ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
28.

Stoga je Court of Appeal (Žalbeni sud) zaključio, obrnuto od High Court (Visoki sud), da su obje predmetne nacionalne odredbe same po sebi bile „sasvim jasne i lišene bilo kakve dvosmislenosti” te da su tim dvjema odredbama „bili izričito isključeni slučajevi, kao što je ovaj slučaj, u kojima se putnik prevozi u dijelu vozila na mehanički pogon koji nije opremljen fiksnim sjedalima” ( 8 ). Prema mišljenju Court of Appeal (Žalbeni sud), što se tiče izbora zakonodavne politike, taj je sud izrazio neslaganje s High Court (Visoki sud) u pogledu tog tumačenja, pri čemu je tvrdio da „te odredbe nije moguće tumačiti na način koji je u skladu s odredbama Treće direktive, s obzirom na to da bi drukčije tumačenje podrazumijevalo tumačenje koje bi bilo contra legem i kojim bi se povrijedio stvarni tekst tih dviju odredbi” ( 9 ).
62.

Osim toga, neobvezujuća priroda obavijesti Komisije to ne mijenja. Uostalom, to nije prvi dopis Komisije u kojem se mjeru isključuje iz financiranja, nego se to učinilo spornom provedbenom odlukom. Prethodno izražene dvojbe i prigovori Komisije samo su upozorenja da se može donijeti takva odluka. To ne može činiti povredu načela pravne sigurnosti. Naprotiv, zapravo se radi o primjeni načela lojalne suradnje s državom članicom (članak 4. stavak 3. UEU‑a).
26.

Jedino pitanje koje je postavio Amtsgericht Düsseldorf (Općinski sud u Düsseldorfu) odnosi se na to je li, pod pretpostavkom da se val bolesti ili takozvani „divlji štrajk” može kvalificirati kao „izvanredne okolnosti”, otkazivanje leta i dalje uzrokovano izvanrednim okolnostima kada one samo neizravno utječu na predmetni let, budući da je posada za taj let stvarno bila na raspolaganju i da bi došlo do tog leta da nije bilo općeg reorganiziranja koje je provelo društvo TUIfly, pri čemu je tu posadu dodijelilo drugim letovima zbog tih izvanrednih okolnosti.
21.

Svojom žalbom u predmetu C‑85/17 P Mondelez zahtijeva od Suda da ukine obrazloženje Općeg suda u točkama 37. do 44., 58. do 64., 78. do 111. i 144. do 169. pobijane presude, kao i dio točke 177. te presude u kojoj se navodi: „iako je utvrđeno da je [sporni] žig uporabom stekao razlikovni karakter u Danskoj, Njemačkoj, Španjolskoj, Francuskoj, Italiji, Nizozemskoj, Austriji, Finskoj, Švedskoj i Ujedinjenoj Kraljevini”.
69.

Rješenjem od 20. studenoga 2017. ( 19 ) Sud je prihvatio Komisijin zahtjev, do dana na koji bude objavljena presuda kojom će se okončati ovaj predmet, pri čemu je iznimno dopustio da Republika Poljska provede djelatnosti predviđene u Prilogu iz 2016. i Odluci br. 51 kada su one nužno potrebne i u mjeri u kojoj su proporcionalne, kako bi se izravno i trenutačno zajamčila javna sigurnost osoba, i to pod uvjetom da druge manje radikalne mjere iz objektivnih razloga nisu moguće. Sud je Republici Poljskoj naložio i da, najkasnije u roku od petnaest dana od dana dostave tog rješenja, Komisiju obavijesti o svim mjerama koje je donijela kako bi ga u potpunosti poštovala, tako što će točno navesti, pritom navodeći obrazloženje za to, s kojim predmetnim djelatnostima aktivnog šumskog gospodarenja namjerava nastaviti zato što su one nužne kako bi se zajamčila javna sigurnost. Sud je odgodio donošenje odluke o Komisijinu dodatnom zahtjevu kojim traži da se naloži plaćanje novčane kazne ( 20 ).
57.

