ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
71

Kad je riječ o stvaranju i emitiranju televizijskih oglasa, tužitelj je, među ostalim, podnio dopis marketinške agencije u kojem su u tabličnom obliku naznačeni broj emitiranja i iznosi utrošeni za televizijske oglase za promidžbu proizvoda na koje se odnosi raniji žig u razdoblju između 2005. i 2009. Iz te tablice proizlazi da su televizijski oglasi o kojima je riječ u navedenom razdoblju dosegnuli broj od 668 do 934 godišnje, za što su bili potrebni troškovi od 358700 do 476300 eura godišnje. Na temelju tih iznosa, ako su oni relevantni, ne može se izvesti zaključak da je raniji žig prepoznatljiv za barem jedan značajan dio relevantne javnosti. Ipak, ti brojevi jesu indicija. Međutim, oni nisu dovoljni da se na temelju njih samih utvrdi postojanje iznadprosječnog razlikovnog karaktera, s obzirom na to da nisu potkrijepljeni, osobito elementima koji upućuju na to da su televizijski oglasi o kojima je riječ imali učinak kod javnosti na koju se odnosi raniji žig (vidjeti u tom smislu presudu od 14. rujna 2009., Lange Uhren/OHIM (Geometrijska polja na brojčaniku sata), T‑152/07, EU:T:2009:324, t. 145. i navedenu sudsku praksu).
69

Tužitelj ističe da, iako je izvršio sve usluge prijevoza iz ugovora koji se odnosi na skupinu predmeta isporuke br. 8 opisanu u Prilogu II. Uredbi br. 1799/1999 te je agenciji za tržišne intervencije dostavio dokumente kojima to dokazuje, ta agencija je bez ikakvoga opravdanja kasnila s plaćanjem spornih faktura. On slijedom toga zahtijeva da se Komisiji naloži da mu isplati zatezne kamate kao i kamate na te zatezne kamate. Tužitelj također ističe da Uredba br. 111/1999 ne sadrži nikakve odredbe o rokovima plaćanja usluge prijevoza i kamatnoj stopi koja se primjenjuje na kašnjenja. Slijedom navedenog, on smatra da je potrebno pozvati se na načela francuskog upravnog prava kojima se uređuju ta pitanja. Sukladno tim načelima, on primjećuje da se plaćanje mora provesti po predočenju fakture u trenutku preuzimanja ili dostave robe ili po primitku fakture ako ona nije izdana u trenutku preuzimanja ili dostave i da kašnjenjem plaćanja počinju teći zatezne kamate po sili zakona i bez dodatnih formalnosti.
19

Komisija naprotiv smatra da prvi podstavak propisuje opće pravilo prema kojem su izdaci, koji su prihvatljivi za ulaganja koja financira EPFRR, ograničeni samo na kupovinu ili financijski leasing novih strojeva i opreme. U skladu s drugim podstavkom, kupnja rabljene opreme može se smatrati prihvatljivim izdatkom samo odstupajući od prvog podstavka i u „propisno opravdanim slučajevima“. Zato je država članica dužna pomoću prethodne definicije konkretno utvrditi koji su to rijetki „propisno opravdani slučajevi“ u kojima se može dodijeliti potpora. Samo je takav pristup sukladan, s jedne strane, svrsi potpora Zajednice za ulaganja u poljoprivredu, kako se navodi u uvodnoj izjavi 21. Uredbe br. 1698/2005, a to je modernizacija poljoprivrednih gospodarstava kako bi poboljšali svoje ekonomske rezultate kroz bolje korištenje proizvodnih čimbenika uključujući nove tehnologije i inovacije i, s druge strane, ciljevima potpora koje dodjeljuje EPFRR, kako se navode u uvodnoj izjavi 23. iste uredbe, a to su poticanje poboljšanja u preradi i promidžbi primarnih poljoprivrednih i šumskih proizvoda. Ograničenje predviđeno u pogledu rabljene opreme također je u skladu s ciljem koji se navodi u članku 4. stavku 1. točki (a) Uredbe br. 1698/2005, a to je poboljšanje konkurentnosti poljoprivrede i šumarstva podupiranjem restrukturiranja, razvoja i inovacija (vidjeti također uvodnu izjavu 46. navedene uredbe). Ti ciljevi općenito se mogu ostvariti samo ulaganjima u novu opremu.
31

