MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MACIEJA SZPUNARA

od 26. svibnja 2016. ( 1 )

Predmet C‑195/15

SCI Senior Home u predstečajnom postupku

protiv

Gemeinde Wedemark,

Hannoversche Volksbank eG,

(zahtjev za prethodnu odluku koji je sastavio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka))

„Područje slobode, sigurnosti i pravde — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Stečajni postupci — Uredba (EZ) br. 1346/2000 — Članak 5. — Pojam ‚stvarna prava trećih’ — Porez na imovinu — Pravni propisi države članice kojima se propisuje da je porez na imovinu javnopravni teret na nekretnini koji se može ovršiti protiv svakog mogućeg vlasnika“

I – Uvod

1. Ovaj zahtjev za prethodnu odluku upućen je u okviru spora između stečajnog upravitelja društva sa sjedištem u Francuskoj i njemačke općine u pogledu prisilne prodaje nekretnine u Njemačkoj, koja je u vlasništvu navedenog društva, zbog neplaćenog poreza na imovinu ( 2 ).

2. Pitanje koje je postavio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka) navest će Sud da prouči pojam stvarnog prava s obzirom na članak 5. Uredbe br. 1346/2000 ( 3 ). Točnije, Sud će imati priliku obrazložiti treba li u posebnom okviru javnopravnog tereta na nekretnini nacionalnu kvalifikaciju tog tereta kao stvarnog prava u svrhu primjene članka 5. te uredbe ograničiti kriterijima za samostalno kvalificiranje.

II – Pravni okvir

A – Pravo Unije

3. Člankom 5. Uredbe br. 1346/2000, naslovljenim „Stvarna prava trećih”, propisuje se: „1. Pokretanje stečajnog postupka nema učinka na stvarna prava vjerovnika ili trećih u vezi s materijalnom ili nematerijalnom, pokretnom ili nepokretnom imovinom – i određenom imovinom i naplatom neodređene imovine kao cjeline koja se mijenja s vremena na vrijeme – koja pripada dužniku, a nalazi se na državnom području druge države članice u vrijeme pokretanja postupka. 2. Prava navedena u stavku 1. posebno se odnose na: (a) pravo na raspolaganje imovinom ili davanje na raspolaganje, te dobivanje naknade od sredstava ili prihoda od te imovine, posebno na temelju založnog prava ili hipoteke; (b) isključivo pravo na podmirenje tražbine, posebno pravo u vezi s tražbinom osiguranom založnim pravom ili ustupanjem potraživanja na temelju jamstva; (c) pravo zahtijevanja imovine i/ili traženja naknade od strane onoga tko je posjeduje ili koristi suprotno željama ovlaštenika; (d) stvarno pravo na ovlašteno korištenje imovine. 3. Pravo koje je upisano u javni registar i koje se izvršava prema trećim stranama, prema kojem se može steći stvarno pravo u smislu članka 1., izjednačeno je sa stvarnim pravom. 4. Stavak 1. ne onemogućava ništavost, pobojnost ili nemogućnost izvršenja pravnih radnji iz članka 4. stavka 2. točke (m).”

B – Njemačko pravo

4. Člankom 9. stavkom 2. Grundsteuergesetza (Zakon o porezu na imovinu, u daljnjem tekstu: GrStG) određuje se: „Porezna obveza nastaje na početku godine za koju se utvrđuje porez.”

5. Članak 12. GrStG‑a naslovljen „Stvarno jamstvo” glasi: „Porez na imovinu je javnopravni teret na oporezovanoj imovini.”

6. Člankom 77. stavkom 2. prvom rečenicom Abgabenordnunga (Porezni zakonik, u daljnjem tekstu: AO) predviđa se: „Kada porez predstavlja javnopravni teret na nekretnini, vlasnik mora trpjeti ovrhu na njoj.”

7. Člankom 10. stavkom 1. Zwangsversteigerungsgesetza (Zakona o prisilnoj prodaji) određuje se: „Pravo na namirenje vjerovnika iz sredstava od prodaje nekretnine dodjeljuje se prema sljedećem prioritetnom redu [...]: [...] 3. potraživanja plaćanja javnopravnih tereta na nekretnini u iznosima zaostataka od zadnje četiri godine; periodička plaćanja, osobito porezi na imovinu, kamate, dodatne naknade ili plaćanja od rente [...] uživaju to pravo na prioritetni zahtjev samo za tekuće iznose i zaostatke iz zadnje dvije godine [...]. 4. potraživanja koja proizlaze iz prava na nekretnini [...]”

III – Glavni postupak, prethodno pitanje i postupak pred Sudom

8. Sjedište društva société civile immobilière Senior Home (u daljnjem tekstu: dužnik) nalazi se u Francuskoj. Društvo je vlasnik nekretnine u Wedemarku (Njemačka).

9. Presudom od 6. svibnja 2013. Tribunal de grande instance de Mulhouse (Visoki sud u Mulhouseu, Francuska) pokrenuo je nad dužnikom predstečajni postupak, a za pomoć pri njegovoj provedbi imenovao stečajnog upravitelja.

10. Općina Wedemark 15. svibnja 2013. zatražila je prisilnu prodaju te nekretnine kako bi naplatila neplaćeni porez na imovinu, za razdoblje između 1. listopada 2012. i 30. lipnja 2013., u iznosu od 7471,19 eura i potvrdila ovršnost potraživanja.

11. Odlukom od 21. svibnja 2013., Amtsgericht Burgwedel (Okružni sud u Burgwedelu, Njemačka) naložio je prisilnu prodaju. Tužba koju je dužnik podnio protiv te odluke nije prihvaćena. Landgericht Hannover (Zemaljski sud u Hannoveru, Njemačka) odbio je njegovu tužbu. Tužbom podnesenom Bundesgerichtshofu (Savezni vrhovni sud) dužnik traži poništenje odluke kojom se nalaže prisilna prodaja i brisanje iz zemljišnih knjiga upisa koji se odnosi na tu prodaju.

12. Sud koji je uputio zahtjev zaključuje u tom pogledu da je spor koji se pred njim vodi obuhvaćen područjem primjene Uredbe br. 1346/2000. U skladu s člankom 4. stavkom 1. i člankom 4. stavkom 2. drugom rečenicom točkom (f) te uredbe stečajni postupak podliježe francuskom pravu kojim se u načelu reguliraju i učinci pokretanja stečajnog postupka na postupke pokrenute od strane pojedinačnih vjerovnika.

13. Taj sud ističe da je posljedica pokretanja stečajnog postupka u francuskom pravu opća zabrana ovrhe i da ne postoje posebna pravila ni za vjerovnike čija su potraživanja stvarno osigurana ni za porezna tijela. Međutim, u skladu s člankom 5. stavkom 1. Uredbe br. 1346/2000, pokretanje stečajnog postupka nema učinka na stvarna prava vjerovnika ili trećih u vezi s nepokretnom imovinom koja se nalazi na državnom području druge države članice.

14. Na temelju njemačkog prava potraživanja koja dospijevaju na temelju poreza na imovinu predstavljaju, u skladu s člankom 12. GrStG‑a, javnopravne terete koji su stvarna imovinska prava jer vlasnik u skladu s člankom 77. stavkom 2. prvom rečenicom AO‑a mora trpjeti ovrhu na nekretnini. Javnopravni tereti nastaju bez obzira na to je li postupak prisilne prodaje pokrenut ili ne.

15. Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da ipak postoji sumnja u pogledu pitanja treba li članak 5. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 tumačiti kao pravilo o sukobu zakona u skladu s kojim bi se na temelju lex rei sitae, u ovom slučaju na temelju njemačkog prava, trebalo odlučiti o tome postoji li stvarno pravo. Naime, u pravnoj doktrini uglavnom se priznaje autonomno tumačenje pojma „stvarno pravo”.

16. Sud koji je uputio zahtjev napominje da je u tom kontekstu osnovni cilj tog članka, s jedne strane, omogućiti zaštitu legitimnih očekivanja i sigurnosti pravnih radnji, kao što proizlazi iz uvodne izjave 24. Uredbe br. 1346/2000. S druge strane, u skladu s uvodnom izjavom 25. te Uredbe postoji osobita potreba za to u slučaju stvarnih prava jer su od velike važnosti kod odobrenja kredita. Međutim, interesi poreznih tijela u mnogočemu se razlikuju od interesa privatnih zajmodavaca.

