ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13

Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku navodi da su, prema člancima 19. do 23. Zakona o ribarstvu (fiskelagen, SFS 1993, br. 787), švedska vlada ili tijelo koje ona odredi, a to je u vrijeme na koje se odnose činjenice iz glavnog postupka bio Fiskeriverket (Državna uprava za ribarstvo), donosili regulatorne propise u pogledu ribarenja. Članak 24. tog zakona predviđa da se regulatorni propisi koji se donose na temelju spomenutih članaka 19. do 23. primjenjuju na morski ribolov koji švedska plovila obavljaju izvan švedskog gospodarskog pojasa, u međunarodnim vodama i u drugim vodama gdje se ribolov obavlja u skladu s međunarodnim ugovorima.
8

Članak 8. stavci 3. do 6. Direktive 2011/64 navode: „3. Do 31. prosinca 2013. posebna komponenta trošarine ne smije biti niža od 5% niti viša od 76,5% iznosa ukupnog poreznog opterećenja koje čine sljedeći iznosi: (a) posebna trošarina; (b) trošarina ad valorem i porez na dodanu vrijednost (PDV) koji se obračunavaju na ponderiranu prosječnu maloprodajnu cijenu. 4. Od 1. siječnja 2014. posebna komponenta trošarine na cigarete ne smije biti niža od 7,5% niti viša od 76,5% iznosa ukupnog poreznog opterećenja koje čine sljedeći iznosi: (a) posebna trošarina; (b) trošarina ad valorem i PDV koji se obračunavaju na ponderiranu prosječnu maloprodajnu cijenu. 5. Odstupajući od stavaka 3. i 4., u slučaju kada u državi članici dođe do promjene ponderirane prosječne maloprodajne cijene cigareta, a time i do smanjenja posebne komponente trošarine, izražene kao postotak ukupnog poreznog opterećenja, ispod postotka od 5% ili 7,5%, ovisno o slučaju, ili do njezinoga povećanja iznad 76,5% ukupnog poreznog opterećenja, dotična država članica ne mora uskladiti iznos posebne trošarine do 1. siječnja druge godine nakon godine u kojoj je nastala promjena. 6. Podložno stavcima 3., 4. i 5. ovog članka te članku 7. stavku 1. drugom podstavku, države članice mogu naplaćivati najmanju trošarinu na cigarete.“
50

To se utvrđenje ne može pobiti argumentacijom španjolske vlade, u okviru koje se ona poziva na presude Streekgewest (C 174/02, EU:C:2005:10) i Distribution Casino France i dr. (C‑266/04 do C‑270/04, C‑276/04 i C‑321/04 do C‑325/04, EU:C:2005:657). Štoviše, ta sudska praksa nije relevantna za glavni postupak jer se odnosi na situaciju koja je različita od one u tom postupku, u kojem je porez integralni dio mjere potpore i stoga i sam čini potporu. Međutim u glavnom se postupku nikako ne tvrdi da porez na nekretnine sam po sebi znači potporu, nego samo to da oslobođenje od njega u predmetnom slučaju znači potporu u korist Navantije.
61

S obzirom na to da korisnost pobijanih odredaba za provedbu poglavlja II. Uredbe br. 492/2011 nije dovedena u pitanje, za ocjenu toga poštuju li one granice provedbene ovlasti priznate Komisiji dovoljno je ispitati dopunjuju li one ili izmjenjuju navedeni zakonodavni akt.
5

