ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Članak 2. stavak 2. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalna odredba poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, zato što odgodu dana prestanka aktivnosti radnika koji su navršili zakonsku dob za odlazak u starosnu mirovinu uvjetuje sklapanjem sporazuma s konkretnim poslodavcem na određeno vrijeme.

Prema mišljenju njemačke vlade, donoseći odredbu o kojoj je riječ u glavnom postupku, nacionalni je zakonodavac namjeravao, u skladu sa željama socijalnih partnera, uvesti fleksibilnu i pravno sigurnu mogućnost da se, prema potrebi i pod određenim uvjetima, radni odnos zadrži i nakon uobičajene dobi za umirovljenje.

To tumačenje ne može pobiti ni sud koji je uputio zahtjev, prema čijem se shvaćanju odredba o kojoj je riječ u glavnom postupku može promatrati kao osnova za odstupanje od načela automatskog prestanka ugovora o radu kada radnik navrši uobičajenu dob za umirovljenje. Naime, za razliku od mlađih radnika, radniku koji navršava uobičajenu dob za umirovljenje može se ponuditi izbor između produljenja radnog odnosa i potpunog napuštanja profesionalnog života.

To što stranke predmetnog ugovora o radu mogu nekoliko puta bezuvjetno i vremenski neograničeno odgoditi dan prestanka radnog odnosa ne može dovesti u pitanje taj zaključak. Naprotiv, takvi elementi pojačavaju povoljnost ili prednost te odredbe, s obzirom na to da su oni sredstva nastavka radnog odnosa, do kojeg svakako ne može doći bez sporazuma obiju ugovornih strana za vrijeme trajanja radnog odnosa.

(t. 28.-30., 33. izreka 1)
13

Postupak provedbe nadzora telekomunikacija propisan je člancima 1. do 3., 6. i 12. do 18. Zakona za specialnite razuznavatelni sredstva (Zakon o posebnim istražnim metodama) kao i člancima 172. do 177. NPK‑a. Kako je objasnio sud koji je uputio zahtjev, nadzor telekomunikacija moguć je i u okviru prethodnog istražnog postupka i nakon pokretanja kaznenog postupka. Za takvu je mjeru potrebno prethodno odobrenje nadležnog pravosudnog tijela koje se izdaje na zahtjev načelnika glavne uprave za borbu protiv organiziranog kriminaliteta ili državnog odvjetnika. Odluka pravosudnog tijela kojom se odobrava nadzor telekomunikacija mora biti obrazložena i, u skladu s člankom 15. Zakona o posebnim istražnim metodama i člankom 174. NPK‑a, mora ju donijeti predsjednik nadležnog pravosudnog tijela ili za to ovlašteni potpredsjednik.
Landskatteretten (Državna žalbena komisija za porezna pitanja, Danska) je rješenjem od 25. svibnja 2011. potvrdio SKAT‑ovu odluku smatrajući da su švedska društva samo društva provodnici. U tom se rješenju među ostalim navodi sljedeće:

„Do restrukturiranja provedenog krajem 2004./početkom 2005. krajnje društvo danskog dijela grupe, [društvo C Danmark II], bilo je u izravnom vlasništvu [društva C Cayman Islands].

Restrukturiranjem su između [društva C Cayman Islands] i [društva C Danmark II] umetnuta tri novoosnovana društva tako da je [društvo C Cayman Islands] tada u vlasništvu imalo švedsko holding društvo koje je u vlasništvu imalo jedno drugo švedsko društvo koje je pak u vlasništvu imalo [društvo C Danmark I], koje je postalo krajnje matično društvo danskog dijela grupe. Struktura grupe je među ostalim ostvarena nizom prodaja društava unutar grupe prilikom kojih je [društvo C Cayman Islands] odobrilo [društvu C Sverige I] dva zajma u iznosima od 75 milijuna eura i 825 milijuna eura, a [društvo C Sverige II] [društvu C Danmark I] također dva zajma u iznosima od 75 milijuna eura i 825 milijuna eura.

