ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
U području zajedničke vanjske i sigurnosne politike, i točnije što se tiče mjera ograničavanja protiv Irana s ciljem sprečavanja širenja nuklearnog oružja, oslobađanje određenih financijskih sredstava iznimka je od načela zamrzavanja financijskih sredstava s obzirom na to da nadležno tijelo ocjenu treba provoditi od slučaja do slučaja i da stoga nije ovlašteno davati opće odobrenje za određenu kategoriju transakcija za koje su dotični subjekti oslobođeni obveze podnošenja zahtjeva za dozvole od slučaja do slučaja.

Takav zaključak proizlazi iz jasnog, preciznog i detaljnog teksta članaka 7. do 10. Uredbe br. 423/2007 o mjerama ograničavanja protiv Irana, kao i članaka 16. do 19. i 21. Uredbe br. 961/2010 koja ju je zamijenila, koji za svaki slučaj predviđaju nadzor pretpostavki oslobađanja financijskih sredstava koji provodi nadležno tijelo i obavještavanje, ovisno o slučaju, Odbora za sankcije ili država članica i Komisije, kako bi eventualno mogli reagirati u skladu s primjenjivim odredbama.

(t. 76., 77.)
Naime, kao što propisuje uvodna izjava 10. Direktive 93/13, ujednačeni zakonski propisi u području nepoštenih ugovornih odredaba moraju se primjenjivati na sve ugovore koji se zaključuju između prodavatelja (robe) ili pružatelja (usluge) i potrošača, definiranih člankom 2. točkom (b) i (c) spomenute direktive. Slijedom toga, Direktiva 93/13 ugovore na koje se primjenjuje određuje ovisno o svojstvu ugovornih stranaka, odnosno ovisno o tome postupaju li one ili ne u okviru svoje profesionalne djelatnosti. Stoga je odvjetnik koji u okviru svoje profesionalne djelatnosti pruža pravnu uslugu uz naknadu, u korist fizičke osobe koja postupa s privatnim ciljevima „prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)“ u smislu članka 2. točke (c) Direktive 93/13. Na ugovor o pružanju takve usluge zbog toga se primjenjuje režim te direktive.

Kad je riječ o zaštiti potrošača – cilju Direktive 93/13 o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, javni ili privatni karakter profesionalne djelatnosti ili njezina posebna zadaća ne mogu odrediti pitanje same primjenjivosti spomenute direktive. U tom pogledu, članak 2. točka (c) odnosi se na svaku profesionalnu djelatnost, bila ona javna ili privatna, te se, kao što to stoji u njezinoj uvodnoj izjavi 14., ta direktiva primjenjuje i na profesionalne djelatnosti javnoga karaktera.

Slijedom toga, kad je riječ o pravnim uslugama koje odvjetnici pružaju uz naknadu, okolnost da oni u okviru svoje djelatnosti moraju poštovati povjerljivost svojih odnosa sa „strankama potrošačima“ nije zapreka primjeni Direktive 93/13 kad je riječ o standardiziranim ugovornim odredbama u ugovorima o pružanju pravnih usluga. Naime, ugovorne odredbe o kojima se ne vode pojedinačni pregovori, osobito one sastavljene za opću upotrebu, same po sebi ne sadržavaju personalizirane podatke koji se odnose na stranke odvjetnikâ, otkrivanje kojih bi moglo ugroziti odvjetničku tajnu. Točno je da bi sastavljanje posebne ugovorne odredbe, osobito one o načinima nagrađivanja odvjetnika, moglo, makar i neizravno, otkriti određene aspekte odnosa između odvjetnika i njegove stranke koji bi trebali ostati tajni. Međutim, o takvoj bi se ugovornoj odredbi pojedinačno pregovaralo i slijedom toga se na nju, kako to proizlazi iz točke 19. ove presude, ne bi primjenjivala Direktiva 93/13.

