MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

NIILA JÄÄSKINENA

od 5. ožujka 2015. ( 1 )

Predmet C‑242/14

Saatgut‑Treuhandverwaltungs GmbH

protiv

Gerhard und Jürgen Vogel GbR

Jürgen Vogel

Gerhard Vogel

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landgericht Mannheim (Njemačka))

„Oplemenjivačka prava na biljnu sortu Zajednice — Uredba (EZ) br. 2100/94 — Članci 14. i 94. — Uredba (EZ) br. 1768/95 — Upotreba proizvoda žetve zaštićene biljne sorte od strane poljoprivrednika bez odobrenja nositelja oplemenjivačkog prava — Izuzeće od navedenog oplemenjivačkog prava — Povlastice za poljoprivrednike — Obveza plaćanja primjerene naknade nositelju — Rok u kojemu se plaćanje mora obaviti kako bi se moglo primijeniti izuzeće — Početak i kraj tog roka“

I – Uvod

1. Zahtjev za prethodnu odluku koji je sastavio Landgericht Mannheim (Njemačka) prvenstveno se odnosi na tumačenje članaka 14. i 94. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2100/94 od 27. srpnja 1994. o oplemenjivačkim pravima na biljnu sortu Zajednice ( 2 ) (u daljnjem tekstu: osnovna uredba), kao i određenih odredaba Uredbe Komisije (EZ) br. 1768/95 od 24. srpnja 1995. o odredbama o izuzeću propisanom u članku 14. stavku 3. Uredbe br. 2100/94 ( 3 ) (u daljnjem tekstu: provedbena uredba) ( 4 ).

2. Taj zahtjev dio je spora između, na jednoj strani, Saatgut‑Treuhandverwaltungs GmbH (u daljnjem tekstu: STV), koji zastupa interese više nositelja zaštićenih biljnih sorti i na drugoj strani, Gerhard und Jürgen Vogel GbR, društva koje upravlja poljoprivrednim iskorištavanjem, te Gerhard i Jürgen Vogel, osobno odgovornih partnera u tom društvu (u daljnjem tekstu: tuženici Vogel), glede uporabe reprodukcijskog materijala jedne od navedenih sorta bez prethodnog odobrenja njegova nositelja.

3. STV je iznoseći argument da takva uporaba predstavlja povredu na temelju članka 94. osnovne Uredbe, u glavnom postupku od tuženika zatražio plaćanje iznosa koji u potpunosti odgovara iznosu koji bi bio dužan platiti za licenciranu uporabu predmetne zaštićene sorte. Tuženici su se tomu protivili, pozivajući se na sustav iz članka 14. te iste uredbe, u skladu s kojim je poljoprivrednicima dopušteno izuzeće od oplemenjivačkog prava na biljnu sortu, ako ispunjavaju određene uvjete, posebno s obzirom na obvezu plaćanja primjerene naknade nositelju tog oplemenjivačkog prava, čija je visina niža od naknade štete koju bi trebao platiti u slučaju dokazane povrede.

4. Sud koji je uputio zahtjev Sudu u biti postavlja pitanje, može li se poljoprivrednik pozivati na taj sustav izuzeća, ako primjerenu naknadu iz navedenog članka 14. plati do dana nakon što je upotrijebio predmetnu sortu sijanjem proizvoda žetve, tako da se takva radnja može smatrati odobrenom te da se na taj način izbjegne sudski postupak, predviđen u navedenom članku 94. U slučaju potvrdnog odgovora, Sud je pozvan protumačiti odredbe tog istog članka, kako bi utvrdio do kojeg dana zainteresirani poljoprivrednik može ispuniti svoju obvezu plaćanja navedene naknade.

II – Glavni postupak, prethodna pitanja i postupak pred Sudom

5. STV je društvo s poslovnim nastanom u Njemačkoj, koje okuplja nositelje različitih zaštićenih biljnih sorti ( 5 ) i među ostalim zastupa prava nositeljâ zimske sorte ječma „Finita“ (u daljnjem tekstu: sorta Finita), koja je na razini Europske unije zaštićena na temelju osnovne uredbe.

6. U tom okviru STV na svojoj internetskoj stranici objavljuje popis u kojemu su navedene sve ugovorene zaštićene biljne sorte, o kojima vodi računa, kao i iznos koji treba platiti za sadnju tih sorti. STV usto svake godine općenito zahtijeva od poljoprivrednika, da ga obavijeste o mogućnosti sadnje jedne od tih sorta, i za tu namjenu im šalje potvrdne obrasce i vodič, u kojemu su upisane sve zaštićene sorte, o kojima društvo vodi brigu tijekom predmetne tržišne godine, kao i identitet njihovih nositelja i imatelja isključivog prava na iskorištavanje.

7. Tuženici Vogel, koji nemaju nikakav ugovorni odnos sa STV‑om, nisu odgovorili na te zahtjeve za podacima. Međutim, 16. prosinca 2011. STV je preko pružatelja usluga prerade saznao ( 6 ), da su tijekom tržišne godine 2010./2011., tuženici Vogel, između ostaloga, pripravljali sjeme sorte Finita.

8. Dopisom od 31. svibnja 2012., STV je pozvao tuženike Vogel da provjere te podatke, koji su ukazivali na prikrivenu uporabu reprodukcijskog materijala navedene sorte dobivenog njezinom sadnjom i da mu o tome pošalju podatke najkasnije do 20. lipnja 2012. Zainteresirane stranke se na to nisu odazvale.

9. Dopisom od 27. srpnja 2012., STV je od tuženika zatražio isplatu iznosa od 262,50 eura, koji u cijelosti odgovara naknadi koju bi morali platiti za licencnu uporabu sjemena sorte Finita, nazvanu „naknada za licencu C“, radi otklanjanja pretrpljene štete zbog prikrivene sadnje te zaštićene sorte.

10. Kako tuženici nisu izvršili isplatu, STV je 18. ožujka 2013. podnio tužbu pred Amtsgericht Euskirchen (općinski sud u Euskirchenu), među ostalim radi isplate navedene naknade štete. Taj sud se 13. rujna 2013. proglasio nenadležnim i predmet uputio Landgericht Mannheim (regionalnom sudu u Mannheimu).

11. STV u prilog svojem zahtjevu ističe, da su mu tuženici na temelju članka 94. stavka 1. osnovne uredbe bili obvezni isplatiti primjerenu naknadu u iznosu koji je u potpunosti jednak iznosu naknade za licencu C, jer su provodili sadnju koja predstavlja povredu i koja u smislu te odredbe nije bila „odobrena“. STV navodi da se tuženici Vogel ne mogu pozivati na izuzeće iz članka 14. stavka 1. te iste uredbe, jer nisu poštovali obvezu plaćanja primjerene naknade nositelju dotične zaštićene sorte propisane u članku 14. stavku 3. četvrtoj alineji. Tvrdi da bi u načelu svaki poljoprivrednik plaćanje trebao izvršiti prije sadnje, ali u svakom slučaju, do kraja tržišne godine u kojoj se sadnja provodi i to na svoju vlastitu inicijativu, neovisno o tome je li nositelj od njega na vrijeme zahtijevao podatke.

