ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13

European Communities (Electronic Communications Networks and Services) (Universal Service and Users’ Rights) Regulations 2011 (Uredba Europskih zajednica o elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama (univerzalna usluga i prava korisnika) iz 2011.) (S. I. br. 337, u daljnjem tekstu: Nacionalna uredba o univerzalnoj usluzi) sadržava članak 11., naslovljen „Izračun troškova obveza pružanja univerzalne usluge”, kojim se predviđa: „1. Ako poduzetnik koji je određen za obvezu pružanja [univerzalne usluge] želi dobiti financiranje neto troškova u vezi s ispunjenjem te obveze, regulatornom tijelu može podnijeti pisani zahtjev za takvo financiranje. 2. Uz svaki zahtjev podnesen na temelju stavka 1. u potporu tom zahtjevu prilažu se informacije koje regulator može razumno zahtijevati za potrebe stavka 3. Podaci se mogu odnositi na cijelo razdoblje koje regulator može odrediti. 3. Oslanjajući se na informacije, uključujući one podnesene u skladu sa stavkom 2., koje smatra dovoljnima za utvrđenje iz ovog stavka, regulator utvrđuje može li obveza iz stavka 1. biti nepošteno opterećenje za dotičnog poduzetnika. 4. Kada regulator utvrdi da obveza iz stavka 1. može biti nepošteno opterećenje, on izračunava neto trošak ispunjavanja te obveze na temelju: (a) neto troška, uzimajući u obzir eventualnu tržišnu korist koju ostvaruje poduzetnik, izračunanu u skladu s Prilogom 2. dijelom A; ili (b) ovisno o slučaju, neto troška utvrđenog na temelju metode određivanja u skladu s člankom 7. stavkom 3. 5. Određeni poduzetnik iz stavka 1. pruža informacije koje regulator razumno zahtijeva za potrebe stavka 4. 6. Kada regulator utvrdi da obveza iz stavka 1. nije nepošteno opterećenje, on o tom utvrđenju i razlozima koji su do njega doveli obavješćuje dotičnog poduzetnika čim je to razumno moguće nakon što se to utvrdi. […]”
32

Navedeni sud osim toga spominje presudu od 19. travnja 2019. u kojoj je Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) presudio, kao prvo, da je javno trgovačko društvo ugovorni pravni odnos sklopljen u cilju obavljanja trgovačke djelatnosti pod zajedničkim nazivom u okviru trajnog udruženja. Iako javno trgovačko društvo nema pravnu osobnost, nizozemskim mu se zakonodavstvom i sudskom praksom u određenoj mjeri, kada djeluje u okviru pravnih odnosa, daje neovisan položaj u odnosu na članove uzete zasebno. Na taj način javno trgovačko društvo može biti stranka u sudskom postupku u svoje vlastito ime ili može proglasiti stečaj u svoje vlastito ime. Kao drugo, nepostojanje pravne osobnosti ima za posljedicu to da javno trgovačko društvo nije samostalni nositelj subjektivnih prava i obveza. Kada član djeluje u ime javnog trgovačkog društva, on to čini u ime svih njegovih članova (u daljnjem tekstu: partneri) i obvezuje ih. Za ugovor sklopljen s javnim trgovačkim društvom stoga treba smatrati da je sklopljen s partnerima u njihovu svojstvu članova društva. Kao treće, s obzirom na to da članak 18. Trgovačkog zakonika određuje da svaki član društva solidarno odgovara za obveze društva, svaki član društva odgovara za sve obveze partnera. Kao četvrto, vjerovnik partnera može djelovati i protiv partnera i protiv svakog člana društva zasebno. Vjerovnik društva stoga prema svakome članu društva ima na raspolaganju dvije zasebne tužbe, i to jednu prema partnerima na zasebnoj imovini javnog trgovačkog društva i drugu prema osobi člana na njegovoj privatnoj imovini.
42