17. U tim je okolnostima Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) odlukom od 12. ožujka 2015., zaprimljenom u tajništvu Suda 29. travnja 2015., prekinuo postupak i uputio Sudu sljedeće prethodno pitanje: „Obuhvaća li pojam stvarnog prava iz članka 5. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 nacionalno pravilo poput onoga koje je sadržano u članku 12. GrStG‑a u vezi s člankom 77. stavkom 2. prvom rečenicom AO‑a, prema kojem su potraživanja iz poreza na imovinu temeljem zakona javnopravni teret na nekretnini i da stoga vlasnik mora trpjeti ovrhu na nekretnini?”

18. Kraljevina Španjolska i Europska komisija podnijele su pisana očitovanja. Stranke su saslušane u svojim izlaganjima na raspravi 10. ožujka 2016.

IV – Ocjena

A – Uvodna razmatranja

1. Pripremni akti Uredbe br. 1346/2000

19. Uredba br. 1346/2000, koja je stupila na snagu 31. svibnja 2002., nije samo prva uredba o stečajnom postupku ( 4 ) već je i konkretan rezultat dugogodišnjih pregovora koji su počeli šezdesetih godina prošlog stoljeća u okviru Europske ekonomske zajednice, koja se tada sastojala od samo šest država osnivačica ( 5 ). Prva verzija nacrta konvencije nastala je tek 1970. ( 6 ), ali za njegovo usvajanje nije postignuta dovoljna suglasnost. Do objave drugog nacrta prošlo je deset godina ( 7 ). U tom drugom nacrtu primijenjen je sustav koji se temeljio na načelima jedinstva (jedinstveni postupak za cijelo područje tadašnje Europske ekonomske zajednice) i univerzalnosti (postupak uključuje svu imovinu dužnika, bez obzira na to gdje se ona nalazi) ( 8 ). Taj nacrt naišao je na niz prepreka, a 1985. odustalo se od njega jer nije postignut dovoljan konsenzus ( 9 ). Zatim se pripremio novi nacrt konvencije koji se temeljio na ublaženoj teoriji univerzalnosti stečajeva ( 10 ).

20. Konvencija o postupku u slučaju insolventnosti, sastavljena na temelju članka K 3 Ugovora o Europskoj uniji, podnesena je na potpisivanje u Bruxellesu 23. studenoga 1995., ali nisu je potpisale sve države članice ( 11 ). Nakon stupanja na snagu Ugovora iz Amsterdama, na inicijativu Savezne Republike Njemačke i Republike Finske tekst konvencije iz 1995. konačno je preuzet u obliku uredbe ( 12 ) koja je donesena na temelju članka 61. točke (c) i članka 67. stavka 1. UEZ‑a.

2. Struktura mehanizma uspostavljenog Uredbom br. 1346/2000

21. Ovdje valja podsjetiti na to da Uredba br. 1346/2000, kao ni Konvencija o postupku u slučaju insolventnosti, ne odgovara modelu koji se temelji na načelu univerzalnosti postupka u slučaju insolventnosti već na modelu ublažene univerzalnosti. Ta se uredba stoga temelji na univerzalnom modelu, ali njome se predviđa niz posebnih pravila koji se primjenjuju kao iznimke i prilagođuju ili ublažuju univerzalnost modela ( 13 ).

22. Postojanje posebnih pravila, kojima se prilagođuje ili ublažuje univerzalnost stečajnih postupaka, u načelu opravdavaju dva razloga. Kao prvo, u pogledu primjene lex concursus druge države članice, riječ je o zaštiti prava stečenih u nekoj državi članici koja nije država u kojoj je stečajni postupak pokrenut ( 14 ), a kao drugo, o potrebi da se smanji kompleksnost stečajnog postupka. U tom je pogledu uvodna izjava 11. Uredbe br. 1346/2000 vrlo jasna jer se ondje navodi da „zbog velikih razlika u materijalnom pravu nije moguće uvesti stečajni postupak s univerzalnim područjem primjene u cijeloj Zajednici. Primjena, bez izuzetaka, prava države u kojoj se pokreće takav postupak bi zbog toga često izazivala teškoće. Na primjer, to važi za vrlo različite zakone o založnom pravu u Zajednici. Nadalje, prava prvenstva koja uživaju neki vjerovnici u stečajnom postupku su u nekim slučajevima potpuno različita” ( 15 ).

23. Konkretno, u pogledu strukture mehanizma uspostavljenog Uredbom br. 1346/2000, člankom 4. stavkom 1. te uredbe predviđa se da pravo koje važi za stečajne postupke i njihove posljedice jest ono države članice na čijem su državnom području takvi postupci pokrenuti (lex fori concursus). Kao što je navedeno u uvodnoj izjavi 23. te uredbe, to pravo određuje sve uvjete za pokretanje, vođenje i okončanje stečajnog postupka ( 16 ). Međutim, da bi se zaštitila legitimna očekivanja i pravna sigurnost transakcija u drugim državama članicama, osim u onoj u kojoj je stečajni postupak pokrenut, Uredbom br. 1346/2000, u člancima 5. do 15. ( 17 ), za određena prava i pravne odnose koji se, kao što sam istaknuo u prethodnoj točki, u skladu s uvodnom izjavom 11. smatraju posebno značajnima, predviđaju se neke iznimke od ovog pravila o pravu koje se primjenjuje ( 18 ). Te iznimke od primjene lex concursus predviđene su u slučajevima u kojima poveznice (na primjer mjesto imovine) povezuju određenu situaciju s pravom druge države članice ( 19 ).

24. U tim je okolnostima potrebno ispitati pitanje suda koji je uputio zahtjev.

B – O prethodnom pitanju

25. Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. Uredbe br. 1346/2000 tumačiti na način da je javnopravni teret, upisan na nekretnini u korist porezne uprave, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, obuhvaćen pojmom „stvarnog prava” u smislu tog članka.

26. Kako bi se odgovorilo na to pitanje, potrebno je ispitati je li javnopravni teret na nekretnini zaista stvarno pravo i, u skladu s time, jesu li u ovom slučaju ispunjeni uvjeti iz članka 5. Uredbe br. 1346/2000. Naime, samo ako je javnopravni teret stvarno pravo, društvo dužnik, koje je vlasnik nekretnine, mora trpjeti ovrhu na nekretnini. Stoga ću najprije ispitati doseg članka 5. Uredbe br. 1346/2000, a zatim moguće granice nacionalne kvalifikacije prava kao stvarnog prava u odnosu na taj članak.

1. Doseg članka 5. Uredbe br. 1346/2000

27. Najprije valja pojasniti da se članak 5. Uredbe br. 1346/2000 primjenjuje samo ako se prema pravu mjesta gdje se nalazi imovina (lex rei sitae) ispitano pravo kvalificira kao stvarno pravo.

28. Zatim, što se tiče zaštite stvarnih prava koja se jamče člankom 5. Uredbe br. 1346/2000, podsjećam da struktura mehanizma uspostavljenog tom uredbom ne utječe na stvarna prava na imovini koja se nalazi u drugim državama članicama, tako da takva prava u načelu nisu obuhvaćena učincima stečajnog postupka ( 20 ). To rješenje temelji se na materijalnopravnim razlozima kao što su zaštita trgovine u državi članici u kojoj se imovina nalazi i pravna sigurnost prava koja vrijede za tu imovinu. Stvarna prava imaju vrlo važnu ulogu u području kreditiranja i povećanju kapitala. Naime, ta prava štite svoje nositelje od potencijalne insolventnosti dužnika i omogućuju dobivanje kredita pod povoljnijim uvjetima ( 21 ). Stoga su pravna sigurnost i zaštita legitimnih očekivanja vjerovnika u pogledu ostvarenih transakcija od temeljne važnosti.

29. Osim toga, veću zaštitu stvarnih prava opravdavaju i postupovni razlozi, kao što su na primjer ciljevi koje su institucije Unije željele postići Uredbom br. 1346/2000 u vezi s potrebom jednostavnijeg i lakšeg upravljanja imovinom ( 22 ). U tom pogledu valja utvrditi da su stečajni postupci relativno složeni, a njihovo vođenje vrlo skupo. Smanjenjem troškova određeni vjerovnici mogu steći prednosti, ali korist od toga mogu imati i svi jer se smanjuju i ukupni administrativni troškovi postupka ( 23 ).