Članak 143.ba Uredbe br. 1782/2003, umetnut je člankom 1. točkom 17. Uredbe br. 319/2006 i izmijenjen člankom 1. točkom 2. Uredbe br. 2011/2006, kao i člankom 1. točkom 17. Uredbe br. 2012/2006. Taj članak 143.ba, naslovljen „Zasebno plaćanje za šećer“, određuje: „1. Odstupajući od članka 143.b, nove države članice koje primjenjuju program jedinstvenih plaćanja po površini mogu najkasnije do 30. travnja 2006. donijeti odluku o dodjeli zasebnog plaćanja za šećer za razdoblje od 2006. do 2010. poljoprivrednicima koji ispunjavaju uvjete iz programa jedinstvenih plaćanja po površini. Ono se dodjeljuje za reprezentativno razdoblje – koje se može razlikovati za svaki proizvod – od jedne ili više tržišnih godina 2004/2005, 2005/2006 i 2006/2007, koje su države članice dužne utvrditi do 30. travnja 2006. u skladu s objektivnim i nediskriminacijskim mjerilima, kao što su: — količine šećerne repe, šećerne trske i cikorije obuhvaćene ugovorima o isporuci sklopljenim u skladu s člankom 19. [Uredbe br. 1260/2001] ili s člankom 6. Uredbe [Vijeća] (EZ) br. 318/2006 [od 20. veljače 2006. o zajedničkoj organizaciji tržišta u sektoru šećera (SL L 58, str. 1.)], ovisno o slučaju, — količine šećera ili inulinskog sirupa proizvedene u skladu s [Uredbom br. 1260/2001] ili [Uredbom br. 318/2006], ovisno o slučaju, — prosječni broj hektara na kojima se uzgajaju šećerna repa, šećerna trska ili cikorija za proizvodnju šećera ili inulinskog sirupa i obuhvaćene ugovorima o isporuci sklopljenima u skladu s člankom 19. [Uredbe br. 1260/2001] ili s člankom 6. [Uredbe br. 318/2006], ovisno o slučaju. [...]“ [neslužbeni prijevod]
9

Članak 16. Zakona br. 183 o prenošenju ovlasti na vladu u području teških i napornih zanimanja, reorganizaciji subjekata, dopustima, dostupnosti i odobrenim odsutnostima, mjerama socijalne zaštite, službama za zapošljavanje, mjerama za poticanje zapošljavanja, osposobljavanju i zapošljavanju žena, mjerama protiv neprijavljenog rada i odredbama o zaposlenju u javnom sektoru i o radnim sporovima (Legge n. 183 - Deleghe al Governo in materia di lavori usuranti, di riorganizzazione di enti, di congedi, aspettative e permessi, di ammortizzatori sociali, di servizi per l’impiego, dì incentivi all’occupazione, di apprendistato, di occupazione femminile, nonché misure contro il lavoro sommerso e disposizioni in tema di lavoro pubblico e di controversie di lavoro), od 4. studenoga 2010. (redovni dodatak Službenom listu Republike Italije (GURI) br. 262 od 9. studenoga 2010., u daljnjem tekstu: Zakon br. 183/2010), predviđa da u vrijeme prve primjene odredaba koje uvodi članak 73. Zakonodavne uredbe br. 112 od 25. lipnja 2008. (redovni dodatak Službenom listu Republike Italije (GURI) br. 147 od 25. lipnja 2008.), tijela javne uprave iz članka 1. stavka 2. Zakonodavne uredbe br. 165 od 30. ožujka 2001., kako je kasnije izmijenjena, imaju mogućnost u roku od 180 dana od stupanja na snagu zakona br. no 183/2010, poštujući načela korektnosti i dobre vjere, ponovno ocijeniti odluke kojima se odobrava promjena ugovora o radu s punim radnim vremenom u ugovor o radu s nepunim radnim vremenom koje su donesene prije stupanja na snagu prethodno navedene Zakonodavne uredbe br. 112 iz 2008., koju je s izmjenama preuzeo Zakon br. 133 od 6. kolovoza 2008. (redovna dopuna GURI‑ju br. 195 od 21. kolovoza 2008.).
12