Naime, kao što proizlazi iz sudske prakse Suda, pravu Unije ne protivi se to da – kako bi se provela nova ocjena sukladna primjenjivim zahtjevima – to tijelo povuče ili suspendira već dodijeljeno odobrenje, ako te mjere uslijede u razumnom roku, i ako se vodi računa o mjeri u kojoj se zainteresirana osoba eventualno mogla pouzdati u zakonitost tog odobrenja, ili pak to da to tijelo, u određenim izvanrednim slučajevima predviđenima primjenjivim odredbama nacionalnog prava, provede legalizaciju, koja ne samo da mora biti sukladna navedenim zahtjevima, već do nje mora doći u okolnostima koje isključuju svaki rizik od zaobilaženja ili neprimjene odredbi prava Unije (vidjeti, u tom smislu, presudu od 12. studenoga 2019., Komisija/Irska (Vjetroelektrana u Derrybrienu), C‑261/18, EU:C:2019:955), t. 75. do 77. i 92. kao i navedenu sudsku praksu).
51

U skladu s člankom 48. stavkom 1. Povelje, svaki optuženik smatra se nedužnim sve dok mu se ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom. To se načelo primjenjuje kada je riječ o određivanju objektivnih elemenata kaznenog djela koje može dovesti do izricanja upravnih sankcija koje imaju kaznenopravnu prirodu (presuda od 9. rujna 2021., Adler Real Estate i dr., C‑546/18, EU:C:2021:711, t. 46. i navedena sudska praksa), kao što je to ovdje slučaj i kao što je to utvrđeno u točki 42. ove presude.
47

Tekst članka 40. stavka 3. Uredbe br. 1698/2005, kao što to proizlazi iz točke 42. ove presude, nije dvosmislen jer jasno i precizno navodi dodatne troškove i izgubljene prihode koje plaćanja za dobrobit životinja iz članka 40. trebaju nadoknaditi. Prema tome, valja utvrditi da se načelu pravne sigurnosti ne protivi to da nacionalna tijela, kao što su to rumunjska tijela o kojima je riječ u glavnom postupku, zbog pogrešaka u izračunu koje je ustanovio Revizorski sud i koje su dovele do prekomjerne naknade tih troškova i gubitaka, donesu akte kojima se propisuje izmjena iznosa financijske potpore dodijeljene u okviru PNDR‑a 2007‑2013. na temelju te odredbe i to usprkos tomu što Komisija još uvijek nije donijela odluku kojom se iz financiranja Unije isključuju iznosi koji premašuju navedene troškove i gubitke i koji su posljedica tih pogrešaka u izračunu.
68

Osim toga, valja istaknuti da se to pravilo odnosi samo na subjekte koji se mogu smatrati poduzetnicima. Međutim, kao što je to Sud više puta utvrdio (vidjeti u tom smislu presude od 19. veljače 2002., Wouters i dr., C‑309/99, EU:C:2002:98, t. 46. i 47. i od 11. lipnja 2020., Komisija i Slovačka Republika/Dôvera zdravotná poist’ovňa, C‑262/18 P i C‑271/18 P, EU:C:2020:450, t. 28. i 29.) te kao što to potvrđuju članak 1. Priloga I. Uredbi br. 651/2014 i točka 17. Komunikacije Komisije iz 2014., „poduzetnik” u smislu prava Unije je svaki subjekt koji se bavi ekonomskom djelatnošću koja se sastoji od ponude robe ili usluga na određenom tržištu, bez obzira na njegov pravni status i na to nastoji li tom djelatnosti ostvariti dobit. Stoga, kao što to osobito tvrde latvijska i nizozemska vlada te Komisija, pravilo iz članka 2. točke 83. Uredbe br. 651/2014 ne dovodi ni do kakvog ograničenja u pogledu pravnog statusa eventualnih članova ili vlasnika udjela u organizaciji za istraživanje i širenje znanja te u pogledu toga imaju li djelatnosti koje oni obavljaju i ciljevi kojima oni teže cilj ostvarivanja dobiti.
54