Sud je na to pitanje odgovorio potvrdno u točkama 19. i 20. presude Philips Electronics te je tako odbacio suprotno stajalište Ujedinjene Kraljevine. Njegova se izreka temeljila na činjenici da je postojalo ograničenje slobode poslovnog nastana u drugoj državi članici koju ostvaruje nerezidentno društvo i na činjenici da su situacije bile objektivno usporedive s obzirom na to da se „u skladu s nacionalnim propisom, mogućnost da se na temelju porezne integracije gubici koje je stalna poslovna jedinica pretrpjela u toj državi članici nerezidentnog društva prenesu na rezidentno društvo uvjetuje zahtjevom da navedene gubitke nije moguće uzeti u obzir za potrebe oporezivanja u inozemstvu, s obzirom na to da prijenos gubitaka koje je rezidentno društvo pretrpjelo u toj državi članici nije uvjetovan istovjetnim zahtjevom” ( 20 ).
28.

Time što je ekstrapolirala to stvarno korištenje međuproizvodâ na razumijevanje pojma „energenti” u pogledu konačnih proizvoda, Komisija je počinila gore navedenu logičku pogrešku. Međutim, članak 21. stavak 3. prva rečenica Direktive 2003/96 može se razumjeti na način da „korištenje proizvoda obuhvaćenih definicijom iz članka 2. stavka 1. te direktive kao pogonskog goriva za proizvodnju drugih proizvoda obuhvaćenih tom definicijom ne dovodi do nastanka obveze plaćanja poreza”. To je shvaćanje u potpunosti smisleno, bez potrebe upućivanja na članak 2. stavak 4. navedene direktive. Načelo ujednačenog tumačenja istog pojma u okviru iste odredbe stoga ne isključuje tumačenje pojma „energenti” na način da on označava sve proizvode obuhvaćene definicijom iz članka 2. stavka 1. Direktive 2003/96.
34.

Žalitelj u glavnom postupku poziva se na dopis koji je Komisija 16. svibnja 2011. poslala svojem pravnom zastupniku. U tom je dopisu navedeno da „članak 15. stavak 1. točka (c) [Direktive 2003/96], koji omogućuje državama članicama da od oporezivanja oslobode sve energente koji se koriste za kogeneraciju, ne isključuje kogeneracijska postrojenja iz područja primjene oslobođenja predviđenog člankom 14. stavkom 1. [te direktive] u pogledu dijela tih energenata koji se koristi za proizvodnju električne energije”. U suprotnom bi porezno uređenje za energente koji se koriste za proizvodnju električne energije kogeneracijom bilo bez razloga manje povoljno od poreznog uređenja za energente koji se koriste za proizvodnju električne energije konvencionalnim metodama. To tumačenje članka 14. stavka 1. točke (a) Direktive 2003/96 u skladu je s njezinom svrhom, a to je izbjegavanje dvostrukog oporezivanja električne energije, do kojeg bi došlo ako bi se trošarine naplaćivale na (i.) energente koji se koriste za proizvodnju električne energije i (ii.) proizvedenu električnu energiju. Stoga se članak 14. stavak 1. točka (a) Direktive 2003/96 primjenjuje na dio energenata koji se koristi za proizvodnju električne energije, dok se članak 15. stavak 1. točka (c) te direktive primjenjuje na dio tih energenata koji se koristi za proizvodnju topline.
36.

Međutim, kako je to gore navedeno, već je članak 36. stavak 1. točku (c) Uredbe o dizajnu, neovisno o zasebnoj povredi članka 4. stavka 1. točke (e) druge rečenice Provedbene uredbe, moguće tumačiti na način da prikaz dizajna mora biti nedvojben u pogledu svojeg sadržaja. Ipak, na povredu članka 36. stavka 1. točke (c) Uredbe o dizajnu primjenjuje se članak 46. stavak 2. pa se datum podnošenja prijave treba utvrditi tek nakon njezina otklanjanja.
30.