30. U skladu sa sudskom praksom Suda, doseg članka 5. Uredbe br. 1346/2000 pojašnjava se uvodnim izjavama 11. i 25. te Uredbe u kojima se navodi da u slučaju stvarnih prava postoji potreba „za pravom na odstupanje od propisa države u kojoj se postupak pokreće”, a zato što su ona od velike važnosti kod odobrenja kredita. Stoga se u uvodnoj izjavi 25. navodi da bi osnovu, važenje i opseg takvih stvarnih prava trebalo stoga redovito određivati prema pravu mjesta na kojem se nekretnina nalazi (lex rei sitae) te na njih ne bi trebalo utjecati pokretanje stečajnog postupka ( 24 ).

31. Stoga članak 5. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 treba shvatiti kao odredbu koja, odstupanjem od pravila prava države članice u kojoj se pokreću postupci, dopušta da se na stvarno pravo vjerovnika ili trećih na određenoj imovini koja pripada dužniku primijeni pravo države članice na čijem se području nalazi predmetna imovina (lex rei sitae) ( 25 ). Zaštitom iz tog članka obuhvaćena su isključivo stvarna prava koja se u vrijeme pokretanja postupka nalaze na državnom području druge države članice, a ne one u kojoj se pokreće postupak ( 26 ). Naime, članak 5. Uredbe br. 1346/2000 nije pravilo o sukobu zakona nego „negativno” materijalno pravilo ( 27 ) čiji je cilj osigurati zaštitu stvarnih prava stečenih prije pokretanja stečajnog postupka ( 28 ).

32. Međutim, treba pojasniti da, s obzirom na to da su zaštita stvarnih prava dužnika ili trećih, a time i njihov imunitet, relativni, isključivanje tih prava s područja lex fori concursus nije apsolutno ( 29 ).

33. Kao prvo, pravilo iz članka 5. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000 ne sprečava stečajnog upravitelja da zatraži pokretanje sekundarnog stečajnog postupka u državi članici u kojoj se nalazi imovina ako dužnik u toj državi članici ima poslovni nastan ( 30 ). Takav sekundarni stečajni postupak ima u pogledu stvarnih prava iste učinke kao i glavni stečajni postupak. Člankom 5. Uredbe br. 1346/2000 propisuje se da stečajni postupak nema učinka na stvarna prava na imovini koja se nalazi u drugoj državi članici, a ne da se taj postupak ne odnosi na imovinu (ili kredite) koji se nalaze u drugoj državi članici i zaštićeni su tim pravima. Budući da je glavni stečajni postupak u načelu univerzalan, obuhvaća cjelokupnu imovinu dužnika. Taj je element važan ako je vrijednost osiguranja veća od vrijednosti potraživanja osiguranog stvarnim pravom. Stoga, ako sekundarni stečajni postupak nije pokrenut, vjerovnik mora stečajnom upravitelju glavnog stečajnog postupka isplatiti eventualni višak od prodaje imovine (vidjeti uvodnu izjavu 25. i članak 20. Uredbe br. 1346/2000. Međutim, ako vrijednost osiguranja pokriva potraživanje, vjerovnik kojemu su namirena potraživanja osigurana stvarnim pravima ne treba ništa nadoknaditi ostalim vjerovnicima ( 31 ).

34. Kao drugo, u članku 5. stavku 4. Uredbe br. 1346/2000 navodi se iznimka iznimke utvrđene u tom članku 5. kojom se predviđa da stavak 1. istoga članka ne onemogućava postupke za proglašenje ništavosti, pobojnost ili nemogućnosti izvršenja pravnih radnji iz članka 4. stavka 2. točke (m) te uredbe ( 32 ). Stoga se lex fori concursus primjenjuje kada je nastanak ili izvršenje stvarnih prava u suprotnosti s interesima stečajnog postupka i kada se pravne radnje mogu klasificirati kao štetne za sve vjerovnike. Taj se članak stoga ne odnosi na tužbe za poništenje koje se temelje na općim propisima (redovne tužbe u građanskom i trgovačkom pravu) nego na one koje se temelje na pravilima stečajnog postupka ( 33 ). Međutim, u članku 13. Uredbe br. 1346/2000 predviđa se iznimka primjene lex fori concursus, u skladu s kojom se predmetna radnja ne može učinkovito pobiti kada osoba koja je imala korist od radnje štetne za vjerovnike, dokaže da „je za navedenu radnju mjerodavno pravo države članice različite od one u kojoj je postupak pokrenut i da se u tom slučaju te radnje ni na koji način ne smiju osporiti sukladno tom pravu” ( 34 ).

35. Kao treće treba napomenuti da se članak 5. Uredbe br. 1346/2000 ne smije primjenjivati za poboljšanje položaja nositelja stvarnog prava u odnosu na druge povlastice izvan stečajnog postupka. Drugim riječima, tim se člankom predviđa pravo nositelja na zasebno izvršenje, a uopće se ne mijenjaju pravila prava na odvojeno namirenje koja vrijede za to stvarno pravo izvan stečajnog postupka ( 35 ).

2. Granice nacionalne kvalifikacije prava kao „stvarnog prava” u pogledu primjene članka 5. Uredbe br. 1346/2000

36. U pogledu kvalifikacije nekog prava kao stvarnog prava najprije utvrđujem da Uredba br. 1346/2000, osim njezina članka 5. stavaka 2. i 3., upućuje na nacionalno pravo ( 36 ).

37. Kao što sam već objasnio u točkama 34 i 35. mojeg mišljenja u predmetu Lutz ( 37 ), klasifikacija prava na temelju članka 5. Uredbe br. 1346/2000 provodi se u dva jasno odvojena koraka.

38. Najprije valja ispitati proizlazi li kvalifikacija prava kao „stvarnog prava” iz nacionalnog prava, kojim se u skladu s pravilima o sukobu zakona, koja vrijede prije stečajnog postupka, uređuju stvarna prava (u pravilu lex rei sitae) ( 38 ). Stoga se obrazloženje, važenje i opseg tih stvarnih prava određuju u skladu s pravom mjesta gdje se nalazi imovina koja je predmet stvarnog prava ( 39 ).

39. Zatim, nakon što se odredi stvarna priroda prava ispitanog s obzirom na lex rei sitae, valja utvrditi ispunjava li to pravo kriterije za primjenu članka 5. stavaka 2. i 3. Uredbe br. 1346/2000. Tim kriterijima za samostalno kvalificiranje ( 40 ) ograničava se, u pogledu primjene članka 5. te Uredbe, nacionalna kvalifikacija subjektivnog prava kao stvarnog prava ( 41 ).

40. Želio bih dodati još neke napomene u pogledu razmatranja iznesenih u mojem mišljenju u predmetu Lutz ( 42 ).

41. Kao prvo, u skladu s izvješćem Virgós/Schmit svrha članka 5. stavka 2 Uredbe br. 1346/2000 jest da olakša primjenu njegova stavka 1. Njegova je funkcija, kao što proizlazi iz točaka 100. i 102. tog izvješća, s obzirom na njegovu primjenu ograničiti nacionalnu kvalifikaciju prava kao stvarnog prava, ali ne i propisati samostalnu definiciju pojma „stvarnog prava” ( 43 ).

42. U tom pogledu smatram da to, što Uredba br. 1346/2000 ne sadržava takvu definiciju, nikako ne znači da se njome predviđaju određena ograničenja pojma „stvarnog prava” s obzirom na primjenu članka 5. te uredbe. Stoga, kao što je navedeno u izvješću Virgós/Schmit (t. 102.), treba „uzeti u obzir da je članak 5. [Uredbe br. 1346/2000] važna iznimka od primjene prava države u kojoj je postupak pokrenut i od univerzalnosti glavnog stečajnog postupka”. Ako se to izvješće razmotri kao cjelina, iz njega proizlazi da njegove točke 100. i 102. treba tumačiti zajedno, uzimajući u obzir činjenicu da se međusobno nadopunjuju. Budući da se u tom izvješću daju korisni elementi za tumačenje Uredbe br. 1346/2000 ( 44 ), sumnjam u odvojeno razmatranje pojedinih točaka u kojima se ispituje članak 5. te Uredbe (točke 94. do 106.).

43. Kao drugo, upućujem na to da se u istom izvješću naglašava da bi pretjerano širokim tumačenjem nacionalnog pojma „stvarnog prava”, pri kojem bi, na primjer, prava vjerovnika koja samo uključuju mogućnost zahtijevanja prednosti namire, također vrijedila kao stvarna prava, kao što je to slučaj kod nekih prava prvenstva, članak 5. Uredbe br. 1346/2000 izgubio svoj smisao ( 45 ).