Posljedično, s obzirom na to da je, zbog razloga izloženih u točki 41. ove presude, na nadležnim nacionalnim sudskim tijelima da od slučaja do slučaja odrede mjeru koja se, među onima predviđenima člankom 10. stavkom 1. Direktive 2004/48, može naložiti zbog povrede prava intelektualnog vlasništva, ne može se smatrati da je korektivna mjera koja se sastoji od uništenja robe, iz tog članka 10. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009, primjenjiva samo u slučaju povrede prava dodijeljenog člankom 9. stavkom 3. točkom (a) Uredbe br. 207/2009 i da je njezina primjena isključena u slučaju povrede prava dodijeljenih člankom 9. stavkom 3. točkama (b) ili (c) te uredbe.
42

Točno je, kao što to ističe sud koji je uputio zahtjev, da navedena uredba EUIPO‑u pridržava isključivu nadležnost u području registracije žigova Europske unije i prigovora na tu registraciju (presuda od 21. srpnja 2016., Apple and Pear Australia i Star Fruits Diffusion/EUIPO, C‑226/15 P, EU:C:2016:582, t. 50.). Međutim, to nije slučaj u području valjanosti tih žigova. Iako se ista uredba u načelu opredjeljuje za centralizaciju obrade zahtjeva za proglašavanje žigova ništavima i zahtjeva za opoziv pred EUIPO‑om, to je načelo ipak ograničeno te je nadležnost za proglašavanje ništavosti ili opoziv žiga Europske unije, na temelju članaka 63. i 124. uredbe 2017/1001, podijeljena na sudove za žigove Europske unije, koje su države članice odredile u skladu s njezinim člankom 123. stavkom 1. i EUIPO (vidjeti po analogiji presudu od 16. veljače 2012., Celaya Emparanza y Galdos International, C‑488/10, EU:C:2012:88, t. 48.).
42

Sud je već imao priliku istaknuti da, kao što to proizlazi iz teksta i strukture te odredbe, valja razlikovati podnošenje zahtjeva za obiteljska davanja i pravo na primanje takvih davanja. Naime, iako je, kao što to također proizlazi iz tog teksta, dovoljno da osobe koje mogu tražiti obiteljska davanja podnesu zahtjev za takva davanja kako bi nadležna ustanova predmetne države članice bila dužna uzeti taj zahtjev u obzir, pravo Unije ne sprečava da takva ustanova, primjenjujući nacionalno pravo, zaključi da je osoba koja ima pravo na primanje obiteljska davanja neka druga osoba različita od one koja je podnijela zahtjev za dodjelu tih davanja (vidjeti u tom smislu presudu od 22. listopada 2015., Trapkowski, C‑378/14, EU:C:2015:720, t. 46. do 48.).
10

Članak 47. decreto‑leggea n. 50 – Disposizioni urgenti in materia finanziaria, iniziative a favore degli enti territoriali, ulteriori interventi per le zone colpite da eventi sismici e misure per lo sviluppo (Uredba sa zakonskom snagom br. 50, Hitne odredbe o financijskim pitanjima, inicijativama u korist lokalnih tijela, dodatnim intervencijama za područja pogođena potresima i mjerama za razvoj) od 24. travnja 2017. (GURI br. 95 od 24. travnja 2017., redovni dodatak br. 20), koji je uz izmjene pretvoren u zakon leggeom n. 96 (Zakon br. 96) od 26. lipnja 2017. (GURI br. 144 od 23. lipnja 2017.), u verziji koja se primjenjuje na spor u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Uredba sa zakonskom snagom br. 50/2017), naslovljen „Intervencije za željeznički prijevoz”, predviđa u stavku 11.bis: „Kako bi se poboljšala fleksibilnost željezničkih putničkih linija između Sicilije i talijanskog poluotoka, usluga željezničkog prijevoza morem, predviđena člankom 2. stavkom 1. točkom (e) [Uredbe br. 138 T/2000], može se obavljati i uporabom brzih plovila čiji je način obavljanja povezan s uslugom željezničkog prijevoza iz i prema Siciliji, osobito na dionicama ‚Messina – Villa San Giovanni' i ,Messina – Reggio Calabria' u oba smjera, provođenih u okviru resursa predviđenih važećim zakonodavstvom koji su namijenjeni Programskom ugovoru, ‚dijelu o uslugama’, sklopljenom između države i društva Rete Ferroviaria Italiana SpA, ne dovodeći u pitanje usluge koje se utvrđuju u tom ugovoru.”
3