U Prilogu 1. Direktivi, koji nosi naslov „Osnovni zahtjevi“, predviđa se: „Mjerni instrument osigurava visoku razinu mjeriteljske zaštite kako bi se bilo koja stranka na koju mjerenje utječe mogla pouzdati u rezultate mjerenja te se isti osmišljava i proizvodi u skladu s najvišom razinom kvalitete s obzirom na mjeriteljsku tehnologiju i sigurnost mjerenih podataka. Zahtjevi koje mjerni instrumenti moraju zadovoljiti slijede dalje u tekstu i prema potrebi se nadopunjavaju posebnim zahtjevima za instrumente u prilozima od MI‑001 do MI‑010 koji obuhvaćaju više pojedinosti s obzirom na određene dijelove općih zahtjeva. [...] 8. Zaštita od zlouporabe 8.1. Mjeriteljske značajke mjernog instrumenta nikako ne smiju podlijegati nedozvoljenom utjecaju putem spajanja na drugi uređaj, značajkama drugog spojenog uređaja ili bilo kojeg drugog udaljenog uređaja koji ima uspostavljenu vezu s mjernim instrumentom. [...] 10. Navođenje rezultata [...] 10.4. Mjerni instrument za neposredne trgovačke transakcije koje se odnose na prodaju mora biti osmišljen tako da, ako se odgovarajuće postavi, predstavlja rezultate mjerenja za obje stranke u transakciji. U slučaju neposredne prodaje, kada je to od posebne važnosti, svaka potvrda koju potrošač dobije putem pomoćnog uređaja, koja nije u skladu s odgovarajućim zahtjevima iz ove Direktive, mora imati odgovarajuća upozorenja. 10.5. Bez obzira na to je li mjerni instrument namijenjen za potrebe mjerenja u stranim distribucijskim poduzećima, isti u svakom slučaju mora biti opremljen sučeljem koje se mjeriteljski nadzire i koje je potrošaču dostupno bez potrebe korištenja dodatnog alata. Očitavanje navedenog sučelja rezultat je mjerenja koje služi kao temelj za izračun cijene koju je potrebno platiti. [...]“
18

C. Casilli podnio je Regionalnom upravnom sudu u Apuliji (Tribunale Amnistrativo Regionale per la Puglia) tužbu radi ukidanja tog dekreta. U prilog svojoj žalbi C. Casilli isticao je da I. Haralambidis nije mogao biti imenovan predsjednikom toga tijela s obzirom na to da nije imao talijansko državljanstvo.
4

Druga do peta uvodna izjava Direktive UCITS, u inačici koja je bila na snazi u vrijeme nastanka činjenica iz glavnog postupka, propisivale su: „budući da je usklađivanje nacionalnih zakonodavstava koja uređuju subjekte za zajednička ulaganja [...] prikladno za ujednačavanje na razini Zajednice uvjeta tržišnog natjecanja između tih subjekata i za osiguravanje na razini Zajednice učinkovitije i ujednačenije zaštite imatelja udjela; da je takvo usklađivanje prikladno za olakšavanje subjektima za zajednička ulaganja u jednoj državi članici trgovanja njihovim udjelima na teritoriju drugih država članica; budući da ostvarenje tih ciljeva omogućava ukidanje ograničenja slobodi kretanja na razini Zajednice udjela subjekata za zajednička ulaganja i [da] to usklađivanje pridonosi stvaranju europskog tržišta kapitala; budući da je, uzevši u obzir ciljeve koji su naprijed izloženi, poželjno utvrditi, za subjekte za zajednička ulaganja u državama članicama, zajednička osnovna pravila za odobrenje za rad, nadzor, strukturu i djelatnosti UCITS‑a osnovanih u državama članicama, kao i informacije koje moraju objavljivati ; budući da primjena tih zajedničkih pravila predstavlja dovoljno jamstvo, u skladu s odredbama koje su primjenjive na slobodu kretanja kapitala, subjektima za zajednička ulaganja koji se nalaze u jednoj državi članici da mogu trgovati svojim udjelima u drugim državama članicama a da te druge države članice ne mogu podvrgnuti te subjekte ili njihove udjele nikakvim odredbama, osim onih koje u tim državama ne spadaju u područje koje je uređeno ovom direktivom; svakako treba predvidjeti da se, ako jedan subjekt za zajednička ulaganja trguje svojim udjelima u državi članici različitoj od one u kojoj se nalazi, poduzmu sve potrebne mjere da bi imatelji udjela u toj drugoj državi članici mogli u njoj ostvarivati na jednostavan način svoja financijska prava i raspolagati potrebnim informacijama“. [neslužbeni prijevod]
71