44. Kao treće, iako popis naveden u članku 5. stavku 2. Uredbe br. 1346/2000, koji sadržava prava koja se u pravnim sustavima država članica u načelu smatraju stvarnim pravima, nije konačan ( 46 ), u izvješću Virgós‑Schmit ( 47 ) navodi se da se, među ostalim, temelji na činjenici da je stvarno pravo u načelu obilježeno dvjema značajkama ( 48 ). S jedne strane, riječ je o tome da je „izravno i neposredno povezano s imovinom koja je predmet stvarnog prava i koja ostaje povezana s njegovim ispunjenjem, ali ne ovisi o tome čije je vlasništvo predmetna imovina, odnosno o odnosu nositelja prava i druge osobe” i, s druge strane, da „apsolutnost prava priznatog nositelju prava znači da zaštitu tog prava može zahtijevati protiv bilo koga tko to pravo ne poštuje ili ga povrijedi bez njegove suglasnosti [...], da stvarno pravo ne prestaje prodajom imovine trećima (osim kod specifičnih ograničenja za zaštitu stjecatelja u dobroj vjeri provodi se erga omnes) i da pravo ne prestaje u slučaju pojedinih sudskih postupaka koje su pokrenuli treći i u slučaju zajedničkog postupka (s time povezanim odvojenim ili individualnim namirenjem)” ( 49 ).

45. Na kraju podsjećam na to da u skladu s člankom 5. stavkom 1. Uredbe br. 1346/2000 pokretanje stečajnog postupka nema učinka na stvarna prava vjerovnika ili trećih u vezi s i određenom imovinom i „naplatom neodređene imovine kao cjeline koja se mijenja s vremena na vrijeme”. Drugim riječima, u smislu tog članka predmet stvarnog prava mogu biti ne samo određena imovina već i cjelokupna imovina ( 50 ).

46. Stoga kvalifikaciju javnopravnog tereta, kao što je onaj u glavnom postupku s obzirom na članak 5. Uredbe br. 1346/2000, treba ispitati uzimajući u obzir te elemente.

a) Kvalifikacija javnopravnog tereta u skladu s pravom mjesta u kojem se ta imovina nalazi (lex rei sitae)

47. Najprije upućujem na to da je sud koji je uputio zahtjev jedini nadležan za utvrđivanje i ocjenu činjenica spora koji se pred njim vodi i za tumačenje i primjenu nacionalnog prava ( 51 ). Stoga taj sud treba utvrditi i je li takav javnopravni teret u skladu s nacionalnim pravom stvarno pravo.

48. U pogledu glavnog postupka iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da u skladu s njemačkim pravom, odnosno pravom mjesta u kojem se predmetna nekretnina nalazi, potraživanja iz poreza na imovinu koja su dovela do nalaganja prisilne prodaje, predstavljaju, u skladu s člankom 12. GrStG‑a, javnopravne terete koji su stvarna imovinska prava jer vlasnik u skladu s člankom 77. stavkom 2. prvom rečenicom AO‑a mora trpjeti ovrhu na nekretnini ( 52 ). Prema navodima suda koji je uputio zahtjev, ona odgovaraju založnom pravu na nekretnini i ne upisuju se u zemljišne knjige.

49. Sud koji je uputio zahtjev nadalje navodi da obveza plaćanja poreza na imovinu u skladu s člankom 9. stavkom 2. GrStG‑a nastaje na početku godine, što znači da su u ovom slučaju barem potraživanja iz razdoblja od 1. listopada 2012. do 5. svibnja 2013. nastala prije pokretanja stečajnog postupka i stoga su obuhvaćena javnopravnim teretom. Potonji je teret, kao i hipoteka, akcesoran jer ovisi o postojanju poreznog duga. Međutim, ne pretpostavlja nužno da sâm vlasnik duguje porez i da za njega osobno jamči. Naprotiv, teret i dalje postoji kada se nekretnina proda nakon što se utvrdi porezni dug ako je potraživanje dospjelo i ovršno. Porezno tijelo tijekom stečajnog postupka na temelju javnopravnog tereta ima pravo na odvojeno namirenje i prednost namire ( 53 ). Stoga može zatražiti prisilnu prodaju nekretnine, kao što je to ovdje slučaj.

50. Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku jasno proizlazi da u skladu s njemačkim pravom javnopravni teret na predmetnoj nekretnini predstavlja stvarno jamstvo. S obzirom na to da je sud koji je uputio zahtjev jasno utvrdio kvalifikaciju ex lege causae, postavlja se pitanje može li se javnopravni teret o kojem je riječ u glavnom postupku s obzirom na članak 5. Uredbe br. 1346/2000 kvalificirati kao stvarno pravo.

51. Da bismo odgovorili na to pitanje, potrebno je ispitati jesu li ispunjeni kriteriji za samostalno kvalificiranje iz članka 5. stavaka 2. i 3. Uredbe br. 1346/2000 (vidjeti točke 41. do 45. ovog mišljenja).

b) Kvalifikacija javnopravnog tereta s obzirom na članak 5. Uredbe br. 1346/2000

52. Kao što proizlazi iz članka 5. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 1346/2000 stvarno pravo odnosi se, među ostalim, na „pravo na raspolaganje imovinom ili davanje na raspolaganje, te dobivanje naknade od sredstava ili prihoda od te imovine, posebno na temelju založnog prava ili hipoteke”. Prema navodima suda koji je uputio zahtjev, javnopravni teret kao što je onaj u glavnom postupku odgovara založnom pravu na nekretnini. Stoga je zaštita nositelja prava, u ovom slučaju porezne uprave, u načelu zajamčena njegovim pravom ovrhe nad nekretninom društva dužnika u skladu s člankom 77. stavkom 2. prvom rečenicom AO‑a. Naime, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da porezno tijelo tijekom stečajnog postupka na temelju javnopravnog tereta ima pravo na odvojeno namirenje u skladu s člankom 49. njemačkog Stečajnog zakona (Insolvenzordnung) ( 54 ).

53. Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku nadalje proizlazi da, na temelju popisa iz članka 5. stavka 2. Uredbe br. 1346/2000 ( 55 ) i kriterija za samostalno kvalificiranje izloženih u izvješću Virgós/Schmit i navedenih u točki 44. ovog mišljenja, javnopravni teret u skladu s člankom 12. GrStG‑a zaista ispunjava dvije bitne karakteristike stvarnog prava: s jedne strane, izravno je i neposredno povezano sa samom imovinom, neovisno o tome čije je vlasništvo predmetna imovina, odnosno o odnosu nositelja prava i druge osobe, i s druge strane, apsolutno je, što znači da zaštitu tog prava nositelj može zahtijevati protiv bilo koga tko to pravo ne poštuje ili ga povrijedi bez njegove suglasnosti, da ne prestaje prodajom imovine trećima i u slučaju pojedinih sudskih postupaka koje su pokrenuli treći i u slučaju zajedničkog postupka s time povezanim odvojenim ili individualnim namirenjem.

c) Međuzaključak

54. Iz navoda suda koji je uputio zahtjev nesumnjivo proizlazi da u skladu s njemačkim pravom, odnosno pravom mjesta na kojem se nekretnina nalazi (lex rei sitae), javnopravni teret o kojem je riječ u glavnom postupku predstavlja stvarno jamstvo predmetne nekretnine. Naime, sud koji je uputio zahtjev upućuje na to da taj teret „ne prestaje u slučaju prodaje, može se izvršiti prema trećima, a u stečajnom postupku osnova je za pravo odvojenog namirenja”. Stoga takav javnopravni teret ispunjava kriterije za primjenu članka 5. stavka 2. Uredbe br. 1346/2000.

55. Nadalje utvrđujem da u skladu s navodima suda koji je uputio zahtjev javnopravni teret o kojem je ovdje riječ ispunjava i važne karakteristike „stvarnog prava” navedene u izvješću Virgós‑Schmit ( 56 ). Međutim, sud koji je uputio zahtjev smatra da Sud treba pojasniti je li taj zaključak u skladu sa svrhom članka 5. Uredbe br. 1346/2000 i cjelokupnim konceptom te uredbe.