12. Tuženici Vogel protive se tim tvrdnjama. Oni smatraju da najviše moraju platiti iznos koji je zbog „odobrene“ sadnje trebao biti smanjen primjenom izuzeća predviđenog u članku 14. stavku 1. osnovne uredbe. Štoviše, oni ističu da bi za utvrđivanje ispunjenja uvjeta za pravo na naknadu štete iz članka 94. te uredbe, valjalo utvrditi povredu obveze obavještavanja nositelja oplemenjivačkog prava koja je predviđena pravom Unije, što prema njihovu mišljenju u ovom slučaju nije dokazano ( 7 ).

13. U tom je kontekstu, Landgericht Mannheim odlukom koju je Sud zaprimio 19. svibnja 2014. odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeća prethodna pitanja: „1. Je li poljoprivrednik koji je koristio reprodukcijski materijal zaštićene sorte dobiven sadnjom a da o tome nije sklopio ugovor s nositeljem, dužan isplatiti razumnu naknadu u skladu s člankom 94. stavkom 1. [osnovne uredbe] i – u slučaju namjere ili nemara – naknadu svake daljnje štete nastale zbog povrede oplemenjivačkih prava na biljnu sortu u skladu s člankom 94. stavkom 2. te uredbe, ako još nije ispunio svoju obvezu plaćanja primjerene naknade (iznosa koji se naplaćuje za sadnju) u skladu s člankom 14. stavcima 3. i četvrtom alinejom te uredbe u vezi s člancima 5. i sljedećima [provedbene uredbe] već u trenutku kada zaista upotrijebi proizvode za žetvu u reprodukcijske svrhe na tom području? 2. Ako na prvo pitanje treba odgovoriti na način da poljoprivrednik svoju obvezu plaćanja razumnog iznosa koji se naplaćuje za sjetvu može ispuniti i nakon što je zaista upotrijebio proizvod dobiven žetvom u reprodukcijske svrhe na tom području: treba li navedene odredbe tumačiti na način da određuju rok unutar kojeg poljoprivrednik, koji je upotrijebio reprodukcijski materijal zaštićene sorte dobiven žetvom, mora ispuniti svoju obvezu plaćanja odgovarajuće naknade, da se sadnja može smatrati „odobrenom“ u smislu članka 94. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 2100/94 u vezi s člankom 14. ove uredbe?“

14. STV, tuženici Vogel, španjolska i nizozemska vlada kao i Europska komisija Sudu su predočili pisana očitovanja. Rasprava se nije održala.

III – Analiza

A – Okvir problematike podnesene Sudu

15. Uvodno, najprije valja podsjetiti na određene podatke u vezi s pravnim sustavom obuhvaćenim ovim predmetom, koji su ili pribavljeni uzimajući u obzir relevantne tekstove kao i s njima povezanu sudsku praksu, ili su još uvijek neizvjesni s obzirom na aktualno stanje prava Unije. S obzirom na te elemente, bit će potrebno razjasniti sadržaj pitanja o kojima Sud treba donijeti odluku.

16. Na temelju članka 11. stavka 1. osnovne uredbe, osoba nazvana „oplemenjivač”, koja može ostvarivati oplemenjivačka prava na biljnu sortu Zajednice jest ona „koja je oplemenila ili otkrila i razvila sortu, ili njegov pravni sljednik, oboje – i osoba i njegov sljednik“. Članak 13. stavak 1. te uredbe precizira, da navedeno pravo ima takav učinak da nositelj ili nositelji oplemenjivačkog prava na biljnu sortu Zajednice imaju pravo na poduzimanje određenih radnji, koje se nalaze u popisu iz stavka 2.

17. Stoga na temelju navedenog stavka 2., treća osoba od nositelja oplemenjivačkog prava na biljnu sortu Zajednice (u daljnjem tekstu: nositelj) u načelu mora dobiti odobrenje za radnje nabrojane u stavku 2., među kojima su “reprodukcija (umnažanje)“ i „kondicioniranje za umnažanje“ požetog ili pobranog materijala zaštićene sorte. Taj zahtjev sankcioniran je mogućnošću nositelja da na temelju članka 94. te uredbe pokrene građanskopravni postupak, kada se dokaže da uporaba takve sorte predstavlja povredu.

18. Međutim, članak 14. osnovne uredbe, „u javnom interesu“ ( 8 ) a posebno „za potrebe očuvanja poljoprivredne proizvodnje“ ( 9 ), propisuje „izuzeće“ od ovog načela koje se uobičajeno naziva „povlastica poljoprivrednikâ“ ( 10 ). Uz pridržaj ispunjavanja svih uvjeta iz tog članka, poljoprivrednici imaju pravo na svoju vlastitu inicijativu, bez potrebe dobivanja nositeljeva odobrenja, upotrebljavati proizvod žetve, koji su dobili sadnjom jedne od navedenih zaštićenih sorti ( 11 ), u reprodukcijske svrhe na vlastitom poljoprivrednom imanju, što se također zove uporabom „sjemena s farme“ ( 12 ). Načini provođenja uvjeta, o kojima ovise učinci tog sustava izuzeća, definirani su spomenutom provedbenom uredbom, koja navedeni sustav naziva „poljoprivredno izuzeće“ ( 13 ).

19. Navedeni članak 14. stavak 3. četvrta alineja posebno određuje, da poljoprivrednik koji želi iskoristiti tu povlasticu, u zamjenu za takvu uporabu ( 14 ) nositelju mora platiti „primjerenu naknadu“ ( 15 ). Članak 6. stavak 1. provedbene uredbe određuje pod kojim uvjetima „pojedinačna obveza“ plaćanja navedene naknade nastaje i postaje naplativa, međutim ne određuje izričito rok ili precizan trenutak za izvršenje traženog plaćanja. Međunarodna konvencija za zaštitu novih biljnih sorti ( 16 ) (u daljnjem tekstu: Konvencija UPOV) s kojom su usklađivane odredbe osnovne uredbe ( 17 ) predviđa slično izuzeće, ali ne sadrži pojašnjenja u vezi s utvrđivanjem tog roka ( 18 ). Ovaj zahtjev za prethodnu odluku temelji se upravo na toj neizvjesnosti, što ću razložiti u nastavku.