Tužitelj u potporu premisi prema kojoj verbalni element „arthur“ predstavlja jedini razlikovni i dominantni element ranijeg žiga u obliku u kojem je registriran ističe da su brojne odluke kako francuskih sudova tako i sudova Unije došle do zaključaka u tom smislu. Tužitelj se osobito pozvao na presudu od 24. studenoga 2005., Sadas/OHIM – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE) (T‑346/04, Zb., EU:T:2005:420), donesenu povodom prigovora koji je podnio protiv prijave za registraciju verbalnog znaka ARTHUR ET FELICIE kao žiga Zajednice, a koji se temeljio na ranijem žigu u obliku u kojem je registriran. Tužitelj se pozvao i na presudu cour d’appel de Paris od 11. svibnja 2005., donesenu u okviru postupka zbog povrede, koji je pokrenuo protiv korištenja verbalnog žiga ARTHUR ET FELICIE.
119

Kako se jasno ispostavilo tijekom rasprave, ako su delegacija i ESVD željeli dobiti taj „movement certificate “, to je ponajprije bilo u njihovu interesu kako bi u listopadu 2001. mogli retroaktivno zatvoriti tužiteljičin spis socijalne sigurnosti. Neosporno je da je delegacija u svakom trenutku mogla izdati obrazac „estemara 6“ s datumom kad je zaista podnesen egipatskom tijelu nadležnom za socijalnu sigurnost, no u tom bi slučaju imala obvezu platiti zaostatke doprinosa za socijalnu sigurnost do tog datuma. U tom smislu valja podsjetiti da je to tijelo odbilo prihvatiti obrazac „estemara 6“, koji je delegacija napokon pristala dostaviti tužiteljici u listopadu 2011., zbog toga što je obrazac bio antidatiran, odnosno bio je naveden datum iz listopada 2001. (vidjeti točku 34. ove presude).
35

U tom pogledu, valja dodati da Komisija nije bila dužna pružiti posebne razloge za primjenjivost članka 4. stavka 3. prvog podstavka Uredbe br. 1049/2001 na zatražene dokumente. Konkretno, s obzirom na to, kao što je tužitelj potvrdio na raspravi, da u svojim ponovnim zahtjevima on nije nikada osporavao primjenjivost te odredbe na zatražene dokumente, treba smatrati, jednako kao što se članak 296. UFEU‑a, prema sudskoj praksi, ne može tumačiti na način da zahtijeva da predmetna institucija dâ detaljan odgovor na podnesena očitovanja tužitelja u upravnom postupku (vidjeti presudu od 15. studenoga 2012., Al‑Aqsa/Vijeće i Nizozemska/Al‑Aqsa, C‑539/10 P i C‑550/10 P, Zb., EU:C:2012:711, t. 141. i navedenu sudsku praksu), da se ta odredba ne može tumačiti u smislu da je Komisija bila dužna odbiti, iz preventivnih razloga, u obrazloženju pobijanih odluka svaki hipotetski argument koji može, u kasnijem stadiju, biti protivan njezinoj analizi. Prema tome, Komisija se mogla, u pobijanim odlukama, ograničiti na iznošenje pozitivnih razloga zbog kojih je smatrala da se na njih primjenjuje članak 4. stavak 3. prvi podstavak Uredbe br. 1049/2001 a da nije bila dužna odbiti ili kritizirati druga eventualna tumačenja te odredbe (vidjeti u tom smislu i per analogiam presudu od 10. svibnja 1960., Barbara i dr./ Visoka vlast, 3/58 do 18/58, 25/58 i 26/58, Zb., EU:C:1960:18, str. 411.).
1.

Poništava se odluka četvrtog žalbenog vijeća Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) od 8. srpnja 2014. (predmet R 946/2013‑4) koja se odnosi na postupak za proglašavanje žiga ništavim između Instituto dos Vinhos do Douro e do Porto, IP i Bruichladdich Distillery Co. Ltd.
120