3. Porezni karakter javnopravnog tereta i analiza njegove usklađenosti s Uredbom br. 1346/2000

56. Kao što navodi sud koji je uputio zahtjev, temeljni su ciljevi Uredbe br. 1346/2000 zaštita legitimnih očekivanja i sigurnost pravnih radnji (uvodna izjava 24.). U skladu s tom uredbom postoji osobita potreba za to u slučaju stvarnih prava jer su od velike važnosti kod odobrenja kredita. Međutim, interesi poreznih tijela u nekoliko se aspekata razlikuju od interesa privatnih zajmodavaca ( 57 ).

57. Prema mišljenju Komisije, koja predlaže da se na prethodno pitanje odgovori negativno, članak 5. Uredbe br. 1346/2000 ne može se primjenjivati samo zato što se pravo na temelju lex rei sitae smatra stvarnim. Naime, samo upućivanje moglo bi se pokazati neusklađenim u odnosu na načelo isključive primjene lex fori concursus (prava države u kojoj je postupak pokrenut) predviđeno u članku 4. te uredbe. Stoga članak 5. Uredbe br. 1346/2000 kao odstupanje od tog načela treba tumačiti strogo ( 58 ).

58. Komisija nadalje navodi da cilj članka 5. Uredbe br. 1346/2000 opravdava njegovo strogo tumačenje u smislu da se stvarnim pravima mogu smatrati samo prava koja dužnik odobri zajmodavcu u okviru poslovne transakcije. Međutim, taj cilj ne uključuje zaštitu poreznog tijela. Kada javnopravni teret u postupku prisilne prodaje ima prednost pred pravima zajmodavaca, kao u glavnom postupku, zajmodavce čak dovodi u nepovoljniji položaj, dok je cilj članka 5. Uredbe br. 1346/2000 da ih štiti.

59. Suprotno tome, španjolska vlada, koja smatra da na prethodno pitanje treba odgovoriti potvrdno, navodi da je zakonodavac Unije zbog različitosti pravnih sustava i tradicija država članica te radi očuvanja korisnog učinka Uredbe br. 1346/2000 želio definirati ona prava koja bi se zbog svojih karakteristika i radi pravne sigurnosti trebala izuzeti od tog općeg pravila bez obzira na to jesu li u državi članici koja ih priznaje konkretno kvalificirana kao „stvarna prava”. Prema njezinu mišljenju, upravo se zato člankom 5. stavkom 2. te uredbe određuje koja se prava trebaju smatrati stvarnim pravima s obzirom na članak 5. stavak 1. te uredbe.

60. Stoga treba postaviti sljedeće pitanje: treba li pretpostaviti da je porezni karakter javnopravnog tereta o kojem je riječ u glavnom postupku odlučujući element zbog kojeg se smatra da svrha članka 5. Uredbe br. 1346/2000 ne obuhvaća zaštitu javnog vjerovnika, u ovom slučaju porezne uprave?

61. Mislim da ne.

62. Kao prvo, iz članka 5. stavaka 1. i 2. Uredbe br. 1346/2000 ne proizlazi da kredit mora biti privatno potraživanje kao ni da to mora biti, među ostalim, povezano isključivo sa samom poslovnom transakcijom ( 59 ).

63. Kao drugo, što se tiče ciljeva Uredbe br. 1346/2000, rješenje predviđeno u članku 5., kao što sam naveo u točkama 28. i 29. ovog mišljenja, ne odgovara samo materijalnim razlozima, kao što su zaštita trgovine u državi članici u kojoj se imovina nalazi, pravna sigurnost prava koja vrijede za tu imovinu i legitimna očekivanja vjerovnika i trećih, nego i postupovnim razlozima u pogledu potrebe za jednostavnijim i lakšim upravljanjem imovinom. U tom pogledu valja naglasiti da se prestrogim tumačenjem članka 5 Uredbe br. 1346/2000, kojim bi se općenito oslabila relativna zaštita koja se tim člankom predviđa ( 60 ), ne uzimaju u dovoljnoj mjeri u obzir pripremni akti te uredbe (vidjeti točke 21. do 23. ovog mišljenja) kao ni mehanizmi koji su tom uredbom predviđeni za izbjegavanje moguće „prekomjerne zaštite” zbog iznimke predviđene tom odredbom (vidjeti točke 32. do 35. ovog mišljenja).

64. Kao treće, treba napomenuti da je osnovni cilj Uredbe br. 1346/2000 i uklanjanje diskriminacija i jednako postupanje prema vjerovnicima. Tako u skladu s člankom 4. lex fori concursus utvrđuje uvjete za pokretanje takvih postupaka, njihovo vođenje i njihovo okončanje, a posebno razvrstavanje tražbina. Međutim, članci 39. do 42. Uredbe br. 1346/2000 sadržavaju pravila o davanju informacija vjerovnicima i prijavi njihovih potraživanja. Osobito su u članku 39. te uredbe izričito navedena porezna tijela država članica ( 61 ). Stoga državljanstvo vjerovnika uopće ne utječe na prijavu njihovih potraživanja, a vjerovnike se zato ne može isključiti iz stečajnog postupka zbog činjenice da imaju sjedište u državi članici koja nije država u kojoj je pokrenut postupak ni zbog javno‑pravnog karaktera njihovih potraživanja ( 62 ).

65. U tom kontekstu, što se tiče obveze nadležnih sudova (u državi u kojoj je stečajni postupak pokrenut) i upravitelja kojeg su oni imenovali da obavještavaju vjerovnike, člankom 40. stavkom 2. Uredbe br. 1346/2000 određuje se, s jedne strane, da obavijest „također navodi trebaju li vjerovnici, [...] koj[i] su osigurani stvarnim pravima, prijaviti svoje tražbine”, a člankom 41. te uredbe predviđa se, s druge strane, da vjerovnik šalje preslike eventualnih dokaznih isprava i, među ostalim, navodi „poziva li se na [...] stvarno osiguranje [...] u vezi s tražbinom, te koja je imovina pokrivena jamstvom na koje se on poziva”. Stoga iz zajedničkog tumačenja članaka 39. do 41. Uredbe br. 1346/2000 proizlazi da u toj uredbi prijava potraživanja od strane poreznih tijela nije isključena ni u slučajevima kada su ta potraživanja osigurana stvarnim pravom.

66. Osim toga, još uvijek u pogledu prijave potraživanja, upućujem na to da se direktivama 2001/24/EZ ( 63 ) i 2009/138/EZ ( 64 ) o restrukturiranju i likvidaciji kreditnih institucija te o osnivanju i obavljanju djelatnosti osiguranja i reosiguranja predviđaju odredbe slične članku 39. Uredbe br. 1346/2000, pri čemu se izričito navode tijela javne vlasti država članica ( 65 ). Posljednji navedeni aspekt čini mi se relevantnim za moju analizu. Naime, u skladu s tim člancima, s potraživanjima svih vjerovnika koji imaju domicil, uobičajeno boravište ili sjedište u nekoj od država članica koja nije matična država članica postupa se na isti način i razvrstava ih se na isti stupanj kao i potraživanja jednakovrijedne naravi koja mogu prijaviti vjerovnici koji imaju domicil, uobičajeno boravište ili sjedište u matičnoj državi članici ( 66 ).

67. Stoga, prema mojemu mišljenju, javnim potraživanjima u Uredbi br. 1346/2000 nisu dane nikakve povlastice ni prava prvenstva, ali ako nacionalni zakonodavac predviđa da nacionalna tijela imaju takvo pravo prvenstva, takvu povlasticu ili stvarno jamstvo, moralo bi se to priznati i za javna potraživanja drugih država članica ( 67 ). Čini mi se da se važnost tog tumačenja odnosi na činjenicu da se tom uredbom u sustav stečajnog postupka u okviru prava Unije, kao opće pravilo, uključuju posebni propisi kao što su, među ostalim, Direktiva o restrukturiranju i likvidaciji kreditnih institucija te Direktiva o osnivanju i obavljanju djelatnosti osiguranja i reosiguranja, navedene u prethodnoj točki ( 68 ). Stoga se radi usklađenosti sustava na pitanja tumačenja u svim tim pravnim aktima treba odgovoriti na usklađen način i uzimajući u obzir sustav u cjelini.

68. Točno je da se ti argumenti (vidjeti točke 64. do 66. ovog mišljenja) u načelu odnose na primjenu odredbi Uredbe br. 1346/2000 (i osobito direktiva navedenih po analogiji) o davanju informacija vjerovnicima i prijavi njihovih potraživanja. Međutim, zbog razloga navedenih već u prethodnoj točki, usklađenost te uredbe bila bi dovedena u pitanje ako bi javnopravna stvarna prava bila isključena iz relativne zaštite članka 5. te uredbe.