20. Ako poljoprivrednik svoju pojedinačnu obvezu plaćanja ne ispuni na vrijeme, smatrat će se da je nezakonito upotrebljavao zaštićenu biljnu sortu ( 19 ). Jednako vrijedi i za poljoprivrednika koji nije prijavio dio količine proizvoda žetve, koji je posadio i za koji nije platio primjerenu naknadu ( 20 ). U tim okolnostima, zainteresirana stranka gubi pravo na povlasticu za poljoprivrednike, tako da se ne primjenjuje sustav izuzeća iz članka 14. osnovne uredbe nego osnovno pravilo predviđeno u članku 13. stavku 2. na koji se poziva STV u glavnom postupku ( 21 ).

21. U tim slučajevima, nositelj dotičnih biljnih sorti može pokrenuti postupak pred sudom protiv poljoprivrednika, koji je sortu upotrebljavao bez njegova odobrenja ( 22 ), na temelju članka 94. osnovne uredbe ( 23 ). Članak 17. provedbene uredbe potvrđuje, da zainteresirana strana ima pravo pozvati se na „povredu“ protiv svake osobe koja nije poštovala sve uvjete za primjenu izuzeća, koji su objavljeni u članku 14. osnovne uredbe. Na temelju članka 94. stavka 1. osnovne uredbe, nositelj može ili ishoditi prestanak takve povrede ili plaćanje razumne naknade ili oboje. U stavku 2. navedenog članka 94. dodaje se da poljoprivrednik koji je pripisanu radnju počinio namjerno ili s nemarom, pored toga mora naknaditi štetu, koja je nositelju zbog toga nastala ( 24 ).

22. Da bi se u pogledu toga izbjegla vjerojatnost dovođenja u zabludu, treba naglasiti da se primjerena naknada – koju kao zakonitu naknadu na temelju članka 14. stavka 3. četvrte alineje nositelju izravnomora platiti svaka osoba koja se koristi povlasticom za poljoprivrednike – razlikuje od razumne naknade na temelju članka 94. stavka 1. koju će biti moguće staviti na teret poljoprivredniku protiv kojega se vodi sudski postupak, ako je nositelj‑tužitelj dokazao činjenice navodne povrede ( 25 ). Ta razlika u namjeni ovisi o razini kriterija, koji reguliraju određivanje navedenih naknada. U prvom slučaju je naknada više ograničena, jer „[mora biti] osjetno niža od iznosa koji se obračunava za licencnu proizvodnju reprodukcijskog materijala iste sorte na istom području“ ( 26 ), dok u drugom slučaju, „kao temelj izračuna treba zadržati iznos istovjetan naknadi za licencnu proizvodnju C“ ( 27 ). Tuženici Vogel ističu da njihova situacija tako može biti obuhvaćena prvim slučajem, koji je za njih financijski puno povoljniji, ali drugim slučajem nikako.

23. U tako definiranom okviru Sud je pozvan odrediti do kada i do kojeg trenutka poljoprivrednik koji upotrebljava reprodukcijski materijal zaštićene biljne sorte koji je dobio sadnjom a da zbog toga s nositeljem oplemenjivačkog prava u vezi s tom sortom nije sklopio ugovor, nositelju mora platiti primjerenu naknadu na temelju članka 14. stavka 3. četvrte alineje osnovne uredbe, kako bi taj poljoprivrednik imao pravo na izuzeće od obveze dobivanja odobrenja od navedenog nositelja, predviđeno u tom članku te time izbjegao tužbu iz članka 94. te iste uredbe.

24. S obzirom da te odredbe same po sebi ne sadrže jasan odgovor na dvostruko pitanje, potrebno je ispitati sadržaj članaka 14. i 94. osnovne uredbe ne samo u vezi s člankom 5. i drugim odredbama provedbene uredbe, nego i s obzirom na pravila tumačenja na koja Sud opetovano podsjeća i koja primjenjuje. Nadalje, valja uzeti u obzir uobičajene kriterije poput nastanka tih odredaba ( 28 ), njihovu opću strukturu, vlastitu svrhu, formulaciju u različitim jezičnim verzijama navedenih uredaba ( 29 ) i prije svega, u slučaju šutnje odnosno praznine u odredbama, općenitiji sustav u kojem te odredbe pripadaju.

25. Iako mi se čini da će in fine biti moguće dati zajednički odgovor na postavljena pitanja, jer oba pitanja nastoje identificirati rok u kojemu poljoprivrednik treba ispuniti svoju obvezu plaćanja primjerene naknade pod uvjetima iz članka 14. osnovne uredbe, mislim da tim pitanjima treba različito pristupiti, jer se tiču dijametralno suprotnih točaka navedenog roka i zato što su relevantni elementi tumačenja za svaku od njih različiti. Mislim da je naime takvo zasebno pristupanje još potrebnije, jer će se upotrjebljene metode za tumačenje i korisne pravne osnove za odgovor na ta dva pitanja razlikovati, kako zbog toga što će uporište za određivanje početka tog roka biti prvenstveno u bitnoj odredbi provedbene uredbe, dok će za utvrđivanje završetka tog roka ono biti u temeljnim načelima na osnovi kojih je donesena osnovna uredba.

B – Početak roka u kojemu je poljoprivrednik dužan platiti primjerenu naknadu na temelju članka 14. osnovne uredbe

26. Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem u bitnome traži od Suda, da odredi trenutak od kojega poljoprivrednik koji se želi koristiti sustavom izuzeća, predviđenim u članku 14. osnovne uredbe, ima obvezu, u korist nositelja zaštićene sorte koju na toj osnovi želi upotrebljavati, platiti primjerenu naknadu iz stavka 3. četvrte alineje navedenog članka, pod prijetnjom pokretanja sudskog postupka zbog povrede, predviđenog u članku 94. te uredbe. Posebno želi saznati može li to izuzeće proizvesti povoljne učinke, bilo kad je traženo plaćanje izvršeno prije sadnje proizvoda žetve te sorte, bilo kad je izvršeno kasnije.

27. STV tvrdi da zainteresirani poljoprivrednik treba ispuniti sve uvjete za primjenu tog sustava izuzeća tijekom stvarne uporabe proizvoda žetve zaštićene sorte, odnosno, na dan kada je navedeni proizvod posijan u reprodukcijske svrhe na tom području. Taj bi poljoprivrednik na svoju vlastitu inicijativu trebao ispuniti svoju obvezu plaćanja primjerene naknade ( 30 ), čak i prije nego što posadi zaštićenu biljnu sortu, to jest čim je odlučio iskoristiti povlasticu za poljoprivrednike, propisanu u navedenom članku 14. Sud koji je uputio zahtjev izražava ozbiljne sumnje u pogledu ove tvrdnje. Sve ostale stranke pred Sudom su podnijele pisana očitovanja, istaknuvši suprotno stajalište od onog koje brani tužitelj u glavnom postupku.

