja proizlazi iz Uredbe br. 861/2010 (u daljnjem tekstu: napomene s objašnjenjem KN‑a). Međutim, one su relevantne za glavni predmet, s obzirom na to da je, kao što to proizlazi iz točke 3. ove presude, tekst tarifnog broja 8525 kao i podbrojeva 85258030 i 85258091 KN‑a ostao isti nakon izmjena te nomenklature Uredbom br. 1006/2011 i Provedbenom uredbom br. 927/2012. Napomene s objašnjenjem KN‑a koje se odnose na te tarifne brojeve i podbrojeve glase: „8525 Odašiljači za radiodifuziju ili televiziju, neovisno imaju li ugrađen prijamnik ili aparat za snimanje ili reprodukciju zvuka; televizijske kamere, digitalni fotoaparati i videokamere (kamkorderi) […] […] […] 8525 80 30 Digitalni fotografski aparati Digitalni fotoaparati iz ovog tarifnog podbroja uvijek omogućuju slikanje nepomične slike, bilo na mediju za unutarnju pohranu ili na zamjenjivom mediju. Većina fotoaparata koji se razvrstavaju u ovaj tarifni podbroj dizajnom sliče tradicionalnim fotoaparatima i nemaju sklopivi objektiv. Navedeni fotoaparati također mogu imati mogućnost bilježenja videozapisa snimanjem videosekvenci. Fotoaparati se razvrstavaju u ovaj tarifni podbroj osim ako ne omogućuju, uz korištenje maksimalnog kapaciteta pohrane, snimanje najmanje 30 minuta pojedinačne videosekvence kvalitete od 800 × 600 piksela (ili više) pri brzini od 23 sličice po sekundi (ili većoj). U usporedbi s videokamerama iz tarifnih podbrojeva 8525 80 91 i 8525 80 99, mnogi digitalni fotoaparati (kad funkcioniraju kao videokamere) ne nude mogućnost optičkog zuma tijekom snimanja videozapisa. Bez obzira na kapacitet [memorije], neki fotoaparati prekinu snimanje videozapisa nakon određenog vremenskog razdoblja. 8525 80 91 i 8525 80 99 Videokamere (kamkorderi) Videokamere iz ovih tarifnih podbrojeva uvijek omogućuju snimanje videosekvenci, bilo na mediju za unutarnju pohranu ili na zamjenjivom mediju. Digitalne videokamere iz ovih tarifnih podbrojeva se u pravilu dizajnom razlikuju od digitalnih fotoaparata iz tarifnog podbroja 8525 80 30. Često imaju sklopivi objektiv i obično se isporučuju s daljinskim upravljačem. Uvijek nude mogućnost optičkog zuma tijekom snimanja videozapisa. Navedene [digitalne] videokamere mogu nuditi mogućnost slikanja nepomične slike. Iz ovog tarifnog podbroja se isključuju oni digitalni fotoaparati koji ne omogućuju, uz korištenje maksimalnog kapaciteta pohrane, snimanje najmanje 30 minuta pojedinačne videosekvence kvalitete od 800 × 600 piksela (ili više) pri brzini od 23 sličice po sekundi (ili većoj).
57