(t. 25., 28., 30.‑32.)
da se ocjena činjenica, što je isključivo zadaća nacionalnih tijela koja izvršavaju ocjenu pod sudskim nadzorom kako bi okvalificirala predmetnu situaciju koja se odnosi na službu, mora temeljiti na ukupnim dokazima pomoću kojih se, s obzirom na sve okolnosti slučaja, a osobito na one koje se odnose na relevantne činjenice povezane s državom podrijetla u trenutku odlučivanja o zahtjevu kao i s obzirom na položaj i osobne okolnosti podnositelja zahtjeva, može utvrditi da izvršavanje službe čini vjerojatnim počinjenje navodnih ratnih zločina;

ne obuhvaćaju isključivo situacije u kojima je utvrđeno da su ratni zločini već počinjeni ili da bi mogli ulaziti u nadležnost Međunarodnoga kaznenog suda, već i one u odnosu na koje podnositelj zahtjeva za status izbjeglice može dokazati da postoji velika vjerojatnost da će biti počinjeni;

Pod pretpostavkom da nacionalna tijela nadležna za ispitivanje zahtjeva za azil osobe koja je odbila izvršavati vojnu službu smatraju da nije utvrđeno da bi navedena služba uključivala počinjenje ratnih zločina u smislu članka 9. stavka 2. točke (e) Direktive 2004/83 o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita te o sadržaju odobrene zaštite, odredbe članka 9. stavka 2. točke (b) i (c) te direktive treba tumačiti na način da iz okolnosti kao što su one u glavnom postupku ne proizlazi da se mjere koje je vojnik pretrpio zbog odbijanja izvršavanja vojne službe, kao što su osuda na zatvorsku kaznu ili nečasni otpust iz vojske, mogu smatrati, s obzirom na legitimno izvršavanje prava dotične države na držanje obrambenih snaga, nerazmjernima ili diskriminatornima u mjeri u kojoj bi predstavljale djela proganjanja u smislu tih odredaba. Međutim, na nacionalnim je tijelima da provjere je li to doista tako.

(t. 48., 56. i t. 2. izreke)
Članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima treba tumačiti na način da mu nije protivna odredba nacionalnog prava u skladu s kojom nacionalni sud pred kojim je pokrenut hipotekarni ovršni postupak mora ponovno obračunati iznose koji se duguju na temelju odredbe ugovora o hipotekarnom zajmu koja predviđa zateznu kamatnu stopu koja je triput veća od zakonske stope, kako visina spomenute kamate ne bi prelazila tu gornju granicu, pod uvjetom da primjena te odredbe nacionalnog prava:

— ne ugrožava ocjenu nepoštenosti takvog uvjeta koju obavlja spomenuti nacionalni sud i

— ne sprečava taj sud da spomenuti uvjet izuzme iz primjene ako utvrdi da je „nepošten“ u smislu članka 3. stavka 1. te direktive.

Naime, kada je nacionalni sud suočen s ugovornom odredbom koja se odnosi na zateznu kamatu čija je stopa niža od one predviđene nacionalnim pravom, određivanje te zakonske gornje granice ne sprečava spomenuti sud da tu odredbu ocijeni nepoštenom, ako je to slučaj, u smislu članka 3. Direktive 93/13. Stoga se zatezna kamatna stopa koja je niža od trostruke zakonske stope ne može nužno smatrati poštenom u smislu te direktive. Međutim, ako je stopa zatezne kamate određene odredbom ugovora o hipotekarnom zajmu viša od stope propisane nacionalnim pravom i mora se, u skladu s tim pravom, smanjiti, takva okolnost ne smije spriječiti nacionalni sud u tome da, osim te mjere ublažavanja, izvede, s obzirom na Direktivu 93/13, sve posljedice eventualne nepoštenosti ugovorne odredbe koja sadržava tu stopu, poništavajući je ako je to potrebno.

(t. 40.‑42. i izreka)
Članak 23. stavak 1. drugu rečenicu Uredbe br. 1008/2008 treba tumačiti u smislu da, u okviru elektroničkog sustava rezervacije poput onoga u glavnom postupku, konačna cijena koja se plaća mora biti navedena ne samo za uslugu zračnog prijevoza koju je kupac odabrao već i za svaku uslugu zračnog prijevoza koje je tarifa prikazana.

Naime, obveza navođenja konačne cijene koja se plaća za svaki let koji je prikazan, a ne samo za odabrani let, omogućuje kupcima učinkovitu usporedbu cijena usluga zračnog prijevoza, u skladu s općim ciljem transparentnosti cijena usluga zračnog prijevoza kojem teži članak 23. stavak 1. Uredbe br. 1008/2008. Nadalje, ta obveza ni na koji način ne dovodi do zabrane iskazivanja tarife zračnog prijevoza ili vozarine prijevoza zračnim putem za svaki navedeni let pod uvjetima utvrđenima trećom rečenicom navedenog članka 23. jer obveza navođenja barem tarife zračnog prijevoza ili vozarine prijevoza kao i poreza, pristojbi u zračnim lukama, ostalih pristojbi, prireza ili provizija, kada su ti elementi dodani tarifi zračnog prijevoza ili vozarini prijevoza, postoji uz obvezu iskazivanja konačne cijene koja proizlazi iz druge rečenice toga stavka 1.