69. Kao četvrto, podsjećam na to da je Sud već u presudi Lutz ( 69 ) izvršno pravo na pljenidbu (pljenidba sredstava na bankovnim računima) smatrao stvarnim pravom iako se nije radilo o pravu koje se temelji na pravnom aktu, već o pravu ipso iure ( 70 ).

70. Kao peto, svakako smatram i da se članak 5. Uredbe br. 1346/2000, kao iznimka od posebnog pravila, treba tumačiti strogo. Međutim, napominjem da javnopravni teret, o kojem je riječ u glavnom postupku, osim uvjeta iz članka 5. te uredbe, dosljedno ispunjava kriterije za samostalno kvalificiranje stvarnog prava u svrhu primjene predmetnog članka, koji su navedeni u izvješću Virgós/Schmit i koje brani pravna teorija.

71. Osim toga, prema mojem bi mišljenju bilo u suprotnosti s pripremnim aktima te uredbe i samim mehanizmom, koji je njome uveden, ako bi se eventualno isključivanje predmetnog javnopravnog tereta temeljilo na samo jednom od njezinih ciljeva, a to je zaštita trgovine u državi članici u kojoj se nalazi imovina, ne uzimajući u obzir ciljeve u pogledu pravne sigurnosti i legitimnih očekivanja vjerovnika i trećih, potrebu za jednostavnijim i lakšim upravljanjem imovinom te uklanjanja diskriminacije i jednako postupanje prema vjerovnicima.

72. Konačno, isključivanje predmetnog javnopravnog tereta moglo bi znatno i trajno utjecati na pravne sustave država članica koje poznaju slične ili odgovarajuće javnopravne terete kao što je onaj u glavnom postupku ( 71 ).

73. U tom pogledu upućujem na to da zakonodavac Unije u novoj Uredbi 2015/848 o postupku u slučaju nesolventnosti nije značajnije mijenjao članak 8., kojim je preuzet članak 5. Uredbe br. 1346/2000 ( 72 ).

V – Zaključak

74. Stoga predlažem Sudu da Bundesgerichtshofu (Savezni vrhovni sud) odgovori na sljedeći način: Članak 5. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku, kako je izmijenjena Provedbenom uredbom Vijeća (EU) br. 583/2011 od 9. lipnja 2011., treba tumačiti na način da je javnopravni teret, upisan na nekretnini u korist porezne uprave, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, obuhvaćen pojmom „stvarnog prava” u smislu tog članka.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) Valja podsjetiti na to da odluka kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne sadržava nikakav podatak o ulozi Hannoversche Volksbank eG u glavnom postupku.

( 3 ) Uredba Vijeća od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku (SL 2000., L 160., str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 3.), kako je izmijenjena Provedbenom uredbom Vijeća (EU) br. 583/2011 od 9. lipnja 2011. (SL 2011., L 160, str. 52.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10. str. 260.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 1346/2000).

( 4 ) Ta je uredba zamijenjena Uredbom (EU) 2015/848 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. svibnja 2015. o postupku u slučaju nesolventnosti (preinaka) (SL 2015., L 141, str. 19.). Međutim, potonja se uredba u skladu s njezinim člankom 84. primjenjuje samo na postupke u slučaju nesolventnosti pokrenute nakon 26. lipnja 2017.

( 5 ) Upućujem na to da su stečajevi, postupci u vezi s likvidacijom nesolventnih poduzeća ili drugih pravnih osoba, sudske nagodbe, stečajne nagodbe i slični postupci izuzeti iz područja primjene tadašnje Konvencije o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15. str. 3.) (u daljnjem tekstu: Briselska konvencija iz 1968.), potpisane u Bruxellesu 27. rujna 1968.

( 6 ) Prva verzija nacrta konvencije, koja se temelji na članku 220. četvrtoj alineji Ugovora o EEZ‑u, sastavljena je 1970. Vidjeti dokument Komisije 3.327/1/XIV/70. Vidjeti i Noël, J., i Lemontey, J., Projet de convention relative à la faillite, aux concordats et aux procédures analogues, 1970., 16.775/XIV/70-E.

( 7 ) Vidjeti nacrt konvencije iz 1980., objavljen s Izvješćem s objašnjenjima J. Lemonteya u Biltenu Europskih zajednica, dodatak 2/82.

( 8 ) U pogledu tih načela vidjeti osobito Lopucki, L. M., „Cooperation in international bankruptcy: A post‑universalist approach”, Cornell Law Review, 1999., 84/3, str. 696. do 762.

( 9 ) Prema Izvješću s objašnjenjima od 3. svibnja 1996. M. Virgósa i E. Schmita o Konvenciji o postupku u slučaju nesolventnosti, Dokument Vijeća Europske unije 6500/96, DRS 8 (CFC), stavak 3. (u daljnjem tekstu: izvješće Virgós/Schmit), nacrtom konvencije iz 1980. predviđao se „samo jedan postupak [isključiva nadležnost države u kojoj se nalazi središte poslovnog djelovanja dužnika] koji bi trebale priznati druge države ugovornice u kojima ne bi smjeli biti dopušteni paralelni lokalni postupci. Načela jedinstva [...] i univerzalnosti [...] postupka stoga su se u ovom tekstu strogo poštovala”. Iz tog izvješća proizlazi da je nacrt konvencije iz 1980. doveo do vrlo složenih odredbi.

( 10 ) Taj nacrt temeljio se na Europskoj konvenciji o određenim međunarodnim vidovima stečaja, potpisanoj u Istanbulu 5. lipnja 1990., koja je bila rezultat pregovora u okviru Vijeća Europe, ali koja nije stupila na snagu. U njoj je već primijenjen pristup ublaženih načela jedinstva i univerzalnosti. Vidjeti u tom pogledu Convention européenne sur certains aspects internationaux de la faillite, Vijeće Europe, Zbirka ugovora Vijeća Europe br. 136. Vidjeti i Izvješće s objašnjenjima objavljeno s Konvencijom. U pogledu te konvencije vidjeti osobito Volken, P., „L’harmonisation du droit international privé de la faillite”, Recueil de Cours de La Haye, 1991., sv. 230., str. 343. Sa stajališta poredbenog prava utvrđeno je da su u mnogim zemljama članicama prevladali „međusustavi”. Vidjeti u tom smislu osobito Watté, N., i Marquette, V., „Les sûretés dans les faillites internationales”, Opći izvještaj s Kongresa poredbenog prava u Bristolu, EPR – REDP, 1999., str. 287. do 317.

( 11 ) Stoga izvješće Virgós/Schmit, koje joj je bilo priloženo, nije službeno objavljeno. Treba napomenuti da se u pravnoj doktrini smatra da Izvješće, iako se odnosi samo na Konvenciju o postupku u slučaju insolventnosti, sadržava korisne elemente za tumačenje Uredbe br. 1346/2000. Vidjeti u tom smislu i mišljenje nezavisnog odvjetnika F. G. Jacobsa u predmetu Eurofood IFSC (C‑341/04, EU:C:2005:579, t. 2.).

( 12 ) Vidjeti Watte, N., i Marquette, V., „Le Règlement communautaire, du 29 mai 2000, relatif aux procédures d’insolvabilité”, Revue de droit commercial belge, 2000., str. 564.

( 13 ) Vidjeti u tom smislu izvješće Virgós/Schmit, t. 5.

( 14 ) Stoga je razumno da se pod određenim uvjetima štite legitimna očekivanja na temelju kojih je stečeno pravo da bi se posebno u okviru pravila o sukobu zakona odrazio intenzitet kojim materijalna prava štite određene vjerovnike od rizika insolventnosti, kao u slučaju stvarnih prava. Osim toga, određena područja prava, kao na primjer zakonski propisi o statusu osobe, imaju normativnu funkciju, što znači da daju sigurnost pravima. Vidjeti u tom smislu Virgós Soriano, M., i Garcimartín Alférez, F. J., Comentario al Reglamento europeo de insolvencia, Thomson‑Civitas, Madrid, 2003., str. 92., kao i Virgós, M., i Garcimartín, F., The European Insolvency Regulation: Law and Practice, Kluwer Law International, Den Haag, 2004., str. 90.