Druga i treća uvodna izjava Direktive 86/653 glase: „[B]udući da razlike u nacionalnim pravima, koje se odnose na trgovačko zastupanje, značajno utječu na uvjete tržišnog natjecanja i na provođenje djelatnosti zastupanja unutar Zajednice, te su štetne kako za zaštitu koja se pruža trgovačkim zastupnicima u odnosu na njihove nalogodavce, tako i za sigurnost trgovačkih poslova; budući da su, štoviše, te razlike takve da u značajnoj mjeri sprečavaju sklapanje i izvršavanje ugovora o trgovačkom zastupanju u kojima nalogodavac i trgovački zastupnici imaju poslovni nastan u različitim državama članicama; budući da bi se trgovina robom između država članica trebala odvijati pod uvjetima sličnim onima na jedinstvenom tržištu, te da to iziskuje usklađivanje pravnih sustava država članica do one mjere koja osigurava uredno djelovanje zajedničkog tržišta; budući da u tom pogledu kolizijska pravila ne uklanjaju u području trgovačkog zastupanja prethodno opisane nedosljednosti, niti bi to bio slučaj čak i da ih se učini jednoobraznima, te je stoga predloženo neophodno usklađivanje bez obzira na postojanje tih pravila.”
57

Najprije, u tom pogledu valja podsjetiti na to da se, s jedne strane, kako bi se mogao smatrati „kvalificiranim elektroničkim potpisom” u smislu članka 3. točke 12. Uredbe br. 910/2014, elektronički potpis mora temeljiti na „kvalificiranom certifikatu za elektronički potpis” koji na osnovi članka 3. točke 15. te uredbe mora ispunjavati zahtjeve utvrđene u Prilogu I. toj uredbi. U skladu s točkom (c) navedenog priloga, kvalificirani certifikati za elektroničke potpise sadržavaju, među ostalim, barem ime potpisnika ili pseudonim, pri čemu se upotreba pseudonima mora jasno naznačiti. Kada je riječ o odredbama o korištenju takvim pseudonimom, u uvodnoj izjavi 33. te uredbe navodi se da one ne bi trebale sprečavati države članice da zahtijevaju identifikaciju osoba na temelju nacionalnog prava ili prava Unije.
17

Allianz Benelux uložio je žalbu protiv te presude sudu koji je uputio zahtjev. To društvo tvrdi da u nedostatku potpunog prijenosa prenosivog KOP‑a koji je držalo preuzeto društvo na društvo preuzimatelja dovodi, kao prvo, do oporezivanja tih prihoda, kao drugo, do povrede članka 4. stavka 1. Direktive 90/435 i, kao treće, do povrede načela porezne neutralnosti.
26

Kad je riječ o pripremnim radovima koji su doveli do donošenja navedene konvencije, točno je da iz njih proizlazi da nije prihvaćen nijedan prijedlog za izričito uključivanje pojma „psihička povreda” u tekst Montrealske konvencije. Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 41. svojeg mišljenja, iz tih pripremnih radova također proizlazi da je pojam „tjelesna povreda” zadržan „na temelju toga da se u određenim državama u određenim uvjetima može zahtijevati naknada štete za psihičke povrede, da se sudska praksa u tom području razvija i da nije namjera omesti taj razvoj, koji ovisi o sudskoj praksi u područjima koja se ne odnose na međunarodni zračni prijevoz” (Zapisnik 6. zasjedanja plenarne komisije od 27. svibnja 1999., Međunarodna konferencija o zrakoplovnom pravu, Montreal, 10. do 28. svibnja 1999., sv. I., Zapisnici, str. 243.).
8