(t. 41., 43.‑45., izr. 2.)
Članak 18. stavak 2. Uredbe br. 795/2004 o detaljnim pravilima za provedbu programa jedinstvenih plaćanja kako je predviđeno u Uredbi br. 1782/2003 o zajedničkim pravilima za programe izravne potpore u sklopu zajedničke poljoprivredne politike i o uvođenju određenih programa potpore poljoprivrednicima, kako je izmijenjena Uredbom br. 1974/2004, treba tumačiti na način da se primjenjuje kada, s jedne strane, poljoprivrednik ispunjava uvjete za primjenu dvaju ili više od članaka 19. do 23.a navedene uredbe, kako je izmijenjena Uredbom br. 1974/2004, i kada, s druge strane, poljoprivrednik koji ispunjava uvjete za primjenu najmanje jednog od članaka 19. do 23.a navedene uredbe uz to ispunjava i uvjete za primjenu najmanje jednog od članaka 37. stavka 2., 40., 42. stavka 3. i 42. stavka 5. Uredbe br. 1782/2003.

(t. 45. i t. 1. izreke)
Pravo na saslušanje u svakom postupku, primijenjeno u kontekstu Direktive 2008/115 o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom i osobito njezinog članka 6., treba tumačiti u smislu da za državljanina treće zemlje s nezakonitim boravkom uključuje pravo da prije donošenja odluke o vraćanju koja se na njega odnosi iznese svoje mišljenje o zakonitosti svojeg boravka, o eventualnoj primjeni članaka 5. i 6. stavaka 2. do 5. navedene direktive, kao i o uvjetima svojeg vraćanja.

Naprotiv, pravo na saslušanje u svakom postupku, primijenjeno u kontekstu Direktive 2008/115 i osobito njezinog članka 6., treba tumačiti u smislu da ne obvezuje nadležno nacionalno tijelo ni da obavijesti tog državljanina, prije saslušanja organiziranog u svrhu donošenja te odluke, da namjerava u odnosu na njega donijeti odluku o vraćanju, ni da mu priopći dokaze na kojima namjerava temeljiti tu odluku, ni da mu odredi rok za razmišljanje prije nego što on iznese svoja očitovanja, ako taj državljanin ima mogućnost korisno i djelotvorno iznijeti svoje mišljenje u pogledu nezakonitosti svojeg boravka i razloga koji bi temeljem nacionalnog prava mogli opravdati to da se to tijelo suzdrži od donošenja odluke o vraćanju.

Pravo na saslušanje u svakom postupku, primijenjeno u kontekstu Direktive 2008/115 i osobito njezinog članka 6., treba tumačiti u smislu da se državljanin treće zemlje s nezakonitim boravkom može, prije nego što nadležno nacionalno tijelo donese odluku o vraćanju koja se na njega odnosi, obratiti pravnom savjetniku radi pomoći tijekom saslušanja od strane tog tijela, pod uvjetom da ostvarivanje tog prava ne utječe na dobro odvijanje postupka vraćanja i ne ugrožava učinkovitu provedbu Direktive 2008/115.

Međutim, pravo na saslušanje u svakom postupku, primijenjeno u kontekstu Direktive 2008/115 i osobito njezinog članka 6., treba tumačiti u smislu da državama članicama ne nameće dužnost snošenja troškova te pomoći u sklopu pružanja besplatne pravne pomoći.

(t. 68.‑71. i izreka)
Članak 126. stavak 1. Uredbe br. 73/2009 o utvrđivanju zajedničkih pravila za programe izravne potpore za poljoprivrednike u okviru zajedničke poljoprivredne politike i utvrđivanju određenih programa potpore za poljoprivrednike, o izmjeni uredaba br. 1290/2005, br. 247/2006, br. 378/2007 i stavljanju izvan snage Uredbe br. 1782/2003 treba tumačiti na način da pojam „mjerila koja su odnosne države članice utvrdile u 2006. i 2007.“ uključuje tržišnu godinu koju su te države članice morale odabrati do 30. travnja 2006. kao reprezentativno razdoblje za dodjelu zasebnog plaćanja za šećer, primjenom članka 143.ba stavka 1. Uredbe br. 1782/2003 o zajedničkim pravilima za programe izravne potpore u sklopu zajedničke poljoprivredne politike i o uvođenju određenih programa potpore poljoprivrednicima, o izmjeni uredaba br. 2019/93, br. 1452/2001, br. 1453/2001, br. 1454/2001, br. 1868/94, br. 1251/1999, br. 1254/1999, br. 1673/2000, br. 2358/71 i br. 2529/2001, kako je izmijenjena Uredbama br. 319/2006, br. 2011/2006 i br. 2012/2006.