( 15 ) Moje isticanje

( 16 ) Presuda od 5. srpnja 2012., ERSTE Bank Hungary (C‑527/10, EU:C:2012:417, t. 38. i navedena sudska praksa)

( 17 ) Ublažena univerzalnost proizlazi iz mogućnosti pokretanja sekundarnih stečajnih postupaka. Vidjeti uvodnu izjavu 25. Uredbe br. 1346/2000 i točku 33. ovog mišljenja. Vidjeti i Virgós Soriano, M., i Garcimartín Alférez, F., op. cit., str. 27.

( 18 ) Presuda od 5. srpnja 2012., ERSTE Bank Hungary (C‑527/10, EU:C:2012:417, t. 39.). Vidjeti i uvodnu izjavu 24. Uredbe br. 1346/2000.

( 19 ) Te iznimke treba tumačiti više kao posebna pravila nego kao „iznimke”. Vidjeti u tom pogledu Virgós Soriano, M., i Garcimartín Alférez, F. J., op. cit., str. 98., kao i Virgós, M., i Garcimartín, F., op. cit., str. 96.

( 20 ) Želio bih istaknuti da se u članku 5. Uredbe br. 1346/2000 pretpostavlja da mjesto imovine u državi članici koja nije država u kojoj je pokrenut stečajni postupak nije odabrano radi prijevare. Vidjeti u tom pogledu izvješće Virgós/Schmit, t. 105., i Ingelmann, T., „Article 5”, European Insolvency Regulation, K. Pannen (izdavač), De Gruyter Recht, Berlin, 2007., str. 252.

( 21 ) Izvješće Virgós/Schmit, t. 97. Vidjeti i Moss, G., Fletcher, I. F., i Isaacs, S., Moss, Fletcher and Isaacs on the EC Regulation on Insolvency Procedures, Oxford University Press, 3. izd., 2016., str. 170.

( 22 ) Izvješće Virgós/Schmit, t. 97.

( 23 ) Vidjeti u tom pogledu Virgós, M., i Garcimartín, F., op. cit., str. 92.

( 24 ) Presuda od 5. srpnja 2012., ERSTE Bank Hungary (C‑527/10, EU:C:2012:417, t. 41.). Vidjeti i presudu od 16. travnja 2015., Lutz (C‑557/13, EU:C:2015:227, t. 27.).

( 25 ) Presuda od 5. srpnja 2012., ERSTE Bank Hungary (C‑527/10, EU:C:2012:417, t. 42.)

( 26 ) Da bi se to pravilo moglo primijeniti, za teleološko tumačenje članka 5. te Uredbe br. 1346/2000 bilo bi potrebno da su sve pravne radnje potrebne za nastanak stvarnog prava izvršene prije pokretanja stečajnog postupka. Ako je stvarno pravo nastalo nakon pokretanja postupka, primjenjuje se članak 4. Uredbe br. 1346/2000. Vidjeti izvješće Virgós/Schmit, t. 95. i 96., Virgós Soriano, M., i Garcimartín Alférez, F. J., op. cit., str. 96. i 101., kao i Moss, G., Fletcher, I. F., i Isaacs, S., op. cit., str. 171. i 347.

( 27 ) U pogledu materijalnopravne naravi te odredbe vidjeti izvješće Virgós/Schmit, t. 99., Virgós, M., i Garcimartín, F., op. cit., str. 163., Ingelmann, T., „Article 5”, op. cit., str. 250., Moss, G., Fletcher, I. F., i Isaacs, S., op. cit., str. 346., Hess, B., Oberhammer, P., i Pfeiffer, T., European Insolvency Law. The Heidelberg‑Luxembourg‑Vienna Report on the Application of the Regulation No 1346/2000/EC on Insolvency Proceedings, Beck‑Hart‑Nomos, C. H., München/Oxford, 2014., str. 178., i Klyta, W., Uznanie zagranicznych postępowań upadłościowych, Oficyna Wolters Kluwer business, Warschau, 2008., str. 149. Vidjeti i Haubold, J., Gebauer, M., id Wiedmann, T., Zivilrecht unter europäischem Einfluss, 2. izd., Stuttgart, 2010., poglavlje 32., t. 110.

( 28 ) U presudi od 10. rujna 2009., German Graphics Graphische Maschinen (C‑292/08, EU:C:2009:544, t. 35.), Sud je, naime, u pogledu članka 7. Uredbe br. 1346/2000, odredbe slične članku 5. iste uredbe, utvrdio: „[d]rugim riječima, ta odredba predstavlja samo materijalno pravilo namijenjeno zaštiti prodavatelja u pogledu imovine koja se nalazi izvan države članice u kojoj se pokreće stečajni postupak”. Prema Hess, B., Oberhammer, P., i Pfeiffer, T., op. cit., u većinskoj pravnoj teoriji u 17 država članica članak 5. smatra se materijalnopravnim pravilom (str. 181.).

( 29 ) Zaštita može biti apsolutna kada dužnik nema poslovni nastan u državi članici u kojoj se nalazi imovina. Međutim, primjenjuju se pravila za postupke za proglašenje ništavosti, pobojnosti te nemogućnosti izvršenja. Vidjeti točke 33. i 34. ovog mišljenja.

( 30 ) Vidjeti u tom smislu Moss, G., Fletcher, I. F., i Isaacs, S., op. cit., str. 347. Vidjeti i članak 27. Uredbe br. 1346/2000.

( 31 ) Vidjeti u tom smislu izvješće Virgós/Schmit, t. 99. i 173., i Virgós Soriano, M., i Garcimartín Alférez, F. J., op. cit., str. 106. i 236. Vidjeti i Moss, G., Fletcher, I. F., i Isaacs, S., op. cit., str. 348., kao i Porzycki, M., „Zabezpieczenia rzeczowe w transgranicznym postępowaniu upadłościowym w Unii Europejskiej”, Czasopismo kwartalne całego prawa handlowego, upadłościowego oraz rynku kapitałowego, br. 3 (5) 2008., str. 405.

( 32 ) Vidjeti u tom pogledu presudu od 16. travnja 2015., Lutz (C‑557/13, EU:C:2015:227), kao i moje mišljenje u tom predmetu (C‑557/13, EU:C:2014:2404). Vidjeti i članak 7. stavak 3. Uredbe br. 1346/2000.

( 33 ) Za potonje tužbe vrijede opća pravila o sukobu zakona. Te tužbe na temelju općih propisa dopuštene su samo ako to lex fori concursus dopušta. Virgós, M., i Garcimartín, F., op. cit., str. 135.

( 34 ) U pogledu dosega članka 13. Uredbe br. 1346/2000 vidjeti presudu od 16. travnja 2015., Lutz (C‑557/13, EU:C:2015:227, t. 32. do 49.), i moje mišljenje u tom predmetu (C‑557/13, EU:C:2014:2404, t. 56. do 61.).

( 35 ) Virgós Soriano, M., i Garcimartín Alférez, F., op. cit., str. 100.

( 36 ) Upućujem na to da se u svrhu članka 5. Uredbe br. 1346/2000 u stavku 3. istoga članka navodi da se pravo koje je upisano u javni registar i koje se izvršava prema trećim stranama, neposredno smatra stvarnim pravom neovisnim o nacionalnom pravu. Stoga je to jedino odstupanje te uredbe pod člankom 5. u odnosu na lex rei sitae. Vidjeti izvješće Virgós/Schmit, t. 101. in fine. Vidjeti i Virgós Soriano, M., i Garcimartín Alférez, F. J., op. cit., str. 99.

( 37 ) C‑557/13, EU:C:2014:2404

( 38 ) Ingelmann, T., „Article 5”, op. cit., str. 253.

( 39 ) Izvješće Virgós/Schmit, t. 95. i 100.

( 40 ) Vidjeti u tom pogledu Veder, P. M., Cross‑border insolvency proceedings and security rights: a comparison of Dutch and German law, the EC Insolvency Regulation and the UNCITRAL Model Law on Cross‑Border Insolvenc, Deventer, 2004., str. 334. do 336.: „An independent interpretation of rights in rem is facilitated by the references that the second paragraph contains of the types of rights Art. 5 IR refers to.” Vidjeti i Klyta, W., op. cit., str. 150.

( 41 ) Izvješće Virgós/Schmit, t. 100. Vidjeti i Virgós, M., i Garcimartín, F., op. cit., str. 96.

( 42 ) C‑557/13, EU:C:2014:2404

( 43 ) Virgós, M., i Garcimartín, F., op. cit., str. 96. „Its function [of article 5] is to operate as a limit to the characterization of a right as a right in rem for the purposes of Article 5. Only those rights conferred by national laws that conform to its typological characterization are protected by Article 5.1 of [the] Regulation.”