U tom smislu najprije valja podsjetiti da to što je nacionalni sud prethodno pitanje formalno oblikovao pozivajući se samo na neke odredbe prava Unije, ne sprječava Sud da tome sudu da sve elemente tumačenja koji bi mogli biti korisni za donošenje odluke u postupku koji se vodi pred njim, bez obzira na to je li se na njih pozvao u svojim pitanjima ili ne. U tom smislu na Sudu je da iz svih podataka koje je dostavio nacionalni sud, a posebno iz obrazloženja zahtjeva za prethodnu odluku, izdvoji one dijelove prava Unije koje je potrebno tumačiti imajući u vidu predmet spora (presuda Vicoplus i dr., C 307/09 do C 309/09, EU:C:2011:64, t. 22. i navedena sudska praksa).
7

Uvodna izjava 43. Direktive 2000/31 glasi kako slijedi: „Davatelj usluga može imati koristi od izuzeća primjenjivih za aktivnosti u kojima je samo prijenosnik ('mere conduit') ili privremeno smješta informacije ('caching') kad on ni na koji način nije povezan s informacijama koje prenosi; to između ostalog zahtijeva da on ne mijenja informacije koje prenosi; taj zahtjev se ne odnosi na manipulacije tehničke naravi koje se odvijaju tijekom prijenosa, jer one ne mijenjaju integritet informacija sadržanih u prijenosu.“
24

K tome, Opći sud je iskrivio dokaze kada je izvršio neprimjeren izbor između pripremnih navoda, zaplijenjenih dokumenata i izjava novih sudionika na tržištu. Određeni broj dokaza koji navode potrebu borbe protiv parazitizma i brigu o poštovanju prava tržišnog natjecanja pokazuju, prema žalitelju, da postoji stvarna sumnja glede ograničenja tržišnog natjecanja, koju je Opći sud trebao uzeti u obzir. To iskrivljavanje je to očitije što se Opći sud oslonio na iste one elemente kojima se koristila i Komisija a da se nije udaljio od zaključaka prve obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama.
(21)

Cilj koji je potrebno postići kada države članice utvrđuju pravila kojima se osigurava [propisuje] da se ugovor smatra nevažećim jest da se više ne primjenjuju i ne provode [ne ispunjavaju] prava i obveze strana u okviru ugovora. Posljedice, koje proizlaze iz činjenice da se ugovor smatra nevažećim, potrebno je utvrditi u pravu pojedinih država. Nacionalni zakoni mogu [Nacionalnim pravom se može] stoga npr. predvidjeti retroaktivno poništavanje svih ugovornih obveza (ex tunc) ili obratno, ograničiti djelovanje poništenja na one obveze koje se još moraju ispuniti (ex nunc). To ne smije dovesti do toga da nedostaju stroge kazne za slučaj da su obveze koje proistječu iz nekog ugovora već u potpunosti ili gotovo potpuno ispunjene. U tim slučajevima potrebno je da države članice također predvide alternativne kazne, uzimajući u obzir opseg do kojeg je ugovor još važeći prema nacionalnim zakonima [nacionalnom pravu]. Na isti je način potrebno nacionalnim pravom utvrditi i posljedice vezane uz mogući povrat iznosa koji su možda već plaćeni, kao i uz ostale oblike mogućih naknada, uključujući povrat vrijednosti ako naknada u naturi nije moguća.
39

U svakom slučaju, čak i pod pretpostavkom da te okolnosti predstavljaju grešku zbog koje se carinske deklaracije o kojima je riječ u glavnom postupku mogu poništiti, valja istaknuti da one Baltic Agru ne daju pravo na izuzeće od antidampinške pristojbe predviđeno Uredbom br. 661/2008, s obzirom na to da, kao što to proizlazi iz točke 31. ove presude, to društvo i dalje ne udovoljava uvjetima iz članka 3. te uredbe koje treba ispuniti kako bi ga se smatralo prvim nezavisnim kupcem u Uniji.
8