Između društava [C Cayman Islands] i [C Sverige I] ugovorena je mjenica u iznosu od 75 milijuna eura pod uvjetima koji su u potpunosti istovjetni onima na temelju mjenice u iznosu od 75 milijuna eura koja je ugovorena između društava [C Sverige II] i [C Danmark I]. Isto vrijedi i za mjenice u iznosu od 825 milijuna eura […]. Putem provedenog restrukturiranja i vjerovničko‑dužničkog odnosa koji je u tom kontekstu uspostavljen na temelju transakcija koje su sklopile strane sa zajedničkim interesima, [društvo C Sverige II] je, koristeći se švedskim pravilima o prijenosima unutar grupe, [društvu C Sverige I] prenijelo kamate koje je primilo od [društva C Danmark I], dok je [društvo C Sverige I] sredstva dalje prenijelo na [društvo C Cayman Islands] kao troškove kamata.

Budući da na temelju švedskih poreznih pravila na snazi u to vrijeme, u Švedskoj nije bilo neto oporezivog prihoda, obveze plaćanja kamata [društva C Danmark I] bile su u cijelosti prenesene na [društvo C Cayman Islands] putem švedskih društava.

Nijedno od društava osnovanih tijekom restrukturiranja nije obavljalo nikakve druge djelatnosti osim djelatnosti holdinga, zbog čega su njihovi predvidljivi prihodi bili samo oni koji su po svojoj prirodi povezani s djelatnošću holdinga. Iz toga nužno proizlazi da su društva dužnici, prilikom uspostavljanja vjerovničko‑dužničkih odnosa u vezi s restrukturiranjem, da bi mogla ispuniti svoje s tim povezane obveze, morala primiti sredstva od drugih društava grupe. To je od početka morao biti preduvjet.

[Društvo C Sverige II] se stoga smatra društvom provodnikom koje u pogledu primljenih iznosa raspolaže s toliko malo ovlasti da se ne može smatrati ovlaštenim korisnikom kamata primljenih od [društva C Danmark I], ni na temelju [nordijskog poreznog ugovora] ni na temelju Direktive 2003/49. U tom pogledu nije relevantno što su prijenosi između švedskih društava učinjeni u obliku prijenosa sredstava unutar grupe, a ne u obliku isplate kamata.”
76

Međutim, u ovom slučaju, kako to proizlazi iz uvodnih izjava 12. i 63. sporne uredbe i kao što je to Opći sud utvrdio u točki 94. pobijane presude, uzorkovani američki proizvođači tijekom razdoblja ispitnog postupka nisu svoje proizvode izravno izvozili na tržište Unije. Stoga im na teret nije stavljen nikakav damping i u odnosu na njih nije mogla biti utvrđena nikakva pojedinačna dampinška marža, kako to proizlazi iz uvodnih izjava 64. i 76. sporne uredbe i kako je to Opći sud istaknuo u točkama 107. do 112. pobijane presude.
51

Međutim, u ovom slučaju, kako to proizlazi iz uvodnih izjava 12. i 63. sporne uredbe i kao što je to Opći sud utvrdio u točki 57. pobijane presude, uzorkovani američki proizvođači, među kojima je društvo Marquis Energy, tijekom razdoblja ispitnog postupka nisu svoje proizvode izravno izvozili na tržište Unije. Stoga im na teret nije stavljen nikakav damping i u odnosu na njih nije mogla biti utvrđena nikakva pojedinačna dampinška marža, kako to proizlazi iz uvodnih izjava 64. i 76. sporne uredbe i kako je to Opći sud istaknuo u točkama 69. do 74. pobijane presude.
31

Prije svega treba zajedno ispitati prvi, drugi i treći žalbeni razlog jer žalitelji njima Općem sudu u biti prigovaraju da je, osobito u točkama 72. do 74., 81. i 85. do 87. pobijane presude, počinio pogreške smatrajući da članci 174. do 178. UFEU‑a ne mogu biti pravna osnova za donošenje predloženog akta.
21