Naime, budući da je cilj zasebnog plaćanja za šećer nadoknaditi gubitke dohodaka, koji proizlaze iz reforme zajedničke organizacije tržišta u sektoru šećera, treba smatrati da je cilj članka 143.ba Uredbe br. 1782/2003 i članka 126. Uredbe br. 73/2009 podupirati poljoprivrednike kojima su dodijeljene mjere potpore tržištu šećera prije reforme koja se dogodila tijekom 2006. U tu svrhu, članak 143.ba stavak 1. Uredbe br. 1782/2003 kao razdoblja u kojima države članice mogu odabrati referentno razdoblje za dodjelu zasebnog plaćanja za šećer izričito predviđa tržišne godine 2004/2005, 2005/2006 i 2006/2007. Usto, to je reprezentativno razdoblje odnosna država članica trebala konačno utvrditi do 30. travnja 2006. U tom pogledu valja utvrditi da navedene tržišne godine predstavljaju razdoblje tijekom kojeg su poljoprivrednici imali institucionalnu potpornu cijenu šećera Zajednice. U tim se uvjetima članak 126. stavak 1. Uredbe br. 73/2009 ne može tumačiti na način da za dodjelu zasebnog plaćanja za šećer predviđa reprezentativno razdoblje koje nije jedna od tržišnih godina koje su navedene u rečenom članku 143.ba stavku 1. koje je primjenom te odredbe odnosna država članica trebala konačno odabrati do 30. travnja 2006.

(t. 32., 34., 35., 37., 38. i izreka)
Predmet C‑47/13

Martin Grund

protiv

Landesamt für Landwirtschaft, Umwelt und ländliche Räume des Landes Schleswig‑Holstein

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesverwaltungsgericht)

„Zahtjev za prethodnu odluku — Zajednička poljoprivredna politika — Zajednička pravila za programe izravne potpore — Program jedinstvenih plaćanja — Pojam ‚trajnog pašnjaka’ — Zemljište koje se koristi za uzgoj trave ili drugoga zeljastoga krmnog bilja koje nije uključeno u plodored usjeva na poljoprivrednom gospodarstvu pet ili više godina — Zemljište koje je u tom razdoblju obrađivano i na kojem je zasijano zeljasto krmno bilje različito od onoga koje se na tom zemljištu prije proizvodilo“

Sažetak – Presuda Suda (drugo vijeće) od 2. listopada 2014.

Poljoprivreda — Zajednička poljoprivredna politika — Programi izravne potpore — Zajednička pravila — Program jedinstvenih plaćanja — Trajni pašnjak — Pojam — Poljoprivredno zemljište koja se trenutno ili unazad pet ili više godina koristi za uzgoj trave ili drugoga zeljastoga krmnog bilja — Zemljište koje je obrađivano i na kojem je zasijana drugačija vrsta zeljastog krmnog bilja — Uključenost — Prelazak na istoj površini s jedne vrste pašnjaka na drugu — Plodored usjeva — Isključenost

(Uredba Vijeća br. 73/2009, uvodna izjava 7.; Uredba Komisije br. 1120/2009, čl. 2. t. (c))

Definiciju trajnog pašnjaka određenu u članku 2. točki (c) Uredbe Komisije (EZ) br. 1120/2009 o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu programa jedinstvenih plaćanja predviđenog u glavi III. Uredbe br. 73/2009 o utvrđivanju zajedničkih pravila za programe izravne potpore za poljoprivrednike u okviru zajedničke poljoprivredne politike i utvrđivanju određenih programa potpore za poljoprivrednike, treba tumačiti u smislu da ona obuhvaća poljoprivredno zemljište koje se trenutačno i posljednjih pet ili više godina koristi za proizvodnju trave i drugoga zeljastoga krmnog bilja, no koje je u tom razdoblju obrađivano i zasijano vrstom zeljastoga krmnog bilja različitom od one koja se ondje prethodno proizvodila.