Članak 5. Uredbe br. 2988/95 određuje: „1. Namjerne nepravilnosti ili one prouzročene nepažnjom mogu imati za posljedicu sljedeće upravne kazne: a) plaćanje upravne kazne; b) plaćanje iznosa većeg od nepravilno stečenog ili izbjegnutog iznosa, uvećano za kamate kada je to primjereno; [...]; c) cijelo ili djelomično ukidanje pogodnosti odobrenih propisima Zajednice, čak i ako se subjekt neispravno okoristio samo dijelom te pogodnosti; [...] g) ostale kazne isključivo gospodarske vrste istovjetne u prirodi i području primjene, određene sektorskim pravilima usvojenim od strane Vijeća s obzirom na posebne zahtjeve predmetnih sektora i u skladu s izvršavanjem provedbenih ovlasti koje je Vijeće dodijelilo Komisiji. 2. Ne dovodeći u pitanje odredbe utvrđene u sektorskim pravilima postojeće u trenutku stupanja na snagu ove Uredbe, ostale nepravilnosti mogu imati za posljedicu samo kazne koje nisu istovjetne kaznenim odredbama propisanim u stavku 1. ako su takve kazne nužne za osiguranje ispravne primjene pravila.“
30

Prije svega treba istaknuti da je u predmetu iz glavnog postupka nesporno da izdavanje jamstava od strane društva Havenbedrijf Rotterdam za pokrivanje kredita odobrenih društvima RDM Vehicles, RDM Finance I i RDM Finance II podrazumijeva upotrebu državnih sredstava u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, s obzirom na to da ta jamstva uključuju dovoljno konkretan ekonomski rizik koji može dovesti do terećenja društva Havenbedrijf Rotterdam i na to da je društvo u vrijeme kad su se dogodile činjenice iz glavnog postupka bilo u potpunosti u vlasništvu općine Rotterdam.
6

Članak 56. stavak 1. točke (c) i (k) Direktive o PDV‑u određuje: „1. Mjesto isporuke sljedećih usluga kupcima s poslovnim nastanom izvan Zajednice ili poreznim obveznicima s poslovnim nastanom u Zajednici ali ne u istoj zemlji u kojoj je i dobavljač, je mjesto gdje kupac ima sjedište poslovne aktivnosti ili stalnu poslovnu jedinicu za koju se isporuka izvršava ili, u odsustvu takvog mjesta, mjesto njegovog stalnog prebivališta ili mjesto njegovog uobičajenog boravišta: […] (c) usluge konzultanata, inženjera, konzultantskih biroa, odvjetnika, računovođa i ostalih sličnih usluga kao i obrade podataka i pružanje informacija; […] (k) elektronički pružene usluge, a posebno one navedene u Prilogu II.“.
14

U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „(1) (a) Odnosi li se razlog za odbijanje ili proglašavanje žiga ništavim iz članka 3. stavka 1. točke (e) [prve alineje Direktive o žigovima], to jest da se [trodimenzionalni] žigovi ne mogu isključivo sastojati od oblika koji proizlazi iz same vrste proizvoda, na oblik koji je neophodan za funkcioniranje proizvoda ili se također može odnositi na prisutnost jedne ili više bitnih funkcionalnih značajki proizvoda koje potrošač eventualno može tražiti u proizvodima konkurenata? (b) Ako nijedna od tih dviju mogućnosti nije točna, kako treba tumačiti tu odredbu? (2) (a) Odnosi li se razlog za odbijanje ili proglašavanje žiga ništavim iz članka 3. stavka 1. točke (e) [treće alineje Direktive o žigovima], to jest da se [trodimenzionalni žigovi] ne mogu isključivo sastojati od oblika koji daje bitnu vrijednost proizvodu, na razlog (ili na razloge) na kojem relevantna javnost temelji svoju odluku o kupnji? (b) Postoji li ‚oblik koji daje bitnu vrijednost proizvodu’ u smislu gore navedene odredbe samo ako se taj oblik mora smatrati glavnom ili prevladavajućom vrijednošću u usporedbi s drugim vrijednostima (kao što su, u slučaju dječjih stolica, sigurnost, udobnost i kvaliteta materijala) ili može također postojati ako, osim te vrijednosti, postoje druge vrijednosti tog proizvoda koje također treba smatrati bitnima? (c) Kako bi se odgovorilo na drugo pitanje točku (a) i drugo pitanje točku (b), je li odlučujuće mišljenje većine relevantne javnosti ili sud može presuditi da je mišljenje dijela javnosti dovoljno da bi se predmetnu vrijednost smatralo ‚bitnom’ u smislu gore navedene odredbe? (d) Ako na drugo pitanje točku (c) treba odgovoriti na prethodno spomenuti način, koji uvjet treba odrediti kad je riječ o veličini relevantnog dijela javnosti? (3) Treba li članak 3. stavak 1. točku (e) Direktive [o žigovima] tumačiti na način da razlog za isključenje iz [točke] (e) tog članka također postoji ako se [trodimenzionalni] žig sastoji od znaka na koji se primjenjuje [prva alineja] i koji za ostalo ispunjava odredbe [treće alineje]?»
4