Zajednički europski referentni okvir za jezike, koji je uspostavilo Vijeće Europe [Preporuka Odbora ministara Vijeća Europe br. R (98) 6 od 17. ožujka 1998., u daljnjem tekstu: ZERO], određuje jezične sposobnosti u okviru šest razina, od razine A1 do razine C2. On sadržava različite tablice, od kojih jedna sveobuhvatno izlaže zajedničke razine poznavanja. Razina B2, koja odgovara poznavanju jezika na razini „samostalni korisnik”, izložena je u ZERO‑u na sljedeći način: „Može razumjeti glavne misli složenog teksta o konkretnim i apstraktnim temama, uključujući tehničke rasprave iz svojeg stručnog područja. Može komunicirati dovoljno tečno i lako, što omogućuje normalnu interakciju s izvornim govornikom bez napora s bilo koje strane. Može se jasno i detaljno izraziti o velikom broju tema, iznijeti svoja stajališta o nekoj aktualnoj temi i izložiti prednosti i nedostatke različitih opcija.”
30

Kao što to žalitelji ističu, objektivna nepristranost Odbora može biti ugrožena kada sukob interesa u vezi s jednim od njegovih članova može dovesti do preklapanja funkcija i to neovisno od osobnog ponašanja navedenog člana.
48

Iz tog izvještaja proizlazi da članak 14. stavak 4. navedenog prijedloga direktive, na temelju kojeg je nastao članak 14. stavak 4. Direktive 2011/95, proširuje razloge za isključenje statusa izbjeglice povrh klauzula o isključenju i prestanku statusa iz članka 1. Ženevske konvencije, iako su te klauzule taksativne naravi te iako članak 42. stavak 1. te konvencije zabranjuje državama ugovornicama stavljanje rezervi u vezi s njezinim člankom 1. Iz navedenog izvješća također proizlazi da unatoč tomu što članak 33. Ženevske konvencije omogućava prisilno udaljavanje ili vraćanje osobe u zemlju njezina podrijetla ili u drugu zemlju, ta odredba ipak nema nikakvog utjecaja na status izbjeglice te osobe u zemlji njezina boravišta. Sud koji je uputio zahtjev ističe da dvojbe koje je izrazio Visoki povjerenik dijele, među ostalim, European Council on Refugees and Exiles, International Association of Refugee and Migration Judges te pravobraniteljica Češke Republike.
6

Komisija Europskih zajednica je 19. prosinca 2007. i 2. rujna 2008., na temelju Odluke br. 1982/2006/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. o Sedmom okvirnom programu Europske zajednice za istraživanja, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti (2007. – 2013.) (SL 2006., L 412, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 23., str. 273.; u daljnjem tekstu: Sedmi okvirni program), s društvom IAE sklopila sporazum o dodjeli bespovratnih sredstava pod nazivom „Senior – Social Ethical and Privacy Needs in ICT for Older People: a dialogue roadmap” (u daljnjem tekstu: ugovor Senior) i sporazum pod nazivom „Market Requirements, Barriers and Cost‑Benefits Aspects of Assistive Technologies” (u daljnjem tekstu: ugovor MARE).
83

Kao što to u biti tvrde austrijska i njemačka vlada te Komisija, treće pitanje tiče se samog predmeta glavnog postupka, s obzirom na to da se odnosi na doseg uvjeta predviđenog u članku 12. stavku 1. Uredbe br. 883/2004, prema kojem upućena osoba, kako bi se na nju i dalje primjenjivalo zakonodavstvo države članice u kojoj poslodavac uobičajeno obavlja svoje djelatnosti, ne smije biti „poslana s ciljem da zamijeni drugu osobu” (u daljnjem tekstu: uvjet o nezamjenjivanju). Naime, spomenutim pitanjem sud koji je uputio zahtjev nastoji razjasniti kojem od tumačenja dviju država članica koje su svoj spor iznijele Administrativnoj komisiji treba dati prednost, s obzirom na to da su njihova suprotstavljena tumačenja o dosegu uvjeta o nezamjenjivanju, kao što to proizlazi iz spisa podnesenog Sudu, dovela do spora koji postoji među strankama u glavnom postupku u pogledu zakonodavstva koje se primjenjuje na radnike o kojima je riječ.
36