28. Poput suda koji je uputio zahtjev i tih potonjih stranaka, mišljenja sam da iako članak 14. stavak 3. četvrta alineja osnovne uredbe u vezi s tim zaista nije eksplicitan, bitni elementi odgovora propisani su u odredbama provedbene uredbe, kojoj je cilj upravo određivanje načina za provedbu izuzeća iz navedenog članka 14.

29. Naime, smatram da je u suprotnosti s tekstom članka 6. stavka 1. provedbene uredbe, od poljoprivrednika unaprijed zahtijevati plaćanje navedene naknade, odnosno čak i prije nego što je posijao sjeme o kojemu je riječ.

30. Iz prvog podstavka navedenog stavka 1. proizlazi da obveza plaćanja primjerene naknade, koju je poljoprivrednik dužan platiti na temelju članka 14. stavka 3. četvrte alineje osnovne uredbe „nastaje u trenutku kad on zaista upotrijebi proizvod žetve u reprodukcijske svrhe na tom području“ njegova vlastitog poljoprivrednog gospodarstva ( 31 ) i samo od točno tog trenutka ( 32 ).

31. STV ističe da bi iz tog prvog podstavka moglo proizaći da je obveza plaćanja navedene naknade nastala od časa kada je poljoprivrednik odlučio ponovno posijati reprodukcijski materijal zaštićene biljne sorte koju je sam proizveo, bez da je dobio odobrenje dotičnog nositelja, te da bi se zato moglo odmah zahtijevati plaćanje.

32. Međutim, mislim da je nastavak navedenog članka 6. stavka 1. u proturječju s tom analizom. Na temelju navedenog članka 6. stavka 1. podstavka drugog prve rečenice provedbene uredbe, „nositelj može odrediti datum i način plaćanja“ primjerene naknade, posebno kada je sklopio ugovor s poljoprivrednikom, što u sporu u glavnom postupku nije bio slučaj. U svakom slučaju, druga rečenica tog drugog podstavka precizira da „[m]eđutim, on ne smije odrediti datum plaćanja koji je raniji od datuma kada je obveza nastupila“ ( 33 ). Iz te odredbe u vezi s gore navedenim podstavkom prvim proizlazi, da nositelj ne smije zahtijevati plaćanje unaprijed, to jest prije nego što se proizvod žetve nije konkretno upotrijebio za spomenutu sadnju u reprodukcijske svrhe.

33. Štoviše, smatram da je to potonje tumačenje članka 14. stavka 4. četvrte alineje osnovne uredbe, s jedne strane, u skladu sa svrhom tog sustava izuzeća, koji je ustanovljen „zbog javnog interesa zaštite poljoprivredne proizvodnje“ prema formulaciji koja izvire iz Sudske prakse Suda ( 34 ), i s druge strane, radi potrebe da se u tom smislu održi razumna ravnoteža između legitimnih interesa poljoprivrednika i nositelja ( 35 ), u skladu s drugom uvodnom izjavom i člankom 2. provedbene uredbe ( 36 ).

34. Prema mom mišljenju, bilo bi pretjerano zahtijevati da poljoprivrednik radi korištenja izuzeća o kojemu je riječ, mora ispuniti svoju obvezu plaćanja i prije nego je posijao proizvod dobiven žetvom zaštićene biljne sorte, iako se u konkretnom slučaju još uvijek nije utjecalo na prava nositelja i stoga nema potrebe da se nositelju na toj osnovi u zamjenu isplaćuje naknada. Takav bi zahtjev mogao odvratiti poljoprivrednika od toga da se poziva na povlasticu za poljoprivrednike i stoga destimulirati poljoprivrednu proizvodnju koju navedeni sustav obuhvaća ( 37 ).

35. Prema tome predlažem, da se na prvo prethodno pitanje odgovori negativno, dakle na način da je poljoprivrednik dužan nositelju isplatiti primjerenu naknadu, na temelju članka 14. stavka 3. četvrte alineje osnovne uredbe, polazeći od trenutka kada zaista upotrebljava proizvod svoje žetve u reprodukcijske svrhe na tom području te da se zbog toga protiv tog poljoprivrednika ne može podnijeti tužba na temelju članka 94. navedene uredbe, ako već na dan kada je zaista upotrijebio taj proizvod nije ispunio svoju obvezu plaćanja.

C – Dospijeće roka za isplatu primjerene naknade koju poljoprivrednik mora platiti na temelju članka 14. osnovne uredbe

36. Sud koji je uputio zahtjev drugo pitanje postavlja podredno, pod pretpostavkom da, kao što ja predlažem, Sud odluči da u svrhu ostvarivanja prava iz sustava izuzeća, poljoprivrednik nije dužan platiti primjerenu naknadu u korist nositelja zaštićene biljne sorte koju želi upotrebljavati, prije nego što nastavi s radnjama iz tog članka. Sud koji je uputio zahtjev u biti Sudu postavlja pitanje je li, u slučaju nepostojanja ugovora s navedenim nositeljem, povlastica za poljoprivrednike uvjetovana usklađivanjem s rokom za isplatu, koji je određen mjerodavnim odredbama prava Unije, i u slučaju potvrdnog odgovora, koji bi bili kriteriji za određivanje tog roka. Sud koji je uputio zahtjev smatra da taj rok nema jasnu pravnu osnovu ni u odredbama koje se primjenjuju u ovom slučaju ni u sudskoj praksi Suda.

37. U tom pogledu tuženici Vogel i španjolska vlada ističu da pravo Unije, u takvim okolnostima, ne određuje nikakav rok u kojemu poljoprivrednik treba isplatiti primjerenu naknadu nositelju. Protivno tomu, nizozemska vlada smatra da je, u slučaju da nositelj od poljoprivrednika nije zahtijevao plaćanje navedene naknade, zainteresirana stranka dužna, da bi se mogla pozivati na sustav izuzeća, platiti tu naknadu „u razumnom roku“. STV i Komisija predlažu odgovoriti da se plaćanje obavezno treba izvršiti najkasnije prije završetka tržišne godine, u kojoj je taj poljoprivrednik posijao požeti ili pobrani materijal, osim ako se nositelj i poljoprivrednik o tome nisu izričito drugačije dogovorili. Slažem se s tim potonjim mišljenjem.

38. Istina je da, kao što to naročito ističu tuženici Vogel i španjolska vlada, ni članak 14. osnovne uredbe ni članak 6. provedbene uredbe ne predviđaju izričito krajnji datum za obvezu plaćanja navedene primjerene naknade, svjesni činjenice da taj potonji članak regulira samo nastanak te obveze, a ne i njezin završetak.