Dopisom dostavljenim telefaksom od 24. prosinca 2013. društvo Marsh odgovorilo je na sljedeći način: „S obzirom na elemente pojašnjenja u tom dopisu telefaksom, osobito u pogledu dodatnog jamstva koje za javnog naručitelja predstavlja solidarnost u slučaju lošeg izvršenja ugovora, a nema za posljedicu nalaganje drugih obveza potpisnicima ugovora u pogledu njegove provedbe, ovime potvrđujemo stopostotno pokriće.“ Na tom temelju, prilažemo vam ovlaštenja koja su potpisali svi osiguravatelji, od kojih svatko za sebe potvrđuje stopostotno pokriće. ‚Zbroj’ šest potpisanih ovlaštenja svakako potvrđuje stopostotno pokriće za čitavo vrijeme trajanja ugovora. U toj strukturi (podsjećamo, istovjetnoj onoj strukturi koja je uvedena u okviru sadašnjeg međuinstitucionalnog ugovora), društvo Marsh dakle podnosi ponudu koja se sastoji od šest osiguravatelja čije će sudjelovanje biti u obliku suosiguravatelja prema poretku koji smo jasno utvrdili u obrascima na potpisanim ovlaštenjima. Ti osiguravatelji ne čine grupu s društvom Marsh niti među sobom, što je također pojašnjeno. Budući da nisu grupa, osiguravatelji izjavljuju da poštuju sve uvjete nabave, u onom dijelu ugovora koji provode (‘I declare that xxx will comply with all the terms of the tender specifications, for the part of the contract xxx will perform’). Čini nam se da te izjave ispunjavaju zahtjeve za jamstvom javnog naručitelja u pogledu dobrog izvršenja ugovora, no ipak žalimo zbog toga što, unatoč uzajamnom trudu za razumijevanje i pojašnjavanja, nismo potpuno uvjereni da ćemo ispuniti zahtjeve ugovora, s obzirom na to da osiguravatelji ne priznaju solidarnu i zajedničku solidarnost, kakvu biste možda željeli utvrditi. Ta bi solidarnost, naime, mogla podrazumijevati da se svaki osiguravatelj ne treba obvezati na dio ugovora koji će izvršiti, već na 100% tog ugovora, što je protivno načelu suosiguravanja jer se treba zajamčiti stopostotno pokriće, a ne ono od 600%. Kako bi se ostvario cilj koji postavljate time što nalažete solidarnu obvezu među osiguravateljima, želimo vam potvrditi da je svaki osiguravatelj, nakon što je to od njega zatraženo, prihvatio obvezati se na stopostotno izvršenje svojeg dijela. Stoga ne trebate ni činjenično ni pravno zahtijevati solidarnost. Unaprijed vam zahvaljujemo na konačnom pojašnjenju tog pitanja. “
66

Tužiteljeva potreba uzimanja gorenavedenih zajmova zbog spornih antidampinških pristojbi tim je dvojbenija jer je on, kao što je sam priznao u replici te kao što su to naveli Vijeće i Komisija, te pristojbe prevalio na svoje klijente. Stoga je tužitelj eventualno bio prisiljen poslužiti se zajmom za financiranje svojih kupnji u očekivanju prodaje svojih proizvoda te odgovarajućeg prebacivanja tereta antidampinških pristojbi na svoje klijente, no uopće nije bio dužan uzeti u zajam predmetne iznose po osnovi mnogo dugotrajnijih zajmova, kao što proizlazi iz priloga A4 tužbi, to jest za razdoblje od plaćanja predmetnih antidampinških pristojbi do njihova vraćanja od strane carinskih tijela. Štoviše, Vijeće je istaknulo, a tužitelj mu glede toga nije proturječio, da je na djelatnost u odnosu na koju su se naplaćivale predmetne antidampinške pristojbe otpadalo najviše 6% prometa uvoznika koji su bili predmet antidampinške istrage, poput tužitelja, zbog čega je, s obzirom na to da tužitelj nije podnio dokaze pa ni argumente o suprotnome, malo vjerojatno da je uslijed gubitka likvidnosti zbog plaćanja spornih antidampinških pristojbi bilo potrebno koristiti zajam.
31

Valja dodati da iako su tužiteljevi proizvodi bili prodavani pod žigom TILDA, kao što je to navelo žalbeno vijeće u točki 25. pobijane odluke, OHIM‑ov spis pokazuje da se izraz „basmati“ vrlo jasno pojavljivao i na pakiranjima navedenih proizvoda. Nesporno je u tom pogledu, kao što to navodi žalbeno vijeće u točki 25. pobijane odluke, da je tužitelj prodavao drugom društvu „indijsku rižu basmati“. Osim toga, u tom je kontekstu bespredmetno, zbog prethodno navedenih razloga, to što je tužiteljeve proizvode izvezene u Ujedinjenu Kraljevinu na tom području prodavalo drugo društvo, a ne sâm tužitelj, s obzirom na to da uloga uporabe predmetnog znaka nije nužno identificiranje trgovačkog porijekla dotičnog proizvoda. Usto, nijedan element ne dopušta stajalište da u okviru članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009 podnositelj prigovora mora dokazati da je on sâm prodavao svoje proizvode na dotičnom području.
51