Naime, u toj se definiciji, s jedne strane, nigdje ne spominje činjenica da obrađivanje i sjetva vrste zeljastoga krmnog bilja različite od one koja se ondje dotad proizvodila samo po sebi isključuje kvalificiranje trajnim pašnjakom. Ta definicija ne pravi ni razliku između trave i određenoga zeljastoga krmnog bilja, tako da sva trava i sve drugo zeljasto krmno bilje čine dio jedne te iste kategorije koja kao takva nije dodatno podijeljena. Sve vrste zeljastoga krmnog bilja smatraju se jednakima u pogledu te odredbe, pa izbor specifične vrste zeljastoga krmnog bilja koja se proizvodi na pojedinom zemljištu sam po sebi ni na koji način ne utječe na kvalificiranje tog zemljišta kao trajnog pašnjaka.

S druge strane, cilj očuvanja trajnih pašnjaka koji se navodi u uvodnoj izjavi 7. Uredbe br. 73/2009 polazi i za tim da se ukaže na činjenicu da se prelazak s jedne vrste pašnjaka na drugu na istoj površini ne može smatrati plodoredom usjeva u smislu članka 2. točke (c) Uredbe br. 1120/2009, kojim se isključuje kvalificiranje trajnim pašnjakom iz navedenog članka.

(t. 32., 33., 36., 40. i izreka)
Članke 49. i 50. Uredbe br. 800/1999 o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode, kako je izmijenjena Uredbom br. 2299/2001, treba tumačiti tako da, osim u slučajevima više sile, izvoznik, koji je kao dokaz prispijeća izvezene robe u zemlju odredišta predočio carinske isprave za koje se kasnije pokazalo da su bile krivotvorene, ne može predočiti valjane carinske isprave nakon isteka rokova propisanih tim člancima, a u okviru sudskog postupka u vezi s odobrenjem izvozne subvencije koji je u tijeku, iako je do kašnjenja s odobrenjem te subvencije došlo zbog drugih razloga, a ne zbog razlogâ u vezi s dokazom prispijeća te robe.

Naime, kad rokovi za izvoz ili rokovi za dostavljanje dokaza nužnih za isplatu subvencije proteknu, subvencija se više ne odobrava. U tom pogledu, nepoštovanje propisom utvrđenih postupovnih pravila može dovesti do smanjenja, pa čak i gubitka pravâ na izvoznu subvenciju, a to je osobito slučaj kada izvoznik predoči dokaze koji su nužni za dobivanje izvozne subvencije tek nakon isteka rokova propisanih člankom 49. stavkom 2. i člankom 50. stavkom 2. Uredbe br. 800/1999. Taj zaključak ne dovodi u pitanje ni činjenica da zakašnjelo predočenje dokaza o prispijeću izvezene robe u zemlju odredišta nije imalo nikakva utjecaja na odvijanje postupka u vezi s odobrenjem izvozne subvencije jer je do kašnjenja u postupku došlo zbog drugih razloga, a ne zbog razlogâ u vezi s dokazom prispijeća.

Nadalje, trajanje istražnih postupaka koje su vodila nadležna nacionalna tijela i u kojima su ona mogla utvrditi da su isprave što dokazuju prispijeće izvezene robe u zemlju odredišta krivotvorene, ne može se izjednačiti sa slučajem više sile u smislu članka 49. stavka 2. Uredbe br. 800/1999 jer kašnjenje nacionalnih tijela može biti slučaj više sile kada je ono administrativne naravi, a ne kada se ono može pripisati izvozniku. Međutim, premda krivnja ili zabluda izvoznikova ugovornog partnera mogu biti činjenice izvan kontrole izvoznika, oni ulaze u područje uobičajenog poslovnog rizika te ih se ne može smatrati nepredvidljivima u okviru poslovnih odnosa. Izvoznik slobodno bira svoje suugovaratelje i dužan je poduzeti potrebne preventivne mjere na način da u ugovore koje sklapa s njima unese odgovarajuće klauzule ili da ugovori posebno osiguranje u tu svrhu.

(t. 52., 53., 55.‑57. i t. 2. izreke)
Ograničenja građanske odgovornosti navedena u člancima 12. do 14. Direktive 2000/31 o određenim pravnim aspektima usluga informacijskog društva na unutarnjem tržištu, posebno elektroničke trgovine, ne odnose se na slučaj novinskog izdavačkog društva koje ima internetsku stranicu na kojoj objavljuje elektroničku verziju novina, a to se društvo pored toga naplaćuje iz prihoda od komercijalnog oglašavanja na toj stranici, jer ono poznaje objavljene informacije i ima nadzor nad njima, bez obzira na to je li pristup navedenoj stranici naplatan ili besplatan. Takvo se društvo, naime, ne može smatrati posrednim davateljem usluga u smislu navedenih članaka 12. do 14.