39. Međutim, smatram da bi bilo u suprotnosti sa strukturom i korisnim učinkom mjerodavnih odredaba u tom području, prihvatiti da rok za ispunjenje te obveze može trajati bez ikakva vremenskog ograničenja. Posebno bi mogućnost podnošenja tužbe iz članka 94. osnovne uredbe postala bespredmetna, kada bi osoba koja se želi pozivati na povlasticu za poljoprivrednike imala neograničeno vrijeme za plaćanje primjerene naknade, koju nositelju mora platiti na temelju članka 14. navedene uredbe. Samo se određivanjem razdoblja, koje se nameće dotičnom poljoprivredniku, može pokrenuti sudski postupak protiv eventualnih počinitelja povrede i time osigurati ispunjavanje te obveze.

40. U tom pogledu ističem da je osnovna uredba predvidjela sustav oplemenjivačkih prava, koji treba ujednačeno primjenjivati na ukupnom području Unije, osobito naspram uvjeta na temelju kojih poljoprivrednik ima pravo upotrebljavati proizvod žetve u reprodukcijske svrhe ( 38 ), što ne bi bio slučaj ako bi se taj akt tumačio tako da se implicitno ne zahtijeva zajednički rok za plaćanje. Štoviše, ističem da se ovdje ne radi o postupovnom roku, vrsti rokova za koje države članice imaju zakonodavnu slobodu jer u tom području ne postoji propis Unije ( 39 ), nego o materijalnom roku, koji omogućava da se ne izgubi materijalno pravo, kao što je povlastica za poljoprivrednike.

41. Osim toga podsjećam da je potrebno osigurati razumnu ravnotežu legitimnih interesa u odnosu na poljoprivrednika i nositelja o kojima je riječ, u skladu s ciljevima propisanim u članku 2. provedbene uredbe. Ako rok ne bi bio fiksno određen, poljoprivrednik koji postupa u zloj vjeri mogao bi čekati neograničeno, bez visokog rizika, u nadi da će izbjeći plaćanje ( 40 ), tako da je potrebno potaknuti poljoprivrednike da poštuju obveze koje od njih zahtijevaju nositelji oplemenjivačkog prava na biljnu sortu ( 41 ). Kao što to tvrdi STV, kada bi poljoprivrednik mogao ispraviti svoj slučaj čak i nakon što nositelj razotkrije prikrivenu uporabu, interesi nositelja ne bi više bili dovoljno zaštićeni ( 42 ). Štoviše, odobravanje takvog ispravka bilo bi protivno namjeri zakonodavca Zajednice, jer je u članku 94. osnovne uredbe, predvidio sudski postupak u slučaju dokazanog neispunjenja obveze plaćanja primjerene naknade u smislu članka 14. navedene uredbe. Stoga valja priznati, da je logično da je za poljoprivrednika koji se poziva na izuzeće predviđeno u tom potonjem članku, propisao rok za plaćanje.

42. Mislim da radi jačanja pravne sigurnosti, općeg načela prava Unije čije se poštovanje pojačano zahtijeva u području financijskih obveza ( 43 ), nije poželjno slijediti prijedlog koji je primarno dala nizozemska vlada, u skladu s kojim je prihvaćanje kriterija „razumnog roka“ dostatno za plaćanje navedene naknade. Smatram da je bolje odrediti rok čije je dospijeće jasnije odredivo i stoga predvidljivo.

43. Poput STV‑a i Komisije, smatram da je dan završetka tržišne godine tijekom koje je zainteresirani poljoprivrednik zaista upotrebljavao reprodukcijski materijal zaštićene sorte, odgovarajući datum dospijeća obveze. Naime članak 7. stavak 2. provedbene uredbe navodi da primjerena naknada iz članka 14. stavka 3. osnovne uredbe treba biti naplaćena „u tržišnoj godini“, za koju je određeno da „počinje 1. srpnja i završava 30. lipnja naredne kalendarske godine“. Slažem se sa stajalištem Komisije prema kojemu, iako se ta odredba veže uz područje koje se razlikuje od područja povlastice za poljoprivrednike ( 44 ), ona ipak razjašnjava činjenicu da je zakonodavac Zajednice tržišnu godinu pojmio kao mjerodavan rok, u kojemu je potrebno platiti primjerenu naknadu, predviđenu u članku 14. osnovne uredbe.

44. Uostalom, nizozemska vlada se slaže s tim stajalištem, jer precizira da bi se predloženi „razumni rok“, u svakom slučaju trebao okončati prije dana koji označuje početak tržišne godine u kojoj su proizvodi žetve bili posijani, iz prema mom mišljenju dobro utemeljenog razloga da je logično zahtijevati od poljoprivrednika da bude oslobođen svoje novčane obveze najkasnije prije toga dana, jer će u načelu pobirati urod dobiven iz požetog materijala.

45. Naposljetku, što se tiče načina plaćanja primjerene naknade na temelju članka 14. stavka 3. četvrte alineje osnovne uredbe, pitanje mora li plaćanje poljoprivrednik izvršiti spontano ili na zahtjev nositelja uistinu ne predstavlja problem koji se izričito javlja u prethodnim pitanjima, ali ipak se da iščitati u obrazloženju odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku. STV u tom pogledu ističe da, suprotno stajalištu koje su zauzeli tuženici Vogel i španjolska vlada ( 45 ), obveza plaćanja navedene naknade nije uvjetovana zahtjevom za plaćanje ili čak prethodnim izdavanjem računa od strane nositelja, zbog toga što dotični poljoprivrednici sami određuju iznos te naknade koji trebaju isplatiti dotičnom nositelju ( 46 ).

46. Čini se da tekst navedene četvrte alineje govori u prilog tezi koju brani STV, jer je u njoj imperativno navedeno, da su „poljoprivredni proizvođači obvezni […] plaćati nositelju primjerenu naknadu“ dok šesta alineja istog stavka 3. propisuje da se „nositeljima […] na njihov zahtjev pružaju odgovarajući podaci od strane poljoprivrednika“ ( 47 ). Usto, ako bi za poljoprivrednika koji postupa u zloj vjeri bilo dovoljno da se propusti očitovati nakon izvršenja radnji iz članka 14. osnovne uredbe, bilo bi mu iznimno lako izbjeći obvezu plaćanja, dok ne bude predmetom hipotetskog nadzora, pri čemu treba primijetiti da se potonjeg treba manje bojati ako se radi o bilju koje, poput krumpira, nije predmetom prerade materijala.

47. Naime, kao što je općenito slučaj kada se radi o korištenju prava intelektualnog vlasništva, njihovi korisnici su se dužni sami raspitivati o informacijama u vezi s nositeljem tih prava i o uvjetima njihova korištenja, osobito sa financijskog gledišta. To proizlazi iz odredbe članka 94. stavka 1. osnovne uredbe, koja predviđa obvezu plaćanja razumne naknade radi kompenzacije čak i u slučaju neskrivljene povrede, pri čemu se postupak protiv dotičnog poljoprivrednika pokreće zbog objektivne odgovornosti ( 48 ).