Člankom 6. navedene uredbe, naslovljenim „Zakonitost obrade”, u stavcima 1. do 3. predviđa se: „1. Obrada je zakonita samo ako i u onoj mjeri u kojoj je ispunjeno najmanje jedno od sljedećega: […] (e) obrada je nužna za izvršavanje zadaće od javnog interesa ili pri izvršavanju službene ovlasti voditelja obrade; […] 2. Države članice mogu zadržati ili uvesti posebne odredbe kako bi se primjena pravila ove Uredbe s obzirom na obradu prilagodila radi usklađivanja sa stavkom 1. točkama (c) i (e) tako da se preciznije odrede posebni zahtjevi za obradu te druge mjere za osiguravanje zakonite i poštene obrade, među ostalim za druge posebne situacije obrade kako je predviđeno u poglavlju IX. 3. Pravna osnova za obradu iz stavka 1. točaka (c) i (e) utvrđuje se u: (a) pravu Unije; ili (b) pravu države članice kojem voditelj obrade podliježe. Svrha obrade određuje se tom pravnom osnovom ili, u pogledu obrade iz stavka 1. točke (e), mora biti nužna za izvršavanje zadaće od javnog interesa ili izvršavanje službene ovlasti voditelja obrade. Ta pravna osnova može sadržavati posebne odredbe kako bi se prilagodila primjena pravila ove Uredbe, među ostalim opće uvjete kojima se uređuje zakonitost obrade od strane voditelja obrade, vrste podataka koji su predmet obrade, dotične ispitanike, subjekte kojima se osobni podaci mogu otkriti i svrhe u koje se podaci mogu otkriti, ograničavanje svrhe, razdoblje pohrane te aktivnosti obrade i postupke obrade, uključujući mjere za osiguravanje zakonite i poštene obrade, kao i za druge posebne situacije obrade kako je navedeno u poglavlju IX. Pravom Unije ili pravom države članice mora se ostvariti cilj od javnog interesa te ono mora biti razmjerno zakonitom cilju koji se želi postići.”
37

Potreba za tumačenjem prava Unije, koje će biti korisno nacionalnom sudu, zahtijeva da on odredi činjenični i zakonodavni okvir unutar kojeg se nalaze pitanja koja postavlja ili da barem objasni činjenične tvrdnje na kojima se ona temelje. Usto, u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje moraju biti navedeni točni razlozi koji su nacionalni sud naveli da postavi pitanje o tumačenju prava Unije i da ocijeni nužnim upućivanje prethodnog pitanja Sudu (presuda od 10. ožujka 2022., Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Sveobuhvatno zdravstveno osiguranje), C‑247/20, EU:C:2022:177, t. 75. i navedena sudska praksa).
2.

Treba li odredbe članka 2. stavaka 1. i 2. i članka 3. stavka 1. točke (c) in fine Direktive [2000/78] tumačiti na način da im se protivi nacionalna odredba poput članka 1. stavka 2. [Okvirnog zakona br. 330/2009], kako se tumači [u presudi Vrhovnog kasacijskog suda], u okolnostima u kojima [predmetni suci] nisu iskoristili pravnu mogućnost da traže povećanje naknade za obavljanje rukovodeće funkcije u trenutku prijama u sudačku službu nakon datuma stupanja na snagu Okvirnog zakona br. 330/2009, koji je normativni akt kojim se izričito predviđa da plaće jesu i ostaju isključivo one koje se propisuju [tim] zakonom, što je dovelo do stvaranja diskriminacije u pogledu plaće u odnosu na njihove kolege i na temelju kriterija dobi, a što zapravo znači da su samo najstariji suci, koji su na dužnost stupili prije siječnja 2010. (i koji su ostvarili prava na temelju presuda donesenih od 2006. do 2009., čije su izreke bile predmet tumačenja u 2019. na temelju [presude Vrhovnog kasacijskog suda]), ostvarili pravo na retroaktivnu isplatu plaća (koje su istovjetne plaćama čija se isplata zahtijeva u postupku povodom tužbe koja je predmet ovog postupka) tijekom prosinca 2019. odnosno siječnja 2020. za razdoblje od 2010. do 2015., iako su tijekom tog razdoblja i [predmetni suci] obavljali sudačku dužnost, izvršavali iste radne obveze, u istim uvjetima i u istoj instituciji?
27