Helenska Republika u prilog svojoj žalbi ističe šest žalbenih razloga. Prvi žalbeni razlog odnosi se na spornu odluku u dijelu u kojem se njome primjenjuju paušalni ispravci od 25 % i 10 % na potpore po površini za pašnjake za godine podnošenja zahtjeva 2012. i 2013., kao i jednokratni ispravak od 37163161,78 eura za godinu podnošenja zahtjeva 2013. Taj žalbeni razlog temelji se na pogrešnom tumačenju pojma „trajnih pašnjaka” od strane Općeg suda u smislu članka 2. prvog stavka točke 2. Uredbe br. 796/2004 i članka 2. točke (c) Uredbe br. 1120/2009. Drugi žalbeni razlog temelji se na pogrešnom tumačenju i primjeni dokumenta br. VI/5330/97 od strane Općeg suda u pogledu ispunjavanja uvjeta koji opravdavaju paušalni financijski ispravak od 25 % primijenjen na potpore po površini za pašnjake za godinu podnošenja zahtjeva 2012. Treći žalbeni razlog temelji se na tome da je Opći sud pogrešno protumačio i primijenio članak 31. stavak 2. Uredbe br. 1290/2005, članak 52. stavak 2. Uredbe br. 1306/2013 i članak 34. Provedbene uredbe br. 908/2014, kako su navedeni u dokumentu br. VI/5330/97, načelo ne bis in idem i načelo proporcionalnosti zbog kumulacije paušalnog financijskog ispravka od 10 % primijenjenog na potpore po površini za pašnjake za godinu podnošenja zahtjeva 2013. kao i jednokratni ispravak. Četvrti i peti žalbeni razlog odnose se na ocjenu Općeg suda o paušalnom financijskom ispravku od 5 % koji je primijenjen na Helensku Republiku zbog nedostataka u primjeni kriterija za odabir projekata u okviru mjere 125 za financijske godine 2010. do 2013. Dok se četvrti žalbeni razlog temelji na pogrešnom tumačenju i primjeni članka 71. stavaka 2. i 3. Uredbe br. 1698/2005 kao i na nedovoljnom obrazloženju pobijane presude, peti žalbeni razlog temelji se na povredi članka 31. stavka 4. točke (c) Uredbe br. 1290/2005 kao i na nedostatnom i proturječnom obrazloženju te presude. Šesti žalbeni razlog tiče se ocjene Općeg suda koja se odnosi na jednokratan ispravak primijenjen na Helensku Republiku za financijske godine 2011. do 2013. zbog nedostataka utvrđenih u primjeni politike sankcija u vezi s mjerom 121. Taj tužbeni razlog temelji se na povredi članka 73. Uredbe br. 817/2004 i članka 63. Provedbene uredbe br. 809/2014.
73

Međutim, iako iz sudske prakse Suda proizlazi da je mogućnost tužbe za naknadu štete dovoljna osnova za pravni interes, to je ipak pod uvjetom da on nije hipotetske naravi (vidjeti u tom smislu presude od 17. rujna 2015., Mory i dr./Komisija, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, t. 69. i 79. i navedenu sudsku praksu i od 7. studenoga 2018., BPC Lux 2 i dr./Komisija, C‑544/17 P, EU:C:2018:880, t. 43.). U tom pogledu, kao što je to navedeno u točki 41. ove presude, daljnje postojanje takvog pravnog interesa mora se ocijeniti in concreto, vodeći računa osobito o posljedicama navodne nezakonitosti i naravi navodno pretrpljene štete.
36

Kada je, nadalje, riječ o načelu porezne neutralnosti, točno je da iz sudske prakse Suda proizlazi da države članice mogu, u skladu s člankom 173. stavkom 2. točkom (c) Direktive 2006/112, za svaku transakciju upotrijebiti metodu ili ključ raspodjele koji se razlikuje od one na temelju prometa, pod uvjetom da, na temelju načela porezne neutralnosti, ta metoda jamči preciznije određivanje udjela odbitka PDV‑a u plaćenom pretporezu od onoga koji bi proizlazio iz primjene metode na temelju prometa. Na taj način, svaka država članica koja odluči dopustiti ili zahtijevati da porezni obveznik provede odbitak na temelju upotrebe robe i usluga ili njihova dijela mora paziti na to da način izračuna prava na odbitak omogući preciznije utvrđivanje dijela PDV‑a koji se odnosi na transakcije koje daju pravo na odbitak. Naime, prema načelu neutralnosti, koje je neodvojivo povezano sa zajedničkim sustavom PDV‑a, sustav izračuna odbitka mora objektivno odražavati stvarni dio troškova do kojih dolazi zbog nabave robe i usluga mješovite namjene, a koji se može pripisati transakcijama koje daju pravo na odbitak (vidjeti u tom smislu presudu od 18. listopada 2018., Volkswagen Financial Services (UK), C‑153/17, EU:C:2018:845, t. 51. i 52. i navedenu sudsku praksu).
28

To društvo ističe da se tom odredbom jednako postupa sa situacijom rezidentnih i nerezidentnih poreznih obveznika tog poreza, iako su te situacije različite, a za potonje je, prema toj odredbi, ulaganje u izvedene financijske instrumente čiji je temelj vrijednosni papir koji je izdalo društvo sa sjedištem u Italiji manje povoljno nego u one čiji je temelj vrijednosni papir koji potječe iz druge države. Iz toga proizlazi prepreka pristupu tržištu tih izvedenih financijskih instrumenata, to više što je provedba navedenog poreza popraćena administrativnim obvezama i obvezama prijavljivanja koje se pridodaju onima predviđenima u državama u kojima su financijski subjekti i eventualni posrednik rezidenti.
16