Nadalje, to tumačenje nije dovedeno u pitanje razmatranjima iz točke 39. presude od 12. studenoga 2014., Altmann i dr. (C‑140/13, EU:C:2014:2362), prema kojima spor o kojem je riječ u predmetu povodom kojeg je donesena ta presuda nije spadao u područje građanskih ili trgovačkih postupaka koje su pokrenule osobe koje su zatražile pristup povjerljivim informacijama koje se odnose na investicijsko društvo koje je bilo u prisilnoj likvidaciji. Naime, u presudi od 12. studenoga 2014.Altmann i dr. (C‑140/13, EU:C:2014:2362) od Suda se nije tražio odgovor na pitanje koje je predmet ovog postupka, s obzirom na to da se ta presuda odnosila na tumačenje Direktive 2004/39/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o tržištima financijskih instrumenata te o izmjeni direktiva Vijeća 85/611/EEZ i 93/6/EEZ i Direktive 2000/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 93/22/EEZ (SL 2004., L 145, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 4., str. 29. i ispravak SL 2014., L 54, str. 23.) u kontekstu obilježenom činjeničnom i postupovnom nacionalnom situacijom različitom od one u glavnom postupku. Stoga se članak 53. stavak 1. Direktive 2013/36 ne može tumačiti s obzirom na obrazloženje iz točke 39. navedene presude, kao što je to nezavisni odvjetnik u bitnome istaknuo u točkama 50. i 52. njegovog mišljenja.
1

Svojom žalbom Europska komisija traži ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 26. svibnja 2016., Francuska i IFP Énergies nouvelles/Komisija (T‑479/11 i T‑157/12, EU:T:2016:320) (u daljnjem tekstu: pobijana presuda), u dijelu u kojem je njome Opći sud poništio članak 1. stavke 3. do 5., kao i članke 2. do 12. Odluke Komisije 2012/26/EU od 29. lipnja 2011. o državnoj potpori C 35/08 (Ex NN 11/2008) koju je Francuska dodijelila javnoj ustanovi Institut français du pétrole (SL 2012., L 14, str. 1.) [neslužbeni prijevod] (u daljnjem tekstu: sporna odluka).
20

Društvo R GmbH je držalo 100 % kapitala Hella Asia Pacific Pty Ltd. (u daljnjem tekstu: HAP Ltd.), društva kapitala uređenog australskim pravom sa sjedištem u Australiji. Društvo HAP Ltd. primilo je 2009. od svojeg društva kćeri Hella Philippinen Inc. (u daljnjem tekstu: H Inc.) raspodijeljenu dobit u iznosu od 556000 australskih dolara (otprilike 337584 eura).
8

Tužitelji u glavnom postupku zatražili su povrat poreza na prodaju i najam videosnimaka namijenjenih javnosti za privatno korištenje koji su platili u 2008. i 2009. u pogledu društva Carrefour Hypermarchés i od 2009. do 2011. u pogledu drugih društava. Oni ističu da je taj porez bio ubran u suprotnosti s člankom 108. stavkom 3. UFEU‑a jer Francuska Republika Komisiji nije priopćila povećanje ukupnog prihoda od triju poreza do kojeg je došlo od 2007. do 2011. (u daljnjem tekstu: predmetno razdoblje). Prema mišljenju tužitelja u glavnom postupku, koji se pozivaju na izvješće Coura des comptes (Revizorski sud, Francuska) iz kolovoza 2012. o upravljanju i financiranju CNC‑a (u daljnjem tekstu: izvješće Revizorskog suda), to je povećanje uzrokovalo bitnu promjenu načina financiranja programa potpora, s obzirom na to da je prekoračilo prag od 20 % utvrđen člankom 4. Uredbe br. 794/2004.
40

