HR Službeni list Europske unije C 381/19

Žalba koju su 4. rujna 2015. podnijeli Servizi assicurativi del commercio estero SpA (SACE) i Sace BT SpA protiv presude Općeg suda (sedmo vijeće) od 25. lipnja 2015. u predmetu T-305/13, SACE i Sace BT protiv Komisije

(Predmet C-472/15 P)

(2015/C 381/23)

Jezik postupka: talijanski

Stranke

Žalitelji: Servizi assicurativi del commercio estero SpA (SACE), Sace BT SpA (zastupnici: M. Siragusa i G. Rizza, odvjetnici)

Druge stranke u postupku: Europska komisija, Talijanska Republika

Zahtjevi

SACE od Suda zahtjeva da prihvati ovu žalbu i ukine odluku Općeg suda, kako je sadržana u izreci pobijane presude, i prihvati zahtjev tužiteljâ naveden u tužbi kojom se pokreće postupak, a da ga pritom ne vrati Općem sudu na ponovno suđenje, odnosno da:

— u cijelosti poništi odluku Europske komisije C(2013) 1501 final od 20. ožujka 2013. o mjerama koje je Italija provela u 2004. i 2009. u korist društva SACE BT SpA;

— podredno, djelomično poništi tu odluku u okviru prihvaćenog žalbenog razloga/prihvaćenih žalbenih razloga; i

— naloži Komisiji plaćanje troškova postupka uključujući i troškove postupka privremene pravne zaštite T-305/13 R.

Žalbeni razlozi i glavni argumenti

Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na pripisivosti spornih mjera talijanskoj državi: povreda članka 107. stavka 1. UFEU-a, kako ga je Sud tumačio u svojoj presudi „Stardust Marine” (predmet C-482/99); očita pogreška u tumačenju članka točke 177. podtočke (b) (i) obrazloženja odluke; utvrđenje činjeničnog stanja čija materijalna netočnost proizlazi iz dokumenata spisa i iskrivljavanje sadržaja odluke; nelogičnost obrazloženja; nedostatnost obrazloženja pobijane odluke; pogrešna primjena načela prema kojem zakonitost odluke koja se odnosi na državne potpore treba ocjenjivati s obzirom na informacije kojima je mogla raspolagati Komisija kada ju je donijela, s obzirom na dva dopisa talijanskog ministarstva gospodarstva i financija (u daljnjem tekstu: MEF) SACE-u SpA. koje je talijanska vlada priložila svojemu intervencijskom podnesku.

— U pobijanoj presudi uspostavljeno je sljedeće načelo: činjenica da je sporna transakcija poduzeta u interesu javnog poduzeća, koji se podudara s ciljem u općem interesu, ne znači nužno da je to poduzeće moglo donijeti svoju odluku ne vodeći pritom računa o zahtjevima javnih tijela. Opći sud smatra da se ništa ne protivi tome da država javnom poduzeću može naložiti da izvrši poduzetničku transakciju koja bi, i kad bi eventualno bila u skladu s kriterijem privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu (MEIP), u svakom slučaju ostala pripisiva državi. Stoga Komisija, kako bi ispunila zahtjev glede pripisivosti, ne može biti dužna dokazati da bi ponašanje javnog poduzeća bilo drugačije da je ono djelovalo autonomno. Takvim je rasuđivanjem Opći sud odstupio od načela iz presude Stardust Marine. Iz pobijane presude proizlazi da je puka činjenica da je javno poduzeće pod nadzorom države i da je podvrgnuto posebnom režimu organizacije sama po sebi dovoljna za zaključak da su javna tijela uvijek i u svakom slučaju per definitionem uključena u donošenje intervencijskih odluka u korist društava kćeri navedenog poduzeća. U slučaju kao što je ovaj stoga pripisivost državi može biti isključena samo ako se dokaže da je upravno vijeće društva majke donijelo odluku takvog sadržaja koji ne dopušta paralelno slijeđenje općih interesa. U predmetnom slučaju takva je odluka mogla biti jedino odluka o likvidaciji SACE BT-a kojoj nadalje per definitionem Komisija ne bi prigovorila. Suprotno tomu, ako mjera koju je poduzelo javno poduzeće isto tako može teoretski odgovarati cilju u općem interesu ili je ta mjera poduzeta vodeći računa osobito o tom interesu, valja predmnijevati da je upravno vijeće djelovalo u tom smislu jer prilikom donošenja odluke nije moglo ne voditi računa o zahtjevima javnih tijela, a nije dopušteno ni moguće dokazivati suprotno;

— Opće indicije o pripisivosti koje je upotrijebila Komisija, a potvrdio Opći sud ne navode ništa o stupnju autonomije kojim je upravno vijeće SACE-a SpA upravljalo i upravlja poduzećem: to ne vrijedi samo ako se te indicije promatraju pojedinačno, nego isto tako i ako se promatraju zajedno. Na temelju tih indicija bilo je moguće dokazati jedino činjenicu da je talijanska država 2009. kontrolirala SACE SpA jer je bila vlasnik svih njegovih dionica. Međutim, u presudi Stardust Marine zahtijeva se da indicije upotrijebljene u svrhu dokazivanja uključenosti države budu usko vezane uz predmetne mjere s obzirom na njihov doseg, sadržaj i uvjete koje sadrže. U pobijanoj presudi je izričito priznato da se sve (osim jedne) indicije o pripisivosti upotrebljene u odluci glede djelatnosti SACE-a u području osiguranja rizika koji nisu vezani za tržište, što je sektor u kojem SACE BT ne djeluje, odnose na opći kontekst u kojem djeluje SACE SpA, a ne na okolnosti predmetnog slučaja ni na kontekst u kojem su donesene sporne mjere. Unatoč tome, Opći sud nije naveo da takve indicije po svojoj prirodi ne mogu biti osnova za pretpostavku konkretne uključenosti države u donošenje predmetne mjere. Tim se rasuđivanjem Opći sud u okviru ispitivanja pripisivosti usredotočio na cjelokupnost odnosa između države i poduzećâ koja odgovaraju modelima organizacije javnih poduzeća koja su u talijanskom pravnom poretku zakonom izričito određena kao dionička društva, čime je učinio potpuno nerelevantnima poseban predmet, prirodu i sadržaj predmetnih mjera kao i konkretna obrazloženja na temelju kojih su one donesene. Zapravo indicije koje je upotrijebila Komisija upućuju na to da je vrlo malo vjerojatno da je država na bilo koji način bila uključena u donošenje spornih mjera;