48. Međutim, mislim da bi poljoprivrednik, radi očuvanja razumne ravnoteže legitimnih interesa između poljoprivrednika i nositelja, na što se odnosi članak 2. provedbene uredbe, u načelu trebao preuzeti inicijativu za plaćanje primjerene naknade u roku koji će mu odrediti Sud, ali da bi se u slučaju sumnje oko dugovanog iznosa, jer ga ponekad sam poljoprivrednik može teško izračunati ( 49 ), trebao obratiti nositelju kako bi uz njegovu pomoć odredio koji iznos mu mora platiti ( 50 ). Istina je da je Sud isključio općenitu primjenu obveze obavještavanja nositelja, predviđene u članku 14. stavku 3. šestoj alineji osnovne uredbe, za sve poljoprivrednike ( 51 ), ali ta sudska praksa ni na koji način ne implicira da poljoprivrednik, koji je svjesno odlučio koristiti izuzeće predviđeno u članku 14. osnovne uredbe, o tome ne bi smio spontano obavijestiti dotičnog nositelja ( 52 ).

49. Prema tome, smatram da valja dati zajednički odgovor na oba pitanja upućena Sudu i presuditi da članke 14. i 94. osnovne uredbe treba tumačiti na način da, osim ako se dotične stranke ne sporazumiju suprotno, poljoprivrednik koji se poziva na izuzeće propisano u članku 14. mora platiti primjerenu naknadu nositelju zaštićene biljne sorte samo od trenutka kada zaista koristi tu sortu, a najkasnije do kraja tržišne godine u kojoj se ta radnja dogodila, to jest najkasnije do 30. lipnja nakon ponovne sjetve.

50. Kao potvrdu tumačenju odredaba koje se odnose na zahtjev za prethodnu odluku, koje ja dakle predlažem, ističem, da taj pristup odgovara uobičajenom pravilu u području prava intelektualnog vlasništva, prema kojemu se u nedostatku prethodnog plaćanja, koje je prema mom mišljenju u predmetnom slučaju isključeno, obveza plaćanja naknade dovodi u vezu sa stvarnom upotrebom prava o kojemu je riječ. Sud koji je uputio zahtjev je osim toga naglasio, da taj pristup odgovara i praksi koju se obično slijedi u području zaštite biljnih sorti, među ostalim, praksi STV‑a.

IV – Zaključak

51. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koje je postavio Landgericht Mannheim (Njemačka) odgovori na sljedeći način: Članke 14. i 94. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2100/94 od 27. srpnja 1994. o oplemenjivačkim pravima na biljnu sortu Zajednice u vezi s člancima 5. i drugih odredaba Uredbe Komisije (EZ) br. 1768/95 od 24. srpnja 1995. o odredbama o izuzeću propisanom u članku 14. stavku 3. osnovne uredbe, treba tumačiti na način da poljoprivrednik ima mogućnost upotrijebiti proizvod žetve koji je dobio sadnjom, na vlastitom poljoprivrednom imanju, reprodukcijskog materijala zaštićene biljne sorte, bez odobrenja nositelja navedenog oplemenjivačkog prava, pod uvjetom da mu je platio primjerenu naknadu, u smislu navedenog članka 14., u roku koji započinje dana kada je poljoprivrednik zaista posijao proizvod žetve te ističe na kraju tržišne godine u kojoj se ta uporaba dogodila.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) SL L 227, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 24., str. 3.).

( 3 ) SL L 173, str. 14. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 24., str. 39.).

( 4 ) Naknadne izmjene predmetnih uredbi, koje su se dogodile nakon njihova donošenja, nemaju utjecaja u ovom predmetu.

( 5 ) Što se tiče djelatnosti STV‑a i pravovaljanosti takve organizacije nositelja, vidjeti presudu Saatgut‑Treuhandverwaltungsgesellschaft (C‑182/01, EU:C:2004:135, t. 17., 51. i 58.).

( 6 ) U vezi s obvezom pružatelja usluga prerade da pruži podatke nositelju oplemenjivačkih prava, na temelju članka 14. osnovne uredbe, vidjeti presude Brangewitz (C‑336/02, EU:C:2004:622, t. 54. i 66.) i Raiffeisen‑Waren‑Zentrale Rhein‑Main (C‑56/11, EU:C:2012:713, t. 42.).

( 7 ) Tuženici Vogel tvrde da nisu bili obvezni odgovoriti na zahtjev o podacima od 31. svibnja 2012., zbog toga što se taj zahtjev nije odnosio na tržišnu godinu koja je u tijeku, što je suprotno članku 8. stavku 3. provedbene Uredbe. Navedeni članak odnosi se na podatke koje na temelju članka 14. stavka 3. šeste alineje osnovne Uredbe poljoprivrednik mora dati nositelju oplemenjivačkog prava na njegov zahtjev. U tom pogledu vidjeti presude Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, posebno t. 59. do 72.) i Saatgut‑Treuhandverwaltungsgesellschaft (C 182/01, EU:C:2004:135, t. 59. do 62.).

( 8 ) U skladu sa šesnaestom uvodnom izjavom osnovne uredbe „izvršavanje oplemenjivačkog prava na biljnu sortu Zajednice mora biti podložno ograničenjima utvrđenima u odredbama koje su usvojene u javnom interesu“.

( 9 ) Vidjeti osamnaestu uvodnu izjavu i članak 14. stavak 1. osnovne uredbe.

( 10 ) Osobito vidjeti presudu Schulin (C 305/00, EU:C:2003:218, točke 7. i 47.).

( 11 ) Izuzeće se primjenjuje samo na vrste poljoprivrednih biljaka koje su ograničeno nabrojene u stavku 2. navedenog članka 14. među kojima je „Hordeum vulgare L. – Ječam“, žitarica čija je prikrivena uporaba predmet glavnog postupka.

( 12 ) Poljoprivrednik koji je pravilno stekao sjeme zaštićene biljne sorte ima suglasnost nositelja za provedbu prvog razmnožavanja ili množenja te sorte. Nasuprot tomu, uporaba proizvoda žetve je radnja za koju nositelj načelno nije dao suglasnost i koja bi stoga mogla predstavljati povredu. Ipak, na temelju izuzeća predviđenog u članku 14. poljoprivrednik je ovlašten upotrebljavati cijeli ili dio proizvoda žetve radi ponovne sadnje sorte na svojem vlastitom gospodarstvu, to jest ponovne sjetve (među ostalim vidjeti Bouche, N., „Protection communautaire des obtentions végétales“, JurisClasseur Droit international, Fascicule 572‑200, 2014, t. 150. i dr.).