U tom je pogledu nebitno i to što je zahtjevom za pristup o kojem je riječ u glavnom postupku – kao što to proizlazi iz pisanog odgovora španjolske vlade na pitanje Suda i kao što su to na raspravi potvrdili ta vlada i državno odvjetništvo – tražen samo pristup telefonskim brojevima koji odgovaraju SIM karticama aktiviranima IMEI kodom ukradenog mobilnog telefona kao i podacima o identitetu nositelja tih kartica, poput njihova imena, prezimena i, prema potrebi, adrese, a ne i pristup podacima o komunikacijama izvršenima tim SIM karticama i podacima o lokaciji ukradenog mobilnog telefona.
64

Budući da Komisija nije osporila to da je proizvodnja vozila homologiranih tipova 246, 176 i 117 konačno prekinuta 26. lipnja 2013., kao što je to Daimler obavijestio KBA, u okviru ovog prigovora valja uzeti u obzir samo 133713 vozila nesukladnih s tim homologiranim tipovima koja je Daimler stavio na tržište do tog datuma.
12

U prilog toj pritužbi World Wildlife Fund UK priložio je izvješće pod nazivom „Zaštita obalnog dupina u britanskim morima” koje su izradili stručnjaci za predmetno područje Peter Evans i Sian Prior (u daljnjem tekstu: izvješće Evans/Prior). To je izvješće prepoznalo šest područja za koja se nameće da bi, na temelju dostupnih znanstvenih podataka, trebala biti određena kao PPO za tu vrstu. Radilo se o područjima koja se nazivaju „Western Scotland and Inner Hebrides”, „North & West Anglesey”, „South‑west Llyn”, „South Cardigan Bay”, „Pembrokeshire Marine/Sir Benfro Forol” i „Outer Bristol Channel”. Prema tom izvješću, pet drugih područja moglo je biti dio PPO, a to su područja pod nazivima „Northern Isles”, „Moray Firfth”, koje se širi na East Grampian, „Eastern England”, „Dogger Bank” i „Skerries and Causeway”, koja se nalaze u Sjevernoj Irskoj. Izvješće Evans/Prior sadržava nacrte standardiziranih obrazaca podataka za svako od tako identificiranih područja.
60

Kao što je to navedeno u točki 46. ove presude, isto je tako isključeno da države članice mogu odlučiti da prestanak radnog odnosa do kojeg je došlo zbog smrti dovede do potpunog retroaktivnog gubitka prava na plaćeni godišnji odmor koje je radnik stekao, s obzirom na to da takvo pravo obuhvaća, osim samog prava na godišnji odmor, i drugu jednako bitnu sastavnicu, odnosno pravo na primanje plaćanja, na temelju kojeg se dotičnoj osobi ili njezinim pravnim sljednicima isplaćuje novčana naknada za neiskorišteni godišnji odmor prilikom prestanka radnog odnosa.
29

Navedeno pitanje odnosi se prije svega na tumačenje članka 7. stavka 1. Direktive 2003/88 te se njime želi doznati protivi li se toj odredbi to da se zadržavanje prava na plaćeni godišnji odmor koji nije bio iskorišten do kraja referentnog razdoblja uvjetuje time da je radnik zatražio ostvarivanje tog prava tijekom navedenog razdoblja i to da je u slučaju nepostojanja takvog zahtjeva propisan gubitak tog prava a da poslodavac pritom nije obvezan jednostrano i na način koji bi obvezivao radnika odrediti datum godišnjeg odmora tijekom tog razdoblja.
52

