U uvodnoj izjavi 18. Direktive 2000/31 precizirano je da pojam „usluge informacijskog društva” obuhvaća široki raspon gospodarskih djelatnosti koje se odvijaju na internetu i da one nisu isključivo ograničene na usluge za koje se ugovori sklapaju na internetu već se odnose, pod uvjetom da predstavljaju gospodarsku djelatnost, i na usluge za koje oni koji ih primaju ne plaćaju naknadu, kao što su usluge kojima se putem interneta nude informacije ili komercijalna priopćavanja. U tim okolnostima valja zaključiti da oglašavanje putem interneta može predstavljati uslugu informacijskog društva u smislu Direktive 2000/31 (vidjeti u tom smislu presudu od 15. rujna 2016., Mc Fadden, C‑484/14 , EU:C:2016:689 , t. 41. i 42. ).

Naime, valja istaknuti da zakonodavac Unije nije isključio regulirane profesije iz primjene načela odobravanja komercijalnih priopćavanja na internetu iz članka 8. stavka 1. Direktive 2000/31. Stoga, iako ta odredba dopušta da se vodi računa o posebnostima zdravstvenih struka prilikom utvrđivanja pravila struke koja se na njih odnose, uređujući, ako je to potrebno strogo, oblike i načine komercijalnih priopćavanja na internetu koji se u navedenoj odredbi spominju osobito u cilju jamčenja da se ne dovede u pitanje povjerenje pacijenata prema tim profesijama, ostaje činjenica da se tim pravilima struke ne može valjano općenito i potpuno zabraniti svaki oblik oglašavanja na internetu namijenjenog promicanju djelatnosti osobe koja se bavi takvom profesijom.

Članak 56. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se općenito i potpuno zabranjuje svako oglašavanje koje se odnosi na pružanje usluga oralne i dentalne skrbi.

U odnosu na nužnost ograničavanja slobodnog pružanja usluga, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, mora se voditi računa o činjenici da su zdravlje i život ljudi na prvom mjestu s obzirom na dobra i interese koje Ugovor štiti i da je načelno na državama članicama da se odluče za razinu zaštite javnog zdravlja koju žele postići kao i za način na koji je žele doseći. Budući da se to može razlikovati od jedne države članice do druge, državama članicama valja priznati marginu prosudbe (vidjeti u tom smislu presude od 2. prosinca 2010., Ker‑Optika, C‑108/09, EU:C:2010:725, t. 58., i od 12. studenoga 2015., Visnapuu, C‑198/14, EU:C:2015:751, t. 118.). Imajući u vidu navedeno, valja navesti da bez obzira na tu marginu prosudbe, ograničenje koje proizlazi iz primjene nacionalnog zakonodavstva o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se općenito i potpuno zabranjuje svako oglašavanje usluga oralne i dentalne skrbi, nadilazi ono što je potrebno za postizanje ciljeva kojima teži to zakonodavstvo, koji su navedeni u točki 66. ove presude.

Naime, sve promidžbene poruke koje su zabranjene tim zakonodavstvom ne mogu same po sebi proizvesti učinke koji su suprotni tim ciljevima navedenima u točki 69. ove presude. U tim okolnostima, valja navesti da bi se ciljevi kojima teži zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku mogli postići manje ograničavajućim mjerama, kojima bi se propisalo, ako je to potrebno strogo, oblike i načine na koji stomatolozi mogu valjano koristiti sredstva komuniciranja a da im se pritom općenito i potpuno ne zabrani svaki oblik oglašavanja.

(t. 71.‑73.,75., 76. i t. 3. izreke)