(t. 45., 46. i t. 3. izreke)
Uredbu (EZ) br. 1896/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uvođenju postupka za europski platni nalog treba tumačiti na način da se postupci iz članaka 16. do 20. te uredbe ne primjenjuju u slučajevima u kojima se utvrdi da platni nalog nije dostavljen na način koji je u skladu s minimalnim standardima utvrđenima u člancima 13. do 15. iste. Kad se takva nepravilnost utvrdi tek nakon proglašenja izvršivosti europskog platnog naloga, tuženik mora imati mogućnost prijaviti takvu nepravilnost koja, ako se pravilno dokaže, dovodi do nevaljanosti tog proglašenja izvršivosti.

Naime, s jedne strane, ako europski platni nalog nije dostavljen na način koji je u skladu s minimalnim standardima, tuženik ne prima obrasce F tako da može uložiti prigovor protiv takvog naloga i koji mu se dostavlja zajedno sa standardnim obrascem E koji sadrži nalog te stoga nije pravilno obaviješten o postojanju i temelju europskog platnog naloga koji je izdan protiv njega. U takvom slučaju tuženik nema nužno sve korisne informacije koje bi mu omogućile da odluči hoće li osporiti taj nalog. Takva situacija ne može biti u skladu s tuženikovim pravom na obranu.

S druge strane, potrebno je navesti da u slučaju izostanka dostave rok za podnošenje prigovora iz članka 16. stavka 2. ove Uredbe ne počinje teći, tako da je upitna valjanost postupaka koji ovise o isteku tog roka, kao što su proglašenje izvršivosti iz članka 18. te uredbe ili zahtjev za preispitivanje iz članka 20. te uredbe, iako su već pokrenuti. Što se tiče konkretno postupka preispitivanja, do njega dolazi samo u izvanrednim slučajevima koji su nabrojeni u članku 20. te uredbe, pri čemu izostanak dostave nije jedan od tih slučajeva.

Budući da, napokon, Uredba br. 1896/2006 ne određuje ništa u odnosu na moguća pravna sredstva koja stoje na raspolaganju tuženiku kada se tek nakon proglašenja izvršivosti europskog platnog naloga utvrdi da taj nalog nije dostavljen na način koji je u skladu s minimalnim standardima, postupovna pitanja i dalje su uređena nacionalnim pravom sukladno članku 26. Uredbe br. 1896/2006.

(t. 40.‑49. i t. 1. izreke)
Članak 4. stavak 1. Direktive 79/7, o postupnoj provedbi načela jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima socijalne sigurnosti treba tumačiti tako da mu je protivan nacionalni propis koji za izračun zakonske socijalne naknade isplaćene zbog nesreće na radu predviđa primjenu kao aktuarskog čimbenika razlike u očekivanom trajanju životnog vijeka između muškaraca i žena, pri čemu primjena tog čimbenika dovodi do toga da je naknada štete koja se jednokratno isplaćuje na temelju te naknade manja kad se isplaćuje muškarcu od one koju bi dobila žena iste dobi u sličnoj situaciji.

Naime, takav je propis zapravo nejednako postupanje koje se ne može opravdati ni razlozima za odstupanje iz članka 7. stavka 1. Direktive 79/7 ni odredbama o zaštiti žena zbog majčinstva sukladno članku 4. stavku 2., kao ni objektivnom razlikom u očekivanom prosječnom trajanju životnog vijeka muškaraca i žena. U tom pogledu, izračun te naknade ne smije se izvršiti na temelju poopćenja očekivanog prosječnog trajanja životnog vijeka muškaraca i žena jer takvo poopćenje može dovesti do diskriminatornog postupanja prema osiguranicima muškog spola u odnosu na one ženskog spola. Usto, uzimanje u obzir općih statističkih podataka, temeljenih na spolu, dovodi do nesigurnosti u pogledu toga da će očekivano trajanje životnog vijeka osiguranice uvijek biti dulje od onoga osiguranika iste dobi u sličnoj situaciji.

(t. 34., 37., 38., 40. i t. 1. izreke)