Člankom 2. te odluke predviđeno je: „1. Bugarska, Hrvatska, Cipar i Rumunjska mogu smatrati jednakovrijednima svojim nacionalnim vizama za tranzit ili namjeravani boravak na njihovim državnim područjima koji ne premašuje 90 dana u svakom razdoblju od 180 dana sljedeće isprave koje su izdale države članice koje u cijelosti primjenjuju schengensku pravnu stečevinu, bez obzira na državljanstvo osoba koje ih posjeduju: (a) ‚jedinstvenu vizu’ kako je definirana u članku 2. točki 3. Zakonika o vizama koja vrijedi za dva ulaska ili višestruke ulaske; (b) ‚vizu za dugotrajni boravak’ kako je navedena u članku 18. [KPSS‑a]; (c) ‚boravišnu dozvolu’ kako je definirana u članku 2. točki 15. [Zakonika o schengenskim granicama]. 2. Bugarska, Hrvatska, Cipar i Rumunjska također mogu smatrati jednakovrijednima svojim nacionalnim vizama za tranzit ili namjeravani boravak na njihovim državnim područjima koji ne premašuje 90 dana u svakom razdoblju od 180 dana vize s ograničenom teritorijalnom valjanošću izdane u skladu s prvom rečenicom članka 25. stavka 3. Zakonika o vizama. 3. Ako Bugarska, Hrvatska, Cipar ili Rumunjska odluče primjenjivati ovu Odluku, one priznaju sve isprave iz stavaka 1. i 2. bez obzira na to koja ih je država članica izdala, osim ako su unesene u putne isprave koje one ne priznaju ili u putne isprave koje je izdala treća zemlja s kojom nemaju diplomatske odnose.”
39

U tom pogledu, kao što je to u bitnome naveo nezavisni odvjetnik u točkama 67. do 70. svojeg mišljenja, u okolnostima poput onih u glavnom postupku nije relevantno to što su određene djelatnosti izvršene na temelju ovlaštenja određene države, s obzirom na to da je Sud u tom pogledu presudio da sama činjenica da se određene ovlasti prenose aktom tijela javne vlasti ne znači da se te ovlasti izvršavaju iure imperii (vidjeti u tom smislu presudu od 9. ožujka 2017., Pula Parking, C‑551/15, EU:C:2017:193, t. 35.).
13

Društva B, C i D 15. siječnja 2018. podnijela su žalbu protiv te presude sudu koji je uputio zahtjev, Couru administrative (Visoki upravni sud, Luksemburg), jer je njihova tužba koja se odnosila na porezno razdoblje za 2013. proglašena neosnovanom. Prema mišljenju tih društava, bilo bi protivno načelu korisnog učinka prava Unije odbiti im pravo na primjenu sustava porezne integracije od 1. siječnja 2013. na temelju toga što nije ispunjen potpuno formalan uvjet, to jest poštovanje roka u kojem zahtjev mora biti podnesen. Takav uvjet bilo je iznimno teško ispuniti imajući u vidu stajališta iz luksemburških upravnih i sudskih odluka donesenih 2013. koje se protive svim zahtjevima za horizontalnom poreznom integracijom. Društva B, C i D podnijela su svoj zahtjev nakon što im je presuda od 12. lipnja 2014., SCA Group Holding i dr. (C‑39/13 do C‑41/13, EU:C:2014:1758) omogućila isticanje pravnih argumenata, na temelju prava Unije, da se na njih može primijeniti sustav porezne integracije predviđen luksemburškim zakonodavstvom, s obzirom na prethodno postojanje porezno integrirane grupe.
10

Iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da belgijski code judiciare (Zakonik o sudovima), kako je posljednji put izmijenjen loi portant dispositions diverses en matière de droit civil et des dispositions en vue de promouvoir des formes alternatives de résolution des litiges, du 18 juin 2018 (Zakon o različitim odredbama u području građanskog prava i odredbama s ciljem promicanja alternativnih oblika rješavanja sporova od 18. lipnja 2018., Belgisch Staatsblad od 2. srpnja 2018., str. 53455., u daljnjem tekstu: Zakonik o sudovima), propisuje dva oblika mirenja, odnosno izvansudsko mirenje, propisano u člancima 1730. do 1733. tog zakonika, i sudsko mirenje iz njegovih članaka 1734. do 1737.