Tužitelj tvrdi da ne postoji javni interes koji bi opravadao da se trećima omogući uporaba prijavljenih žigova. On podsjeća da razloge za odbijanje registracije, koji su navedeni u članku 7. stavku 1. Uredbe br. 207/2009 treba tumačiti u vezi s općim interesom na kojem se temelji svaki od njih. Glede toga se oslanja na presudu od 4. svibnja 1999., Windsurfing Chiemsee (C‑108/97 i C‑109/97, Zb., EU:C:1999:230, t. 29. do 30.), koja je prema njemu jasno ustanovila da je javni interes „kamen temeljac“ članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009. On tako ocjenjuje da se žalbeno vijeće moralo pitati može li se razumno očekivati da će treći u budućnosti željeti upotrebljavati žig. Tužitelj primjećuje da bi jedini razlog zbog kojeg bi trgovci željeli upotrebljavati prijavljene žigove i pri tome ne poštovati pravila određena certifikacijskim žigovima bio obmanjivanje javnosti. Stoga ne bi bilo u javnom interesu da se trgovcima dopusti neistinito opisivati svoje proizvode. Nasuprot tomu postoji veliki javni interes za zaštitu certifikacijskih žigova. Tužitelj dodaje da registracija certifikacijskih žigova ne dovodi do zloporaba i da ne olakšava registraciju opisnih žigova s obzirom na to da opisni žigovi nemaju ni „pečat“ niti reputaciju certifikacijskih žigova.
45

Nadalje, iz sudske prakse proizlazi da je na nadležnom tijelu Unije da u slučaju osporavanja utvrdi osnovanost razloga iznesenih protiv osobe koje se to tiče, a ne na njoj samoj da pruži negativan dokaz o neosnovanosti spomenutih razloga (presuda od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi, C 584/10 P, C 593/10 P i C 595/10 P, Zb., EU:C:2013:518, t. 121.).
61

Zatim, nijednom odredbom Uredbe br. 517/2014 nije predviđeno da Komisija ne može, ako se pokaže nužnim, zahtijevati dodatne podatke od dotičnih poduzetnika. Komisija je osim toga navela na raspravi da Uredba br. 517/2014 ne sadržava izričitu zabranu u tom pogledu. Isto tako, pod pretpostavkom, kao što Komisija smatra, da je zakonodavac odustao od ex post prikupljanja podataka u vezi s referentnim razdobljem, to ne bi podrazumijevalo zabranu Komisiji da prikuplja takve podatke, ako se pokažu potrebnim radi utvrđivanja količina FUV‑a stavljenih na tržište. Osim toga nije dokazano da bi s obzirom na smanjeni broj dotičnih poduzetnika to podrazumijevalo značajne administrativne troškove, odgođeni početak mehanizma ili posebnu opasnost manipulacije, kao što to Komisija shvaća. U svakom slučaju i kao što proizlazi iz priloga poruci elektroničke pošte od 19. svibnja 2014. koju je Komisija dostavila kao odgovor na pisano pitanje Općeg suda, valja primijetiti da je ta institucija pozvala dotične poduzetnike da joj u kontekstu određivanja referentne vrijednosti dostave određene podatke, a osobito one o proizvedenim ili uvezenim količinama FUV‑a u svrhe navedene u članku 15. stavku 2. Uredbe br. 517/2014, a koji nisu prethodno dostavljeni te stoga nisu bili raspoloživi. Objašnjenja koja je u tom pogledu Komisija dala na raspravi ne dopuštaju zaključak da nije bilo moguće od navedenih poduzetnika također zahtijevati dostavu podataka u vezi s količinama FUV‑a koje su uvezene i puštene u slobodan promet i o kojima, kao i o količinama FUV‑a proizvedenima ili uvezenima u svrhe navedene u članku 15. stavku 2. Uredbe br. 517/2014, podaci nisu dostavljeni na temelju Uredbe br. 842/2006. Time se stoga potvrđuje ne samo to da Komisiji nije bilo ni zabranjeno ni nemoguće da u slučaju potrebe prikupi ex post podatke koji nisu raspoloživi, nego također da je to zapravo bio slučaj. Osim toga, mora se pojasniti da se navedenim poduzetnicima nikako ne može prigovoriti to što oni sami nisu tijekom referentnog razdoblja dostavili podatke koje Komisija nije zahtijevala na temelju Uredbe br. 842/2006, a koji su se tek naknadno pokazali relevantnima.
41