( 44 ) Vidjeti bilješku 11. ovog mišljenja.

( 45 ) Izvješće Virgós/Schmit, t. 102.

( 46 ) „Prava navedena u stavku 1. posebno se odnose na [...]”. Moje isticanje.

( 47 ) Vidjeti t. 103. tog izvješća.

( 48 ) U tom izvješću upućuje se i na točku 166. Izvješća P. Schlossera o Konvenciji od 9. listopada 1978. o pristupanju Kraljevine Danske, Irske i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske, o Konvenciji o nadležnosti i izvršavanju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima te o Protokolu o tumačenju te konvencije od strane Suda (SL 1979., C 59, str. 71.).

( 49 ) Izvješće Virgós/Schmit, t. 103., i Moss, G., Fletcher, I. F., i Isaacs, S., op. cit., str. 173.

( 50 ) To osobito vrijedi za „floating charges” koja priznaje pravo Ujedinjene Kraljevine i Irske i koja se stoga u smislu Uredbe br. 1346/2000 mogu kvalificirati kao stvarna prava. Vidjeti izvješće Virgós/Schmit, t. 104., i Moss, G., Fletcher, I. F., i Isaacs, S., op. cit., str. 172.

( 51 ) Presuda od 25. listopada 2012., Rintisch (C‑553/11, EU:C:2012:671, t. 15.)

( 52 ) Kao što navodi sud koji je uputio zahtjev, iako pojam „javnopravni teret” nije definiran u GrStG‑u, postoji suglasnost da javnopravni teret predstavlja obvezu plaćanja poreza koja se temelji na javnom pravu i koju treba ispuniti periodičnim ili jednokratnim plaćanjem u novcu i koja ne pretpostavlja samo osobno jamstvo dužnika, već i stvarno jamstvo nekretnine. Moje isticanje.

( 53 ) Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku nadalje proizlazi da u skladu s člankom 10. stavkom 1. točkom 3. Zakona o prisilnoj prodaji (Zwangsversteigerungsgesetz) u postupku prisilne prodaje prednost imaju potraživanja iz poreza na imovinu za tekuću godinu i za posljednje dvije godine. Stoga pri raspodjeli prihoda ta potraživanja imaju prednost u odnosu na, među ostalim, založna prava na nekretnini zajmodavaca poput hipoteka ili zemljišnih dugova.

( 54 ) U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev navodi da se takvi javnopravni tereti razlikuju od povlastica„romanskih pravnih sustava”, čiji su imatelji prava ograničeni na prednost pri namirenju i koji nisu obuhvaćeni područjem primjene članka 5. Uredbe br. 1346/2000. Moje isticanje.

( 55 ) Sud koji je uputio zahtjev poziva se i na pojam „stvarnog prava” na kojem se temelji Uredba Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.), na koji se upućuje i u izvješću Virgós/Schmit (t. 103.).

( 56 ) Vidjeti točku 44. ovog mišljenja.

( 57 ) Vidjeti točku 16. ovog mišljenja.

( 58 ) Komisija u tom pogledu upućuje na točku 97. izvješća Virgós/Schmit i pritom ne navodi druge točke tog izvješća.

( 59 ) Ubi lex non distinguit, nec nos distinguere debemus.

( 60 ) Jednostavnije upravljanje imovinom jedan je od institucionalnih ciljeva te uredbe. Vidjeti u tom smislu Virgós, M., i Garcimartín, F., op. cit., str. 92., 106. i 107. U pravnoj teoriji kao primjeri za strogo tumačenje navode se pokušaji da se ograniči opseg iznimke u stečajnim postupcima ili i tvrdnja da članak 5. Uredbe br. 1346/2000 nije materijalnog karaktera već karaktera pravila o sukobu zakona. Ibid., str. 106.

( 61 ) U skladu s tim člankom „[b]ilo koji vjerovnik koji ima stalno boravište, domicil ili sjedište u državi članici koja nije država u kojoj je pokrenut postupak, uključujući i porezna tijela [...] država članica, ima pravo pisanim putem prijaviti tražbine u stečajnom postupku”. Moje isticanje.

( 62 ) U pravnoj teoriji smatra se da u pogledu plaćanja dividendi, čak i ako se članak 39. Uredbe br. 1346/2000 odnosi samo na prijavu potraživanja, ne bi bilo moguće diskriminirati vjerovnike, uključujući i porezna tijela, a da se ne ospori smisao i svrha tog članka. Vidjeti u tom smislu Fletcher, I. F., Insolvency in Private International Law, 2. izdanje, Oxford University Press, 2005., str. 436.

( 63 ) Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 4. travnja 2001. o restrukturiranju i likvidaciji kreditnih institucija (SL 2001., L 125, str. 15.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 8., str. 14.), kako je izmijenjena Direktivom 2014/59/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. (SL 2014., L 173, str. 190.).

( 64 ) Direktiva 2009/138/EG Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. o osnivanju i obavljanju djelatnosti osiguranja i reosiguranja (Solventnost II) (preinačeno) (SL 2009., L 335, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 153.). Tom je direktivom zamijenjena Direktiva 2001/17/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 19. ožujka 2001. o reorganizaciji i likvidaciji društava za osiguranje (SL 2001., L 110, str. 28.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 12., str. 55.).

( 65 ) U skladu s člankom 16. stavkom 1. Direktive 2001/24 i člankom 282. stavkom 1. Direktive 2009/138 (bivši članak 16. stavak 1. Direktive 2001/17) svaki vjerovnik, uključujući i tijela javne vlasti država članica, koji ima domicil, uobičajeno boravište ili sjedište u nekoj od država članica koja nije matična država članica ima pravo prijaviti potraživanja ili podnijeti primjedbe koje se tiču potraživanja u pisanom obliku. Moje isticanje. U pogledu tih članaka vidjeti Moss, G., i Wessels, B., EU Banking and Insurance Insolvency, G. Moss i B. Wessels, Oxford University Press, 2006., str. 76. i 136. U pogledu definicije „države članice podrijetla” vidjeti članak 2. Direktive 2001/24 i članak 268. stavak 2. točku (a) Direktive 2009/138. Ibid., str. 53. i 114.

( 66 ) U tom se pogledu i u pravnoj teoriji navodi: „… it would seem contrary to the coherence of the Community law system to allow any other solution in the context of this Regulation”, Virgós, M., i Garcimartín, F., op. cit., str. 150. i 151.

( 67 ) Ibid., str. 151.: „The same argument can be made in favour of admitting claims of Member States’ public authorities other than tax or social security autorithies.”

( 68 ) Naime, članak 286. Direktive 2009/138 o stvarnim pravima trećih odgovara članku 5. Uredbe br. 1346/2000.

( 69 ) Presuda od 16. travnja 2015. (C‑557/13, EU:C:2015:227, t. 27. i 28.)

( 70 ) To stvarno pravo temeljilo se na dostavi naloga za plaćanje dužniku. U skladu s pravnom teorijom kod stvarnih se prava u smislu članka 5. Uredbe br. 1346/2000 ne radi samo o pravima koja se temelje na pravnim aktima, već i o pravima koja proizlaze iz zakona (ipso iure). Porzycki, M., op. cit., str. 405.

( 71 ) Čini se da su tereti u korist države kao vjerovnika koji nastanu na temelju zakona predviđeni osobito u austrijskom i danskom pravu (pritom se Uredba ne odnosi na Kraljevinu Dansku). Grčko pravo očito definira pravo prvenstva države kojim se poreznoj upravi dopušta ovrha nekretnine radi naplate poreznih potraživanja. Nacionalni zakonodavci također su upotrebljavali stvarna osiguranja predviđena zakonom (zakonske hipoteke), često javnoga prava, kao što se čini osobito u francuskom, poljskom ili portugalskom pravu. Predvidjeli su, osim toga, terete na nekretnini kako bi osigurali naplatu javnih potraživanja, primjerice u obliku zakonskih povlastica u skladu s francuskim pravom, založnog prava državne blagajne u poljskom pravu ili založnog prava na brodu u ciparskom, danskom, finskom ili švedskom pravu.

( 72 ) Vidjeti uvodne izjave 22. i 68. Vidjeti u tom smislu Moss, G., Fletcher, I. F., i Isaacs, S., op. cit., str. 455.