( 13 ) Vidjeti prvu i drugu uvodnu izjavu provedbene uredbe.

( 14 ) Cilj „zakonite naknade“ u vezi s tim je naveden u članku 5. stavku 3. provedbene uredbe, koji se odnosi na „visinu naknade“ predviđenu navedenim člankom 14.

( 15 ) Treća alineja tog stavka 3. ipak predviđa da su „mali poljoprivredni proizvođači“, definirani tom odredbom, oslobođeni od plaćanja nositelju navedene naknade.

( 16 ) Konvencija je potpisana u Parizu 2. prosinca 1961., revidirana u više navrata a posljednji put 19. ožujka 1991. čiji je tekst dostupan na sljedećoj internetskoj adresi: http://www.upov.int/fr/publications/conventions/1991/act1991.htm. Europska unija postala je potpisnicom UPOV‑a 29. srpnja 2005.

( 17 ) Vidjeti dvadesetdevetu uvodnu izjavu osnovne uredbe.

( 18 ) Članak 15. podstavak 2. konvencije UPOV predviđa „obvezn?e izuzetke?“ kako slijedi: «[u]natoč članku 14. [koji se odnosi na „Opseg oplemenjivačkog prava“], svaka ugovorna stranka može u razumnim granicama i uz obvezu čuvanja zakonitih interesa oplemenjivača, ograničiti oplemenjivačko pravo u odnosu na bilo koju sortu kako bi omogućila poljoprivrednicima da u svrhe umnožavanja na vlastitim posjedima koriste urod koji su na vlastitim posjedima dobili sijanjem zaštićene sorte […]“. O nastanku i osobitostima te odredbe u odnosu na odgovarajuće odredbe u pravu Unije, vidjeti Würtenberger, G., i dr., European Community Plant Variety Protection, Oxford University Press, Oxford, 2009., str. 131.

( 19 ) Presuda Schulin (C 305/00, EU:C:2003:218, t. 71.).

( 20 ) Presuda Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, t. 13., 23. i 24.).

( 21 ) Ibidem, t. 34. i 35.

( 22 ) Iz presude Greenstar‑Kanzi Europe (C‑140/10, EU:C:2011:677, t. 44. i 49.) proizlazi da nositelj ili stjecatelj može podnijeti tužbu zbog povrede i protiv treće osobe koja je dobila požeti ili pobrani materijal zaštićene sorte preko drugog stjecatelja licence, koja je prekršila uvjete ili ograničenja iz ugovora o licenci, koji su prethodno sklopili taj drugi stjecatelj licence i nositelj, bez obzira na to je li treći bio obaviješten o tim ugovornim odredbama.

( 23 ) Vidjeti presudu Schulin (C 305/00, EU:C:2003:218, t. 71.). kao i Geistbeck (C 509/10, EU:C:2012:416, t. 25.), u kojoj je Sud precizirao da neovlaštena sjetva sjemena predstavlja „povredu“ u smislu članka 94. osnovne uredbe.

( 24 ) Navedeni stavak 2. precizira da se „[u ]slučajevima običnog nemara navedeni zahtjevi mogu […] umanjiti sukladno stupnju takvog običnog nemara, međutim, ne u tolikoj mjeri da budu manji od koristi koja je proizašla za osobu koja je počinila povredu“.

( 25 ) O tom razlikovanju vidjeti mišljenje koje sam iznio u predmetu Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:187, t. 41. i slj.) kao i presuda Geistbeck (C 509/10, EU:C:2012:416, t. 28.).

( 26 ) Moje isticanje. O tom pojmu na koji se odnosi članak 14. stavak 3. četvrta alineje, vidjeti presudu Saatgut‑Treuhandverwaltung (C‑7/05 do C‑9/05, EU:C:2006:376) u vezi s tumačenjem članka 5. stavaka 2., 4. i 5. primijenjene uredbe, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 2605/98, od 3. prosinca 1998. (SL L 328 str. 6), koja definira kriterije pomoću kojih je moguće procijeniti točan iznos naknade, koja se nositelju mora isplatiti na toj osnovi, zbog toga što zainteresirane stranke nisu sklopile nikakav ugovor ili se ugovor nije valjano primijenio.

( 27 ) Moje isticanje. Presuda Geistbeck (C 509/10, EU:C:2012:416, t. 43.).

( 28 ) U tom pogledu treba istaknuti, da je izuzeće, predviđeno u članku 14. osnovne uredbe, bilo kompromisno rješenje, s obzirom na to da se odredba usvojila nakon dugih rasprava zbog različitosti u poimanjima, koje su zagovarali oplemenjivači i poljoprivredni proizvođači, kao i zbog nedostatka jednoglasnosti među državama članicama, prema Kiewiet, B., „Régime de protection communautaire des obtentions végétales“, Comptes rendus de l’Académie d’agriculture de France, 1997., tom 83., br. 2, str. 5. i slj., t. 2.3.

( 29 ) Sud je ispravio određene nepreciznosti koje su postojale u francuskoj verziji osnovne i provedbene uredbe, u odnosu na druge jezične verzije tih akata u presudama Geistbeck (C 509/10, EU:C:2012:416, t. 28.) i Raiffeisen‑Waren‑Zentrale Rhein‑Main (C 56/11,EU:C:2012:713, t .27.).

( 30 ) U tom pogledu, vidjeti točke 45. i dr. ovog mišljenja.

( 31 ) Moje isticanje.

( 32 ) Ideja o trenutku kojim odmah nastaje obveza plaćanja, jasno proizlazi iz ostalih jezičnih verzija, kao što su španjolska, talijanska, portugalska ili finska verzija, a ne iz francuske verzije.

( 33 ) Moje isticanje.

( 34 ) Osobito vidjeti presudu Schulin (C 305/00, EU:C:2003:218, t. 47.).

( 35 ) O predmetnim interesima, vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika Ruiz‑Jarabo Colomer u spojenim predmetima Saatgut‑Treuhandverwaltung (C‑7/05 i C‑9/05, EU:C:2006:97, t. 22. i 23.).

( 36 ) Navedeni članak 2., naslovljen „Zaštita interesa“ u svojem prvom podstavku propisuje da bi uvjeti ostvarili učinak izuzeća iz članka 14. osnovne uredbe „primjenjuju [ih] i nositelj […], i poljoprivrednik kako bi zaštitili međusobne zakonske interese“, što na temelju podstavka tog članka podrazumijeva da se „[uzima] u obzir potreb[a] da se među svima njima zadrži razumljiva ravnoteža ili potreba za razmjernošću između svrhe odnosnog uvjeta i stvarnog učinka njihovih primjena“.