U tom smislu, kao što je to nezavisni odvjetnik također naveo u točkama 43. do 45. svojeg mišljenja, poslodavac osobito mora, vodeći računa o obveznoj naravi prava na plaćeni godišnji odmor i kako bi osigurao koristan učinak članka 7. Direktive 2003/88, konkretno i na potpuno transparentan način osigurati da radnik može stvarno koristiti svoj plaćeni godišnji odmor, potičući ga, prema potrebi i formalnim putem, da to učini, pri čemu ga mora, kako bi se zajamčilo da navedeni odmor i dalje može zainteresiranoj osobi osigurati opuštanje i odmor kojima mora pridonijeti, detaljno i pravodobno obavijestiti o tome da će se, ako ga ne iskoristi, taj odmor izgubiti na kraju referentnog razdoblja ili odobrenog razdoblja prijenosa ili, nadalje, prilikom prestanka radnog odnosa kad do njega dođe tijekom takvog razdoblja.
109

Kad je riječ o argumentu Scuole Elementare Maria Montessori koji se temelji na tome da Opći sud nije uzeo u obzir sudsku praksu Suda navedenu u točkama 103. do 105. ove presude, valja smatrati, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 142. do 144. svojeg mišljenja, da je – s obzirom na to da je Opći sud u okviru svojeg tumačenja predmetnog nacionalnog prava utvrdio da se oslobođenje od IMU‑a primjenjuje samo na obrazovne djelatnosti koje se obavljaju besplatno ili uz plaćanje protučinidbe simboličnog iznosa koji nema veze s troškovima navedene usluge – Opći sud mogao a da time ne počini pogrešku koja se tiče prava odbiti prigovor Scuole Elementare Maria Montessori koji se temeljio na tome da se to oslobođenje primjenjivalo na obrazovne djelatnosti koje su se obavljale uz naplatu.
14

Članak 10. Zakona br. 146 od 8. svibnja 1998. (GURI br. 110, redovni dodatak GURI‑ju br. 93), određuje: „1.) Ispravak poreza na temelju sektorskih studija predviđenih člankom 62.e Zakonodavne uredbe br. 331 od 30. kolovoza 1993., izmijenjene i pretvorene u Zakon br. 427 od 29. listopada 1993., odnosi se na porezne obveznike u skladu s uvjetima utvrđenima u ovom članku kada su prijavljeni dohodak ili plaća niži od dohotka ili plaće koji se mogu odrediti na temelju tih studija. […] 3.a) U slučajevima iz stavka 1., porezni ured će, prije dostave poreznog rješenja, pozvati poreznog obveznika da pristupi u skladu s člankom 5. Zakonodavne uredbe br. 218 od 19. lipnja 1997. 3.b) U slučaju nerazmjernosti dohotka ili plaća utvrđenih na temelju sektorskih studija, mogu se potvrditi razlozi kojima se opravdava to da prijavljeni manjkavi dohodak ne odgovara onomu koji proizlazi iz primjene tih studija. Također se mogu potvrditi razlozi za neusklađenost između prijave i ekonomskih pokazatelja koje su utvrdile navedene studije. Takvu potvrdu izdaju, na zahtjev poreznih obveznika, osobe navedene u točkama (a) i (b) članka 3. stavka 3. uredbe utvrđene Uredbom predsjednika Republike br. 322 od 22. srpnja 1998., koje su ovlaštene poslati potvrde elektroničkim putem od strane načelnika za poreznu ispomoć centara koje su uspostavile osobe iz članka 32. stavka 1. točaka (a), (b) i (c) Zakonodavne uredbe br. 241 od 9. srpnja 1997., kao i od strane zaposlenika i službenika strukovnih udruga ovlaštenih pružati tehničku pomoć iz članka 12. stavka 2. Zakonodavne uredbe br. 546 od 31. prosinca 1992. […] 5.) Za potrebe [PDV‑a], na veće dohotke ili plaće, koji se određuju na temelju spomenutih sektorskih studija, uzimajući u obzir postojanje neoporezivih transakcija ili transakcija koje podliježu posebnim sustavima, primjenjuje se prosječna stopa koja proizlazi iz omjera između poreza na oporezive transakcije i prijavljenog prihoda, umanjena za neto porez na robu koja se može amortizirati i prijavljeni prihod. […] 7.) Ministarstvo financija uredbom uspostavlja stručno povjerenstvo koje imenuje ministar, uzimajući pritom u obzir izvješća koja su izradile profesionalne gospodarske organizacije i strukovna udruženja. To povjerenstvo, prije odobravanja i objave svake sektorske studije, daje mišljenje o sposobnosti tih studija da predstavljaju stvarno stanje na koje se odnose. Za savjetodavnu djelatnost članova povjerenstva ne plaća se nikakva naknada. […]”
46