To je na neki način bit ovog predmeta: što je moguće zaključiti iz činjenice da Uredba br. 555/2008 ne govori ništa o dopuštenju za ulazak? Prema mojem mišljenju, ta činjenica – zajedno s nekoliko drugih odredbi te uredbe, u kojima se jasno navodi da države članice same moraju urediti pitanje kontrola – znači da države članice same trebaju urediti i taj element. Nasuprot tomu, države članice koje su intervenirale u predmet i Komisija smatraju da činjenica da se ishođenje dopuštenja u Uredbi izričito ne zahtijeva znači da ono nije potrebno.
23.

Prema mišljenju društva Iveco Orecchia i talijanske vlade, dokaz se treba dostaviti zajedno s ponudom, dok Komisija smatra da je to dovoljno učiniti tijekom postupka javne nabave, ali uvijek prije dodjele ugovora. Njihovi se argumenti mogu sažeti na sljedeći način: – Iako se u članku 34. stavcima 4. i 5. Direktive 2004/17 ponuda navodi kao trenutak u kojem ponuditelj treba dostaviti dokaz o jednakovrijednosti, to što se u stavku 8. istog članka na takvo što ne upućuje, ne podrazumijeva odstupanje od tog pravila. – Cilj članka 34. stavka 8. Direktive 2004/17 jest, s jedne strane, zabraniti da se u dokumentaciji za nadmetanje navode tehničke specifikacije koje upućuju na neku određenu marku ili izvor i, s druge strane, utvrditi u kojim je iznimnim slučajevima takvo navođenje dopušteno. Radi se o posebnom sadržaju koji zakonodavac Unije daje toj odredbi tako da ne iznenađuje da nije ni primijetio potrebu za dodatnim određivanjem trenutka u kojem treba dostaviti dokaz o jednakovrijednosti. – Neovisno o predmetu ugovora, svrha dokaza o jednakovrijednosti jest da javni naručitelj provjeri u kojoj mjeri ponuditelj može ispuniti uvjete samog ugovora. Taj se dokaz treba dostaviti tijekom postupka nabave jer će javni naručitelj po okončanju postupka morati odlučiti o dodjeli ugovora na temelju ponude koja najbolje odgovara uvjetima nadmetanja. – Drukčije tumačenje dovelo bi do opreke između članka 34. stavaka 4. i 5. Direktive 2004/17, s jedne strane, i njegova stavka 8., s druge strane, čime bi se povrijedilo načelo jednakog postupanja. Kad bi ponuditeljima bilo dopušteno dostaviti dokaz o jednakovrijednosti nakon dodjele ugovora, ponude više ne bi bile usporedive jer bi neki ponuditelji podnijeli te dokaze, dok bi drugi to učiniti tek kasnije. – Još je važnije da bi se javni naručitelj doveo u opasnost od nabave proizvoda koji nisu prikladni za zadovoljenje njegovih potreba, te bi mu pritom jedino preostalo poništiti ugovor, a to, tvrde, nije bila namjera zakonodavca Unije pri izradi Direktive 2004/17. – To tumačenje potvrđuju i druge odredbe Direktive 2004/17, kao što je članak 49. stavak 2., druga alineja, kojim se propisuje da „naručitelji u najkraćem mogućem roku obavješćuju […] o razlozima odbijanja njegove ponude, uključujući […] razloge za njihovu odluku da ne postoji jednakovrijednost ili odluku o tome da radovi, roba ili usluge ne ispunjavaju izvedbene ili funkcionalne zahtjeve”. To naravno podrazumijeva da se prije dodjele ugovora primjenom tehničkih specifikacija provede ispitivanje jednakovrijednosti proizvoda s onim opisanim u dokumentaciji za nadmetanje. – Ta je ista ideja izražena u članku 51. stavku 3. Direktive 2004/17. Dokaz o jednakovrijednosti neophodan je kako bi se provjerilo odgovara li ponuda tehničkim specifikacijama, a to se, u svakom slučaju, treba učiniti prije dodjele ugovora.
20.