Što se tiče, prvo, zahtjeva prema kojem osobni podaci moraju biti prikupljeni u posebne, izričite i zakonite svrhe, iz sudske prakse Suda proizlazi da on najprije podrazumijeva to da se svrhe obrade utvrde najkasnije u vrijeme prikupljanja osobnih podataka, zatim da su svrhe te obrade jasno navedene i, naposljetku, da svrhe navedene obrade jamče, među ostalim, zakonitu obradu tih podataka, u smislu članka 6. stavka 1. Uredbe 2016/679 (vidjeti u tom smislu presudu od 24. veljače 2022., Valsts ieņēmumu dienests (Obrada osobnih podataka u porezne svrhe), C‑175/20, EU:C:2022:124, t. 64. do 66.).
10

U članku 12. iste direktive, naslovljenom „Prenošenje”, navodi se: „1. Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s člancima 1. do 8. i 10. do 16. ožujka 2013. One [Europskoj] [k]omisiji odmah dostavljaju tekst tih odredaba. […] 4. Prilikom prenošenja Direktive države članice odlučuju hoće li isključiti ugovore sklopljene prije 16. ožujka 2013.”
11

Sud koji je uputio zahtjev proglasio je tu tužbu dopuštenom. U roku koji je tuženiku iz glavnog postupka određen za podnošenje njegovih očitovanja u pogledu navedene tužbe, on je zahtijevao brisanje predmeta istaknuvši pritom da su zahtjevi tužiteljice iz glavnog postupka ispunjeni izvansudski i da je on raskinuo predmetni ugovor o kreditu bez roka dospijeća (revolving) te navodeći da tužiteljica iz glavnog postupka više ne može obaviti nijednu transakciju s kreditnom karticom koja se odnosi na taj ugovor i da je on izbrisao dugove u pogledu kamata i drugih naknada. Tuženik u glavnom postupku također je zahtijevao da mu se ne naloži snošenje troškova. Naime, na temelju članka 22. stavka 1. LEC‑a, ako su tužbeni zahtjevi ispunjeni izvan postupka, on se u načelu završava a da pritom nije potrebno naložiti snošenje troškova postupka ikojoj od stranaka.
12

The Escape Center je stoga zahtijevao povrat razlike od 15 % PDV‑a za razdoblje od 2015. do uključujući prvog tromjesečja 2018., odnosno 48622,64 eura. Porezna uprava, ne dijeleći to stajalište, uputila je 25. ožujka 2019. rješenje o ispravku koje je to društvo osporilo pred sudom koji je uputio zahtjev, Rechtbank van eerste aanleg Oost‑Vlaanderen Afdeling Gent (Prvostupanjski sud za Istočnu Flandriju, Odjel za Gent, Belgija).
16

Osoba LB podnijela je reviziju protiv te odluke Bundesarbeitsgerichtu (Savezni radni sud, Njemačka). Sud koji je uputio zahtjev smatra da prava koja je osoba TO ostvarila za razdoblje od 2013. do 2016. godine nisu prestala na temelju članka 7. stavka 3. BUrlG‑a, s obzirom na to da osoba LB nije osobi TO omogućila da doista pravodobno iskoristi svoj plaćeni godišnji odmor. Stoga, na temelju presude od 6. studenoga 2018.Max‑Planck‑Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften (C‑684/16, EU:C:2018:874) u skladu s kojom poslodavac mora potaknuti radnika na korištenje godišnjeg odmora i obavijestiti ga o mogućem gubitku prava, zahtjev za naknadu osobe TO načelno treba prihvatiti.
54