Članak 3. te direktive, naslovljen „Uvjeti zaposlenja“, propisuje u stavku 1.: „Države članice osiguravaju da, neovisno o pravu koje se primjenjuje na radni odnos, poduzeća iz članka 1. stavka 1. radnicima upućenim na njihovo državno područje jamče uvjete zaposlenja u odnosu na sljedeća pitanja, koja su u državi članicu u kojoj se obavlja posao određena: — zakonom ili drugim propisom, i/ili — kolektivnim ugovorima ili arbitražnim pravorijecima proglašenim univerzalno primjenjivim u smislu stavka 8., ako se odnose na djelatnosti iz Priloga: [...] (c) minimalne plaće, uključujući one uvećane za prekovremeni rad; ova se točka ne primjenjuje na dopunske strukovne mirovinske sustave; [...] Za potrebe ove Direktive, pojam minimalnih plaća iz stavka 1. točke (c) određen je nacionalnim pravom i/ili praksom države članice na čije je državno područje radnik upućen.“
7

Članak 15. Uredbe br. 2201/2003, naslovljen „Prijenos nadležnosti na sud koji je primjereniji za rješavanje“, glasi: „1. Iznimno, sudovi države članice koji imaju stvarnu nadležnost mogu, ako smatraju da bi sud druge države članice, s kojom je dijete posebno povezano, mogao bolje rješavati predmet, ili neki posebni dio predmeta, i ako je to u interesu djeteta: (a) zastati s rješavanjem predmeta ili dijela predmeta i pozvati stranke da podnesu zahtjev sudu te države članice u skladu sa stavkom 4.; ili (b) zahtijevati od suda druge države članice da se proglasi nadležnim u skladu sa stavkom 5. 2. Stavak 1. primjenjuje se: (a) na zahtjev stranke; ili (b) po službenoj dužnosti; ili (c) na zahtjev suda druge države članice s kojom je dijete posebno povezano, u skladu sa stavkom 3. Prijenos po službenoj dužnosti ili na zahtjev suda druge države članice mora prihvatiti barem jedna stranka. 3. Smatra se da je dijete posebno povezano s nekom državom članicom, kao što je spomenuto u stavku 1., ako je u toj državi članici: (a) dijete dobilo uobičajeno boravište nakon pokretanja postupka pred sudom iz stavka 1.; ili (b) je u njoj bilo prethodno uobičajeno boravište djeteta; ili (c) je dijete njezin državljanin; ili (d) je u njoj uobičajeno boravište nositelja roditeljske odgovornosti; ili (e) se u njoj nalazi imovina djeteta, a predmet se odnosi na upravljanje, čuvanje ili raspolaganje njegovom imovinom. 4. Sud države članice koji je stvarno nadležan određuje vremenski rok za pokretanje postupka pred sudovima druge države članice u skladu sa stavkom 1. Ako u tome roku nije pokrenut postupak pred tim sudovima, sud pred kojim je pokrenut postupak nastavlja biti nadležan u skladu s člancima 8. do 14. 5. Sudovi te druge države članice mogu, ako to opravdavaju posebne okolnosti u predmetu, u svrhe zaštite interesa djeteta, prihvatiti nadležnost u roku od šest mjeseci od pokretanja postupka pred tim sudovima, u skladu sa stavkom 1. točkom (a) ili (b). U tom slučaju, sud pred kojim je prvotno pokrenut postupak proglašava se nenadležnim. U protivnome, sud pred kojim je prvotno pokrenut postupak nastavlja biti nadležan u skladu s člancima 8. do 14. 6. Sudovi surađuju u svrhe ovog članka, izravno ili putem svojih središnjih tijela, određeni[h] u skladu s člankom 53.“
33