Kada je riječ o subjektima koji proizvode električnu energiju za vlastitu uporabu, tada ne dolazi do distribucije jer energiju koristi subjekt koji je proizvodi. Proizvođač energije je ujedno i njezin korisnik, bez sudjelovanja posrednika u obliku distributera. Zato se člankom 21. stavkom 5. trećim podstavkom prvom rečenicom Direktive 2003/96 propisuje da se subjekt koji proizvodi električnu energiju za vlastitu uporabu smatra distributerom. To valja razumjeti na način da se on smatra distributerom u svrhu primjene odredbi članka 21. stavka 5. prvog podstavka te direktive, odnosno u svrhu određivanja činjeničnoga stanja oporezivosti kojim nastaje obveza plaćanja poreza. Ako se, u skladu s člankom 21. stavkom 5. trećim podstavkom prvom rečenicom Direktive 2003/96, subjekt koji proizvodi električnu energiju za vlastitu uporabu smatra distributerom, činjenica da on koristi električnu energiju za vlastitu uporabu, u skladu s člankom 21. stavkom 5. podstavkom prvim te direktive, stvara obvezu plaćanja poreza. Takvim se rješenjem sprječava nastanak praznine u oporezivanju povezane s izostankom, u takvim okolnostima, distributera koji dostavlja električnu energiju.
25.

U tim je okolnostima Conseil d’État (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li članak 10. stavak 1. Direktive 2004/38 […] tumačiti na način da se njime zahtijeva da se odluka kojom se utvrđuje pravo na boravak donese i o njoj obavijesti u roku od šest mjeseci ili na način da dopušta da se odluka donese u istom roku, ali se o njoj obavijesti naknadno? Ako se o gore navedenoj odluci može obavijestiti naknadno, u kojem roku to treba učiniti? 2. Treba li članak 10. stavak 1. Direktive 2004/38 […] u vezi s člankom 5. stavkom 4. Direktive 2003/86/EZ od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji[ ( 5 )] i s člancima 7., 20., 21. i 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima tumačiti i primijeniti na način da se odluka koja se donosi na toj osnovi može donijeti samo u roku od šest mjeseci koji je tim člankom propisan a da pritom ne postoji nikakav rok za njezino obavješćivanje niti to ima bilo kakav učinak na pravo na boravak u slučaju kada je dostava obavljena po isteku tog roka? 3. Protivi li se načelu djelotvornosti, kako bi se zajamčila djelotvornost prava na boravak člana obitelji građanina Unije, to da nacionalno tijelo, nakon poništenja odluke koja se odnosi na gore navedeno pravo na boravak, ponovno raspolaže čitavim rokom od šest mjeseci koji je imalo na temelju članka 10. stavka 1. Direktive 2004/38 […]? U slučaju pozitivnog odgovora, koji rok nacionalno tijelo još ima na raspolaganju nakon poništenja njegove odluke kojom je odbijeno priznanje predmetnog prava? 4. Jesu li članci 5., 10. i 31. Direktive 2004/38 […], u vezi s člancima 8. i 13. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda[ ( 6 )], člancima 7., 24., 41. i 47. Povelje […] o temeljnim pravima i člankom 21. [UFEU‑a], u skladu s nacionalnom sudskom praksom i odredbama, poput članka 39/2 stavka 2., članka 40., članka 40.a, članka 42. i članka 43. Zakona od 15. prosinca 1980. […] te članka 52. stavka 4. Kraljevske uredbe od 8. listopada 1981. […], koje dovode do toga da presuda o poništenju odluke o odbijanju boravka na temelju tih odredbi, koju je donio Conseil du contentieux des étrangers (Vijeće za sporove u vezi sa strancima), ima učinak prekida, a ne suspenzije u odnosu na obvezni rok od šest mjeseci propisan člankom 10. Direktive 2004/38 […], člankom 42. Zakona od 15. prosinca 1980. i člankom 52. Kraljevske uredbe od 8. listopada 1981.? 5. Zahtijeva li se Direktivom 2004/38 […] da se predvidi posljedica za prekoračenje roka od šest mjeseci predviđenog njezinim člankom 10. stavkom 1. te, u slučaju pozitivnog odgovora, kakva mora biti ta posljedica? Zahtijeva li se istom Direktivom 2004/38/EZ ili se njome dopušta da posljedica prekoračenja tog roka bude automatska dodjela zatražene boravišne iskaznice a da pritom nije utvrđeno da podnositelj zahtjeva stvarno ispunjava uvjete koji se zahtijevaju za ostvarenje prava na boravak koje on traži?”
12.