— Suprotno tomu, u svojoj analizi zahtijeva glede pripisivosti Opći sud nije uzeo u obzir nespornu okolnost da, u skladu sa zakonom, MEF ne upravlja društvima u kojima udjele ima država niti ih koordinira, kao što je to u tužbi istaknuo SACE navevši relevantne odredbe. Osim toga, Opći sud je pogrešno primijenio načelo prema kojem zakonitost odluke o državnoj potpori treba ocijeniti s obzirom na informacije kojima je Komisija mogla raspolagati kad ju je donijela, s obzirom na dva dopisa MEF-a SACE-u SpA, koje je talijanska vlada priložila svojemu intervencijskom podnesku. Naime, ti dopisi samo potvrđuju načelo autonomije upravljanja svojstveno odnosu MEF-a i SACE-a SpA, s kojima je Komisija bila upoznata s obzirom na to da joj je to talijanska vlada objasnila u više navrata tijekom formalnog istražnog postupka koji je pokrenut u skladu s člankom 108. stavkom 2. UFEU-a. Stoga su ta dva dokumenta navedeni samo kako bi potvrdili ono što je već utvrđeno i ne sadrže nikakvu značajnu izmjenu bitnih elemenata predmetnih mjera.

Drugi žalbeni razlog, koji se temelji na nepostojanju navodne prednosti dodijeljene SACE BT-u drugom spornom mjerom: povreda članka 107. stavka 1. UFEU-a i pogrešne primjene MEIP-a; utvrđenje činjeničnog stanja čija materijalna netočnost proizlazi iz dokumenta spisa; iskrivljavanje argumenta prema kojem je SACE SpA imao koristi od implicitnog povećanja od 5/12 naplaćene provizije u odnosu na onu koju je SACE BT plaćao privatnim društvima reosiguranja; pogrešna kvalifikacija tog argumenta kao nedopuštenog „novog razloga”

Time što je, kao što je to učinila i Komisija, pokazao očita ograničenja u poznavanju i shvaćanju funkcioniranja sektora osiguranja, osobito kad je riječ o reosiguranju viška gubitka (Excess of Loss (XoL)), Opći sud je počinio teške i očite pogreške utvrdivši činjenično stanje čija materijalna netočnost proizlazi iz dokumenata priloženih spisu. Izloženost reosiguravatelja viška gubitka riziku se ne povećava kad je njegovo sudjelovanja u pokriću vrlo visoko: naime, viši stupanj sudjelovanja u ugovoru XoL odgovara proporcionalno naplaćenoj proviziji. Osim toga, za reosiguravatelja se rizik ne povećava kad je direktni osiguravatelj u financijskim teškoćama jer u okviru ugovora XoL rizik glavnog gubitka za reosiguravatelja nije vezan za teškoće društva direktnog osiguravatelja nego za rizik nesolventnosti osiguranika direktnog osiguravatelja. Žalitelj dodaje da uopće nije postojao rizik deafaulta direktnog osiguravatelja SACE-a BT, čak ni u slučaju financijskih teškoća, s obzirom na to da je provizija društvu majci za potpisivanje ugovora o reosiguranju isplaćena unaprijed i odjednom te da se, da nije došlo do tog plaćanja, pokriće reosiguranja jednostavno ne bi aktiviralo. Ugovor o XoL-u nije se odnosio samo na 25 % rizika koje reosigurava SACE BT te je stoga nije točno da bi sa SACE SpA mogao ispregovarati drugi ugovor koji predviđa dodatnu proviziju kad je riječ o saldu pokrića reosiguranja, kao što se to navodi u presudi. Konačno, Opći sud je potpuno pogrešno protumačio argument prema kojem je SACE SpA, time što je postao stranka ugovora i bio obuhvaćen pokrićem reosiguranja za rizike tek od 5. lipnja 2009., iako je u zamjenu primao proviziju izračunatu na godišnjoj osnovi, zapravo imao korist od implicitnog povećanja od 5/12 naplaćene provizije u odnosu na onu koju je SACE BT naplaćivao privatnim reosiguravateljima, s obzirom na proteklo razdoblje rizika u kojem nije došlo ni do kakvog štetnog gubitka. Budući da te okolnosti proizlaze iz pobijane odluke, Opći sud je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je potvrdio da Komisija nije bila s njima upoznata tijekom upravnog postupka. S obzirom na to da je SACE u tom kontekstu kao proširenje svojega drugoga tužbenoga razloga samo naveo novi argument koji dokazuje nepostojanje ispunjenja bitnog zahtjeva postojanja prednosti, Opći sud je pogrešno kvalificirao predmetni dokument kao novi nedopušteni tužbeni razlog.

Treći žalbeni razlog, koji se temelji na nepostojanju prednosti koja je SACE BT-u navodno dodijeljena trećom i četvrtom spornom mjerom: povreda članka 107. stavka 1. UFEU-a i pogrešna primjena MEIP-a; nedostatnost obrazloženja obrazloženja pobijane odluke