Međutim, valja utvrditi da se ponovno uvrštenje NITC‑a na sporne popise pobijanim aktima temelji na dva zasebna razloga, to jest, kao što to proizlazi iz točke 48. pobijane presude, na financijskoj potpori koju NITC pruža iranskoj vladi zbog veza između njegovih dioničara i te vlade, s jedne strane, i na logističkoj potpori koju NITC pruža navedenoj vladi zbog prijevoza iranske nafte, s druge strane. Kao što je to Opći sud naveo u točki 50. pobijane presude, samo se razlog koji se odnosi na financijsku potporu već nalazio u obrazloženju njegova prvotnog uvrštenja, koje je poništeno presudom od 3. srpnja 2014., National Iranian Tanker Company/Vijeće (T‑565/12, EU:T:2014:608). Usto, kao što proizlazi iz te iste točke i iz točke 51. pobijane presude, dokazi koji su podneseni Općem sudu u pogledu tog razloga, u okviru tužbe u prvom stupnju u kojem je donesena pobijana presuda, nisu isti kao oni koji su mu bili podneseni u okviru postupka za njegovo prvotno uvrštenje i koji su doveli do presude od 3. srpnja 2014., National Iranian Tanker Company/Vijeće (T‑565/12, EU:T:2014:608).
40

Prvim dijelom svojeg žalbenog razloga Komisija navodi da je u biti u točkama 62., 63., 70. i 74. do 77. pobijane presude Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava ocjenjujući taj uvjet dopuštenosti tužbe društva HBH s obzirom na njegovu činjeničnu i pravnu situaciju, iako je jedini relevantni kriterij bilo to je li to društvo bilo stvarni ili potencijalni korisnik predmetnog sustava potpore.
25

Kao prvo, u pogledu navodne nepodudarnosti između presude C‑331/11 i tužbe podnesene u ovom predmetu, valja podsjetiti na to da je u toj presudi Sud presudio da – time što je dopustila rad odlagališta otpada o kojem je riječ bez plana sanacije i bez donošenja konačne odluke o tome može li to odlagalište nastaviti s radom na temelju odobrenog plana sanacije – Slovačka Republika nije ispunila obveze koje je imala na temelju članka 14. točaka (a) do (c) Direktive 1999/31.
45

Usto, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 86. svog mišljenja, donošenje odluke koja omogućava pridavanje jednakovrijednih pravnih učinaka ranijoj osuđujućoj presudi izrečenoj u drugoj državi članici, poput one o kojoj je riječ u uvodnoj izjavi 13. Okvirne odluke 2008/675, zahtijeva ispitivanje od slučaja do slučaja, s obzirom na konkretnu situaciju. Ta mogućnost ne može opravdati provođenje posebnog postupka priznavanja osuđujućih presuda donesenih u drugoj državi članici koji je, s jedne strane, potreban za poštovanje tih osuđujućih presuda u novom kaznenom postupku i, s druge strane, takav da može dovesti do prekvalifikacije počinjenog djela i izrečene kazne.
2

Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Marcandi Ltd, koje posluje pod tvrtkom Madbid, i Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Porezna i carinska uprava, Ujedinjena Kraljevina) (u daljnjem tekstu: Porezna uprava), u pogledu sustava poreza na dodanu vrijednost (PDV) primjenjivog na prodaju „kredita” koji omogućuju sudjelovanje na internetskim dražbama.