U skladu s člankom 395.: „1. Izloženost institucije prema jednoj osobi ili grupi povezanih osoba nakon primjene tehnika smanjenja kreditnog rizika u skladu s člancima od 399. do 403. ne smije prelaziti 25 % njezinog priznatog kapitala. Ako je ta osoba institucija ili ako grupa povezanih osoba uključuje jednu ili više institucija, ta izloženost ne smije prelaziti 25 % priznatog kapitala institucije ili 150 milijuna eura, ovisno o tome koji je iznos veći, pod uvjetom da zbroj vrijednosti izloženosti, nakon primjene tehnika smanjenja kreditnog rizika u skladu s člancima od 399. do 403., prema svim povezanim osobama koje nisu institucije ne prelazi 25 % priznatog kapitala institucije. Ako je iznos od 150 milijuna eura veći od 25 % priznatog kapitala institucije, vrijednost izloženosti nakon primjene tehnika smanjenja kreditnog rizika u skladu s člancima od 399. do 403. ne smije prelaziti razumno ograničenje u smislu priznatog kapitala institucije. To ograničenje određuje institucija u skladu s politikama i postupcima iz članka 81. Direktive 2013/36/EU kako bi obuhvatila i nadzirala koncentracijski rizik. Navedeno ograničenje ne smije prelaziti 100 % priznatog kapitala institucije. Nadležna tijela mogu odrediti granicu nižu od 150 milijuna eura te o tome moraju izvijestiti EBA‑u [Europsko nadzorno tijelo za bankarstvo] i Komisiju. […] 5. Ograničenja iz ovog članka mogu se prekoračiti za izloženosti u knjizi trgovanja institucije ako su ispunjeni sljedeći uvjeti: (a) izloženost prema jednoj osobi ili grupi povezanih osoba koja ne proizlazi iz knjige trgovanja ne prelazi ograničenje iz stavka 1., pri čemu se navedeno ograničenje izračunava u odnosu na priznati kapital tako da prekoračenje u potpunosti proizlazi iz knjige trgovanja; (b) institucija ispunjava dodatni kapitalni zahtjev u vezi s prekoračenjem ograničenja iz stavka 1. koji se izračunava u skladu s člancima 397. i 398.; (c) ako je od prekoračenja prošlo 10 ili manje dana, izloženost u knjizi trgovanja prema toj osobi ili toj grupi povezanih osoba ne smije prelaziti 500 % priznatog kapitala institucije; (d) sva prekoračenja koja traju duže od 10 dana zajedno ne prelaze 600 % priznatog kapitala institucije. U svakom od slučajeva prekoračenja ograničenja institucija bez odgode obavješćuje nadležna tijela o iznosu prekoračenja i nazivu osobe na koju se prekoračenje odnosi te, kada je to primjenjivo, o nazivu grupe povezanih osoba na koje se prekoračenje odnosi. […]”
28.