Treba dodati da pitanje ima li adresat pobijane odluke diskrecijsku ocjenu u provedbi pobijanog akta nema utjecaja na ocjenu uvjeta o postojanju provedbenih mjera jer je to postojanje dovoljno da treći dio četvrtog članka 263. UFEU‑a učini neprimjenjivim (vidjeti u tom smislu presudu Telefónica/Komisija, t. 25. supra, EU:C:2013:852, t. 35., i rješenje od 9. rujna 2013., Altadis/Komisija, T‑400/11, Zb., EU:T:2013:490, t. 47.). Štoviše, ako bi se pojam provedbenih mjera u smislu trećeg dijela četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a odnosio samo na provedbene mjere koje uključuju vršenje diskrecijske ocjene, to bi paradoksalno prouzročilo to da bi pojedinac lakše podnio tužbu protiv regulatornih akata, jedinih akata na koje se ta odredba odnosi, nego protiv pojedinačnih mjera zbog kojih je uvjet izravnog utjecaja zadržan. A takvo se tumačenje ne čini usklađenim s namjerom autora Ugovora.
27

U tom kontekstu valja također odbiti kao bespredmetan tužiteljev argument prema kojemu se registracija žiga za koji je podnesena prijava za registraciju ne može odbiti, s obzirom na to da „nije takve naravi da bi javnost dovela u zabludu o postojanju veze između korisnika i organizacije“ u smislu članka 6. ter stavka 1. točke (c) Pariške konvencije. Naime, kao što je to navelo žalbeno vijeće u točki 23. pobijane odluke, ta odredba nije primjenjiva u ovom slučaju, s obzirom na to da se članak 6. ter Pariške konvencije odnosi samo na zabranu uporabe kao žiga grbova, zastava i drugih državnih amblema zemalja Unije, službenih znakova i punci za kontrolu i garanciju što su ih one prihvatile, kao i onih međunarodnih međuvladinih organizacija, a ne i na zaštitu oznaka zemljopisnog podrijetla.
68

Drugo, dovoljno je istaknuti da odluka EBA‑e očito nije jedna od onih navedenih u člancima 18. i 19. Uredbe br. 1093/2010 kojima EBA može nacionalnim nadzornim tijelima naložiti poduzimanje posebnih mjera, odnosno mjera za rješavanje izvanrednih situacija ili sporova koji mogu nastati među tim tijelima u prekograničnim pitanjima, a što je, osim toga, nesporno među strankama. Nadalje, dostatno je utvrditi da nijedna povreda regulatornih tehničkih standarda i provedbenih tehničkih standarda utvrđenih u skladu s člancima 10. do 15. navedene uredbe, kako su navedeni u članku 17. stavku 1. te iste uredbe, nije istaknuta u potporu tužiteljevoj pritužbi, što je on, k tome, potvrdio na raspravi. Povrh toga i suprotno tužiteljevoj tvrdnji, ni iz dopisa od 2. srpnja 2013. koji je on uputio EBA‑i ni iz njegove replike na EBA‑in odgovor podnesene 20. svibnja 2014. u okviru upravnog postupka ne proizlazi da je on istaknuo povredu standardâ iz članaka 10. do 15. Uredbe br. 1093/2010 nakon podnošenja pritužbe.
Presude o poništenju koje su donijeli sudovi Unije imaju snagu pravomoćno presuđene stvari čim postanu konačne. To obuhvaća ne samo izreku presude o poništenju nego i razloge koji predstavljaju nužnu potporu izreci te su stoga neodvojivi od nje.

Djelomično poništenje pravnog akta Unije moguće je samo ako su elementi čije se poništenje traži odvojivi od ostatka akta. Taj uvjet nije zadovoljen ako bi djelomično poništenje akta imalo za učinak izmjenu njegove biti, što treba ocijeniti na temelju objektivnog, a ne subjektivnog kriterija povezanog s političkom namjerom tijela koje je donijelo predmetni akt.