Kada je riječ o argumentima Vijeća u odnosu na pozivanje Općeg suda na članak 2. stavak 10. točku (k) osnovne uredbe u točkama 38. do 40. pobijane presude, valja naglasiti da su bez učinka zato što konačno rezoniranje Općeg suda u tom smislu, navedeno u točkama 36. i 37. te presude, nije zahvaćeno pogreškom koja se tiče prava. Naime, čak ako bi se i utvrdilo da je to pozivanje pogrešno, to ne bi imalo nikakvog utjecaja na valjanost tumačenja pojma prodaje obavljene u uobičajenom tijeku trgovine koje je Opći sud primijenio u pobijanoj presudi te ne može dovesti do njezina ukidanja.
8

Poglavlje I. Glave IV. Uredbe br. 2419/2001, naslovljeno „Zaključci o zahtjevima za potpore po površini“, sadrži članke od 30. do 35. Članak 30. te uredbe, naslovljen „Opća načela“, glasi kako slijedi: „U svrhu ovog poglavlja razlikuju se sljedeće skupine ratarskih kultura: a) krmne površine prijavljene za potrebe članka 12. Uredbe Vijeća br. 1254/1999 [od 17. svibnja 1999. o zajedničkoj organizaciji tržišta govedine (SL L 160, str. 21.)]; b) krmne površine prijavljene za potrebe članka 13. [Uredbe br. 1254/1999] osim pašnjaka i površina koje se koriste za proizvodnju ratarskih kultura u smislu članka 13. stavka 3. točke (b) navedene uredbe; c) pašnjaci u smislu članka 13. stavka 3. točke (c) [Uredbe br. 1254/1999] prijavljeni za potrebe članka 13. navedene uredbe; d) stalni pašnjaci prijavljeni radi namjene iz članka 19. [Uredbe Vijeća (EZ) br. 1255/1999]; e) površine za ratarske kulture za koje je visina potpore različita; f) površine na ugaru, uključujući, ako je potrebno, one za koje je visina potpore različita.“
26

U svojem zahtjevu za prethodnu odluku sud koji je postavio prethodno pitanje naglašava da je vezan uz činjenice koje je žalbeni sud utvrdio u presudi od 12. svibnja 2011. Kada je riječ o prvoj parceli iz tog predmeta koja je dana u zakup, taj sud precizira da M. Grund i dalje ima interes tražiti da se utvrdi da se ne radi o trajnom pašnjaku s obzirom na to da bi u tom slučaju za svoje zemljište mogao dobiti višu zakupninu. Slijedom toga, trebalo bi ispitati je li to zemljište 12. svibnja 2011. bilo trajni pašnjak. Kada je riječ o drugoj parceli koja se od 2010. više ne koristi kao pašnjak, već je namijenjena proizvodnji kukuruza za silažu, sud koji je postavio prethodno pitanje smatra da se zahtjev za utvrđenje odnosi na datum kad je promijenjena namjena, budući da obveza koja je određena M. Grundu da postavi trajni pašnjak na zamjenskoj površini u zamjenu za izdavanje odobrenja za obrađivanje na toj parceli proizlazi iz statusa trajnog pašnjaka koji je prestao te iste godine. Dakle, u pogledu potonje parcele treba ispitati je li to zemljište 2010. godine bilo trajni pašnjak.
83

Štoviše, taj je zaključak, izveden iz sustavnog tumačenja mjerodavnih uredbi Vijeća i Komisije, potkrijepljen tekstom odjeljka koji se nalazi na stranici 63. Komunikacije same Komisije (2011) C 332/01, na koji se Kraljevina Španjolska pozvala u prilog svojoj žalbi, kao što to proizlazi iz točke 34. ove presude.