Kontekst u okviru kojeg je Sud provodio to ocjenjivanje je, s druge strane, doista usporediv s onim ovog zahtjeva za prethodnu odluku s obzirom na to da je skraćivanje radnog vremena predmetnih radnika bilo rezultat socijalnog plana u kojem je bila određena „suspenzija, s obzirom na [navedeno skraćivanje], uzajamnih obveza poslodavca i radnika što se tiče činidaba” ( 50 ). U takvom slučaju, Sud je priznao da se pravo na plaćeni godišnji odmor može odrediti primjenom pravila pro rata temporis ( 51 ). Naime, s obzirom na slobodu koja se državama članicama priznaje za definiranje ugovornog odnosa između radnika na roditeljskom dopustu i njegova poslodavca i na to da pravo Unije ne zadire u osjetljiva pitanja novčane naknade tijekom roditeljskog dopusta, potrebno je utvrditi da to što se potonji ne uzima u obzir za izračun prava na plaćeni godišnji odmor nije ništa drugo nego posljedica suspenzije uzajamnih obveza koje su do tada M. Dicu povezivale s njezinim poslodavcem ( 52 ). Činjenica da ta suspenzija dovodi do pro rata temporis smanjenja prava potonje na plaćeni godišnji odmor ne može se, prema trenutačnom stanju prava Unije, dovesti u pitanje. Stoga, u tim okolnostima, ni navod koji Sud ponavlja i u skladu s kojim dopust koji je zajamčen pravom Unije ne može utjecati na drugi dopust koji je zajamčen tim pravom ( 53 ) nije osporen upravo zato što pravom Unije nije zajamčeno pravo na plaćeni godišnji odmor u razdoblju kada su uzajamne obveze radnika i poslodavca suspendirane i kada se ne smatra da postoji razdoblje stvarnog rada. Tumačenjem koje stoga predlažem Sudu u cijelosti bi se očuvao kako plaćeni godišnji odmor tako i roditeljski dopust.
3.

Sud koji je uputio zahtjev navodi da obrazac EUN‑a sadržava isključivo informacije o presudi kojom se izriče jedinstvena kazna. Dodatne informacije do kojih je došao sud koji je uputio zahtjev pokazuju da je S. A. Zdziaszek bio uredno zastupan tijekom žalbenog postupka koji je doveo do prvotne presude i s kojim je on bio upoznat. Taj isti sud smatra da se prava obrane S. A. Zdziaszeka u prvostupanjskom postupku nisu poštovala.
39.

No, navođenje iznosa PDV‑a koji treba platiti nije potrebno za to. Iznos PDV‑a koji treba platiti proizlazi na temelju zakona iz primjene porezne stope i iz ugovorene naknade. To je matematički izračun koji se temelji na pravnom pitanju (onom o poreznoj stopi) te koji i bez izričitog navođenja „iznosa PDV‑a koji se plaća” (to jest, rezultata) u računu porezna uprava uvijek može nadzirati.
43.

Finska vlada tvrdi da je postupak bio stvarno selektivan zbog primjene kriterija za prihvat. S jedne strane, to što su unaprijed javno objavljeni moglo je utjecati na zainteresirane osobe koje su smatrale da ih ne ispunjavaju da ne dostave ponudu. S druge strane, uvjeti su bili toliko strogi da ih sve osobe nisu mogle ispuniti, na način da je postupak zapravo bio ograničen na „odabranu skupinu” ( 17 ). Finska vlada stoga smatra da je zbog selektivnosti postupka neophodno da se kriteriji koji pružaju to svojstvo ne utvrđuju na diskriminirajući način, što dovodi do primjene zakonodavstva o javnoj nabavi.
91.

Suprotno od ocjene koju su iznijele neke od stranaka u postupku, postupak savjetovanja prema članku 25. stavku 2. CISA‑e uopće nužno ne dovodi dakle do pogoršanja pravnog položaja državljanina treće zemlje uslijed povlačenja njegove valjane boravišne dozvole. Naime, postupak savjetovanja svakako može dovesti do poboljšanja tog pravnog položaja i to onda kada država članica s kojom se savjetuje održi na snazi boravišnu dozvolu koju je izdala i na taj način prisili državu članicu koja se savjetuje da umjesto zabrane ulaska za cjelokupno schengensko područje izrekne tek nacionalnu zabranu ulaska.
43.