U tom pogledu, valja naglasiti da se Direktiva 2011/95 ne ograničava na propisivanje statusa izbjeglice, kako je on utvrđen međunarodnim pravom, odnosno Ženevskom konvencijom, kako je ona definirana u članku 2. točki (c) Direktive 2011/95, već također uređuje status supsidijarne zaštite kojim se, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 6. te direktive, nadopunjuju pravila koja se odnose na status izbjeglice.
60

U ovom slučaju, kao što to proizlazi iz točaka 34. do 36. ove presude, ako smatra da nagrade za rad koje zahtijeva njegov odvjetnik nisu dugovane ili su previsoke, potrošač ih može osporavati pred tajnikom nacionalnog suda pred kojim se vodio postupak koji je doveo do tih nagrada. Tajnik donosi obrazloženu odluku kojom se utvrđuje dugovani iznos, pod prijetnjom ovrhe. Iako tajnik izvršava određene provjere u vezi s tim nagradama, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da kao tijelo koje nije sud on nije nadležan za ocjenu je li ugovorna odredba iz koje proizlaze te nagrade nepoštena s obzirom na Direktivu 93/13.
33

U tom smislu valja podsjetiti na to da je takav ubrzani postupak postupovni instrument kojim treba odgovoriti na izvanrednu hitnu situaciju (vidjeti u tom smislu presudu od 10. ožujka 2022., Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Sveobuhvatno zdravstveno osiguranje), C‑247/20, EU:C:2022:177, t. 41. i navedenu sudsku praksu).
178

Naime, tvrdi da Opći sud, kako bi primijenio to načelo, nije trebao odrediti je li SRB dobro tumačio članak 70. stavak 4. Uredbe br. 806/2014 i članak 12. stavak 2. Delegirane uredbe 2015/63, nego ocijeniti je li to tijelo sâmo nezakonito stvorilo uvjete na koje se potom pozvalo. Međutim, to je bilo tako u konkretnom slučaju jer je gubitak odobrenja žalitelja neizbježna posljedica SRB‑ove Odluke SRB/EES/2018/09 kojom je prekoračena njegova nadležnost i koja je bila nezakonita. Smatra da se SRB ne može pozivati na neponištenje te odluke jer tvrdi da njegove odluke od 23. veljače 2018. ne podliježu sudskom nadzoru.
23

Društvu RED je 25. srpnja 2014. izdana odluka slovenskog poreznog tijela koje je odbilo njegov zahtjev za odbitak PDV‑a na temelju navedenog ugovora. Navedenom odlukom poreznog tijela uklonjen je rizik od gubitka poreznih prihoda te je zato društvo Raiffeisen Leasing steklo pravo na smanjenje dugovanog PDV‑a putem ispravka. Međutim, porezno tijelo utvrdilo je da to društvo nije platilo PDV koji se duguje za razdoblje od 3. siječnja 2008. do 25. srpnja 2014. Stoga je to tijelo društvu Raiffeisen Leasing naložilo plaćanje kamata na porezni dug u iznosu od 50571,88 eura.
7

Na temelju članka 182. točke (k) Social Welfare (Consolidated Claims, Payment and Control) Regulations 2007 (S. I. No 142 of 2007.) – Prescribed time for making claim (pročišćeni tekst Uredbe iz 2007. o zahtjevima, plaćanjima i nadzoru u području socijalne zaštite (Podzakonski akt br. 142 iz 2007.) – Rok zastare za podnošenje zahtjeva), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku, kada je riječ o obiteljskim doplacima, propisani rok iznosi dvanaest mjeseci od datuma na koji zainteresirana osoba ispunjava uvjete iz članka 220. i postaje ovlaštena osoba.