( 37 ) Dodatno, moguće je zamijetiti da sud koji je uputio zahtjev navodi da određivanje početka roka za obvezu plaćanja stavljenu na teret poljoprivrednika, nakon dana ponovne sjetve i po potrebi, nakon zahtjeva nositelja oplemenjivačkih prava na biljnu sortu Zajednice, odgovara ustaljenoj praksi u tom području.

( 38 ) Vidjeti treću i devetnaestu uvodnu izjavu navedene uredbe, gdje potonja odredba ističe „mora osigurati da su uvjeti propisani na razini Zajednice“.

( 39 ) Osobito vidjeti presudu Kone i dr. (C‑557/12, EU:C:2014:1317, t. 24. itd.).

( 40 ) U tom pogledu Komisija ističe da je potrebno voditi računa o činjenici da su, na temelju članka 14. stavka 3. pete alineje osnovne uredbe, isključivo nositelji odgovorni za kontrolu i nadzor nad upotrebom zaštićenih sorti u okviru ovlaštene sjetve prema tom članku, te da oni dakle ovise o dobroj vjeri i suradnji dotičnih poljoprivrednika (vidjeti presudu Geistbeck, C 509/10, EU:C:2012:416, t. 42.).

( 41 ) Vidjeti idem i moje mišljenje u predmetu Geistbeck (C 509/10,EU:C:2012:187, t. 54).

( 42 ) Slično vidjeti presudu Raiffeisen‑Waren‑Zentrale Rhein‑Main (C 56/11,EU:C:2012:713, t. 26. do. 28), u kojoj je Sud istaknuo da bi bilo protivno cilju provedbene uredbe, kojim se radi ravnoteže nastoje zaštiti legitimni interesi oplemenjivača i poljoprivrednika, smatrati da nema ikakva vremenskog ograničenja za obvezu davanja podataka, koju mora ispuniti pružatelj usluga prerade.

( 43 ) Načelo pravne sigurnosti, koje čini dio pravnog poretka Unije, trebale bi u izvršavanju ovlasti koje su im dane aktima prava Unije, poštovati kako njezine institucije tako i države članice. S jedne strane, zahtijeva se da pravna pravila budu jasna i precizna, a s druge strane, da njihova primjena bude predvidljiva za stranke. To načelo zahtijeva posebnu strogost, kada se radi o propisima koji bi mogli uključivati financijske troškove, tako da zainteresirane osobe točno znaju obveze koje im se stavljaju na teret. Među ostalim vidjeti presude Schulin (C 305/00, EU:C:2003:218, t. 58.); „Goed Wonen“ (C‑376/02, EU:C:2005:251, t. 32.) i Traum (C‑492/13, EU:C:2014:2267, t. 27. do 29.).

( 44 ) Kako je navedeno u petoj uvodnoj izjavi provedbene uredbe, u njezinu članku 7. pod naslovom „Mali poljoprivrednici“ dopunjeni su kriteriji, koji omogućavaju određivanje te kategorije poljoprivrednika, koji se izričito oslobađaju plaćanja primjerene naknade, propisane u članku 14. stavku 3. trećoj alineji osnovne uredbe. U stavku 2. navedenog članka 7. precizirano je da područja odvojena od zemlje tijekom “tržišne godine […]u kojoj naknada stiže na naplatu“ čine dio područja koja se uzimaju u obzir kod određivanja toga, pripada li poljoprivrednik u navedenu kategoriju, pod uvjetom da tom području Zajednica ili odnosna država članica dodijele potpore ili plate naknadu koje se odnose na to zemljište na ugaru (moje isticanje).

( 45 ) Španjolska vlada ocjenjuje da nositelj treba, zato što pravo Unije nije točno odredilo precizan rok za plaćanje navedene naknade, zahtijevati njezino plaćanje u zastarnom roku koji predviđaju odredbe njegova nacionalnog prava, a odnose se na radnje takve naravi, gdje treba točno odrediti iznos koji treba platiti prilikom izdavanja računa i navesti rok u kojemu se plaćanje mora izvršiti, a u nedostatku toga se, obveza za isplatu navedene naknade, iako je nastala, ne može smatrati dospjelom i naplativom, tako da poljoprivrednik ne čini povredu iz članka 94. osnovne uredbe.

( 46 ) STV smatra da u predmetnom slučaju vodič u kojemu su popisane zaštićene biljne sorte o kojima ona vodi računa, koji se svake godine šalje poljoprivrednicima, kao i dodatni pokazatelji koji se nalaze na njegovoj internetskoj stranici (vidjeti t. 6. ovog mišljenja) zainteresiranim osobama omogućuje, da lako izračunaju iznos koji na toj osnovi moraju platiti.

( 47 ) Moje isticanje.

( 48 ) Obveza popravljanja pretrpljene štete nositelju, žrtvi povrede, što je cilj navedenog članka 94. (vidjeti presudu Geistbeck, C 509/10, EU:C:2012:416, t. 36.), nasuprot tomu sadrži element namjere, pod uvjetima koji se spominju u stavku 2. tog članka.

( 49 ) Kriteriji za određivanje visine primjerene naknade, definirani u članku 5. stavku 2. i slj., zapravo su kompleksni. Štoviše, članak 14. stavak 3. šesta alineja osnovne uredbe navodi da „stvaran iznos ove primjerene naknade može biti podložan promjenama tijekom vremena“.

( 50 ) Naime članak 10. provedbene uredbe precizira da nositelj ima obvezu od poljoprivrednika zahtijevati odgovarajuće podatke za izračun iznosa primjerene naknade koju je dužan platiti na temelju članka 14. stavka 3. četvrte alineje osnovne uredbe.

( 51 ) U presudama Schulin (C 305/00, EU:C:2003:218, t. 69. i dr.), Brangewitz (C‑336/02, EU:C:2004:622, t. 53. itd.), i Saatgut‑Treuhandverwaltungsgesellschaft (C‑182/01, EU:C:2004:135, t. 62.) Sud je istaknuo da ni osnovna uredba ni provedbena uredba ne predviđaju ovlast da nositelj, kada ne postoje pokazatelji da bi osoba eventualno mogla koristiti povlasticu za poljoprivrednike, od te osobe zahtijeva podatke o tome je li koristila ili namjerava li se koristiti tom povlasticom.

( 52 ) U njemačkoj doktrini zauzeto je stajalište da ne postoji nikakav razlog, zbog kojeg osoba koja je koristila povlasticu za poljoprivrednike, ne bi smjela imati obvezu da u tom pogledu tražene podatke pruža izravno (vidjeti Würtenberger, G., „Nachbauvergütungen: eine kritische Bestandsaufnahme“, u Rechtsschutz von Pflanzenzüchtungen, Metzger, A. [pod vodstvom], Mohr Siebeck, Tübingen, 2014., str. 111.).