Postupak nadomještanja poništenog akta mora se nastaviti točno od trenutka u kojem je nastupila nezakonitost, pri čemu poništenje akta ne utječe nužno na pripremne akte. Poništenje akta kojim se okončava upravni postupak koji obuhvaća različite stadije ne dovodi nužno do poništenja cjelokupnog postupka koji je prethodio donošenju pobijane odluke, neovisno o meritornim ili postupovnim razlozima presude o poništenju. Tvorac akta mora stoga uzeti u obzir okolnosti na datum na koji je donio poništeni akt radi donošenja zamjenskog akta. On bi se, međutim, mogao u novoj odluci pozvati na razloge različite od onih na kojima je utemeljio prvu odluku. Nadalje, on ne mora ponovno odlučiti o aspektima prvotne odluke koji nisu dovedeni u pitanje presudom o poništenju.

(t. 51., 52.)
Akti institucija – Obrazloženje – Obveza – Doseg – Mjere ograničavanja poduzete s obzirom na stanje u Ukrajini – Ograničenja izvoza i pristupa tržištu kapitala Unije – Obveza da se u obrazloženju iznesu posebni i konkretni razlozi za opravdavanje navedenih mjera – Odluka donesena u kontekstu poznatom zainteresiranoj osobi koji mu omogućava da razumije doseg mjere koja se na nju odnosi – Dopuštenost sažetog obrazloženja

(čl. 296. st. 2. UFEU-a; Povelja Europske unije o temeljnim pravima čl. 41. st. 2. t. (c); Odluka Vijeća 2014/512/ZVSP čl. 1. st. 2. t. (b) do (d) i Prilog III.; Uredba Vijeća br. 833/2014, čl. 5. st. 2. t. (b) do (d) i Prilog VI.)
Nadalje, pravo građana iz članka 11. stavka 4. UEU-a jača status građana Unije i poboljšava demokratsko funkcioniranje Unije, s obzirom na to da mu je konačni cilj potaknuti sudjelovanje građana u demokratskom životu i učiniti Uniju dostupnijom. Nepodvrgavanje Komisijina odbijanja podnošenja prijedloga pravnog akta zakonodavcu Unije, formuliranog u komunikaciji propisanoj člankom 10. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 211/2011, sudskom nadzoru ugrozilo bi ostvarenje tog cilja jer bi rizik od Komisijine arbitrarnosti odvraćao od svake uporabe mehanizma europske građanske inicijative, s obzirom i na zahtijevane postupke i uvjete kojima taj mehanizam podliježe.

To je slučaj u pogledu komunikacije donesene na temelju članka 10. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 211/2011 o građanskoj inicijativi, kojom Komisija usvaja konačni stav da ne podnese prijedlog pravnog akta kao odgovor na europsku građansku inicijativu. Naime, ta komunikacija predstavlja konačan Komisijin stav, s obzirom na to da je potonja odlučila da neće podnijeti prijedlog pravnog akta kao odgovor na spornu europsku građansku inicijativu i, općenitije, da kao odgovor na tu inicijativu neće poduzeti nikakva djelovanja. Štoviše, ta komunikacija predstavlja okončanje specifičnog postupka koji su pokrenuli i vodili organizatori inicijative na temelju Uredbe br. 211/2011 i njezino donošenje predstavlja obvezu za Komisiju. Uzimajući u obzir te elemente, komunikacija proizvodi obvezujuće pravne učinke koji mogu utjecati na interese organizatore, bitno mijenjajući njihov pravni položaj.

Budući da obveza odvojenog podnošenja pravnih i političkih zaključaka Komisije o europskoj građanskoj inicijativi, spomenuta u uvodnoj izjavi 20. Uredbe br. 211/2011 o građanskoj inicijativi, nije preuzeta u članku 10. stavku 1. točki (c) te uredbe, sadržaj tog članka treba imati prednost. Slijedi da Komisija prilikom izrade komunikacije koju predviđa ta odredba nije imala takvu obvezu. U svakom slučaju, pod pretpostavkom da Komisija pravno ima takvu obvezu, s obzirom na to da je ona čisto formalna, njezina povreda ne može dovesti do poništenja komunikacije predviđene člankom 10. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 211/2011.

(t. 130., 131.)