Irska vlada tvrdi da je na raspravi o opozivu odgode izvršenja preostalog dijela kazne, u okolnostima u kojima opoziv nije automatski i u kojima sud raspolaže određenom diskrecijskom ovlašću, osoba i dalje predmet kaznenog postupka. U takvim je okolnostima riječ o postupku koji je doveo do sudske odluke kojom je osoba čija se predaja traži pravomoćno osuđena (preuzimam terminologiju kojom se koristio Sud u točki 74. presude od 10. kolovoza 2017., Tupikas, C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628). Pozivajući se na točku 91. presude od 10. kolovoza 2017., Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629), irska vlada smatra da je bila riječ o odluci kojom se određuje visina kazne. Razmatranja Suda u točki 84. navedene presude Tupikas trebala bi se stoga po analogiji primijeniti na te okolnosti s obzirom na to da rasprava o opozivu uvjetne odgode izvršenja može dovesti do oduzimanja slobode. S obzirom na moguće posljedice za pojedinca, takav se postupak odnosi na podizanje optužnice za kazneno djelo u smislu članka 6. stavka 1. EKLJP‑a. U svakom slučaju, viša razina zaštite mogla bi se dodijeliti na temelju članka 47. Povelje, u skladu s njezinim člankom 53. stavkom 2.
10.

Članak 46. Direktive 2013/32, naslovljen „Pravo na učinkoviti pravni lijek”, predviđa: „1. Države članice osiguravaju da podnositelji zahtjeva imaju pravo na učinkoviti pravni lijek pred sudom, protiv: (a) odluke donesene u vezi s njihovim zahtjevom za međunarodnu zaštitu, uključujući odluku: i. o razmatranju neutemeljenosti zahtjeva u vezi statusa izbjeglice i/ili supsidijarne zaštite; […] 3. Zbog usklađivanja sa stavkom 1., države članice osiguravaju da učinkovit pravni lijek u potpunosti i u ex nunc razmatranju činjeničnih i pravnih pitanja, uključujući, ako je potrebno, razmatranje potreba za međunarodnom zaštitom u skladu s Direktivom 2011/95/EU [Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni statusa izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite ( 8 )], barem u žalbenim postupcima pred prvostupanjskim sudom. […] 5. Ne dovodeći u pitanje stavak 6., države članice omogućuju podnositeljima zahtjeva da ostanu na državnom području do isteka roka unutar kojega imaju pravo na učinkovit pravni lijek, te, ako je takvo pravo ostvareno unutar roka, do zaključenja postupka povodom pravnog lijeka. 6. U slučaju odluke: (a) o očigledno neosnovanom zahtjevu prema članku 32. stavku 2. ili odluke o neosnovanom zahtjevu prema članku 31. stavku 8., osim u slučajevima kada takve odluke se temelje na okolnostima iz članka 31. stavka 8. točke (h); (b) o nedopuštenosti zahtjeva prema članku 33. stavku 2. točki (a), (b) ili (d); (c) o odbijanju ponovnog razmatranja slučaja podnositelja zahtjeva nakon što je bilo prekinuto prema članku 28.; (d) o odbijanju razmatranja ili nepotpunom razmatranju zahtjeva prema članku 39., sud ima ovlast odlučivati o tome može li podnositelj zahtjeva ostati na državnom području države članice, na zahtjev podnositelja zahtjeva ili po službenoj dužnosti, ako takva odluka dovodi do prestanka prava podnositelja zahtjeva da ostane u državi članici te ako u takvim slučajevima nije predviđen pravni lijek prema nacionalnom pravu. […]”
77.

Kao što Komisija pravilno ističe, radnik zaposlen na određeno vrijeme vraća se na posao samo za preostalo vrijeme svojeg ugovora o radu na određeno vrijeme, u slučaju ugovora za privremeno obavljanje poslova dakle do povratka dotadašnjeg radnika na tom radnom mjestu ili do zaključenja natječajnog postupka za novo popunjavanje radnog mjesta ( 47 ). Ni u kojem slučaju vraćanje na posao radnika zaposlenog na određeno vrijeme ne dovodi do pretvaranja njegova radnog odnosa na određeno vrijeme u radni odnos na neodređeno vrijeme ili na neki drugi način do povoljnijeg položaja radnika zaposlenog na određeno vrijeme u odnosu na raniji položaj.