ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
18

Smatrajući da se u predmetu koji se pred njim vodi javljaju pitanja tumačenja Direktive 2006/112 i da taj predmet, osim toga, predstavlja presedan za brojne sporove koji su u tijeku, Supreme Court of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Ako (i.) porezna uprava, dobavljač i trgovac koji je porezni obveznik pogrešno protumače zakonodavstvo Unije o PDV‑u i isporuku koju treba oporezovati po standardnoj stopi kvalificiraju kao izuzetu od PDV‑a, (ii.) je u ugovoru između dobavljača i trgovca navedeno da cijena isporuke ne uključuje PDV te da trgovac treba snositi iznos PDV‑a ako se on eventualno mora platiti, (iii.) dobavljač od trgovca nikada ne zatraži i više ne može potraživati dodatni PDV koji se morao platiti te (iv.) porezno tijelo ne može ili više ne može (zbog zastare) od dobavljača potraživati PDV koji je trebao biti plaćen, treba li [Direktivu 2006/112] tumačiti na način da stvarno plaćena cijena čini kombinaciju neto naplativog iznosa i PDV‑a na taj iznos, što znači da trgovac može zahtijevati odbitak pretporeza na temelju članka 168. točke (a) Direktive 2006/112 kao PDV koji je zapravo ‚plaćen’ u pogledu te isporuke? 2. Podredno, može li trgovac u tim okolnostima zahtijevati odbitak pretporeza na temelju članka 168. točke (a) Direktive o PDV‑u kao PDV koji se ‚morao platiti’ u pogledu te isporuke? 3. Ako porezna uprava, dobavljač i trgovac koji je porezni obveznik pogrešno protumače zakonodavstvo Unije o PDV‑u i isporuku koju treba oporezovati po standardnoj stopi kvalificiraju kao izuzetu od PDV‑a, zbog čega trgovac ne može poreznoj upravi predočiti račun s obračunom PDV‑a za izvršenu mu isporuku koji je sukladan članku 226. točkama 9. i 10. Direktive o PDV‑u, može li trgovac zahtijevati odbitak pretporeza na temelju članka 168. točke (a) Direktive 2006/112? 4. Za potrebe odgovora na prvo, drugo i treće pitanje: (a) je li relevantno utvrditi bi li dobavljač mogao, prema pravu Unije ili nacionalnom pravu te na temelju legitimnih očekivanja ili nečeg drugog, osporavati eventualne pokušaje porezne uprave da mu izda porezno rješenje kojim bi mu se naložilo da prijavi iznos koji predstavlja PDV u pogledu isporuke u pitanju? (b) je li relevantno to da je trgovac, u isto vrijeme kao i porezna uprava i dobavljač, znao da isporuka zapravo nije bila izuzeta od PDV‑a ili to da je imao iste načine da to dozna kao i potonji subjekti te da je mogao ponuditi plaćanje PDV‑a koji se morao platiti u pogledu odnosne isporuke (izračunat s obzirom na komercijalnu cijenu isporuke) kako bi se taj iznos mogao prenijeti poreznoj upravi, ali nije to učinio?”
(23)

U pravilu je za javna tijela pogodno to što su njihovi tijekovi novčanih prihoda sigurniji, predvidljiviji i stalniji u odnosu na poduzeća. Osim toga, mnoga javna tijela mogu doći do financiranja po povoljnijim uvjetima od poduzeća. Istodobno javna tijela u odnosu na poduzeća manje ovise o stvaranju stabilnih poslovnih odnosa radi ostvarenja svojih ciljeva. Duga razdoblja plaćanja i zakašnjela plaćanja javnih tijela za robu i usluge dovode do neopravdanih troškova za poduzeća. Stoga je primjereno uvesti posebna pravila u pogledu poslovnih transakcija u slučaju kad poduzeća isporučuju robu i usluge javnim tijelima, koja bi posebno trebala urediti da razdoblja plaćanja uobičajeno ne prelaze 30 kalendarskih dana, osim ako je drukčije izričito određeno ugovorom, te pod uvjetom da je to objektivno opravdano u svjetlu osobite prirode odnosno obilježja ugovora, a u svakom slučaju ne dulje od 60 kalendarskih dana.”
14

Stoga sud koji je uputio zahtjev dvoji o usklađenosti sustava koji je uspostavio MTV s obzirom na to da on konačno dovodi do gubitka prava na dodatak za prekovremeni rad, sa sudskom praksom Suda prema kojoj se radnike ne može odvratiti od ostvarivanja njihova prava na najkraći plaćeni godišnji odmor.
89

Kao drugo, kad je riječ o okolnosti koju je sud koji je uputio zahtjev istaknuo u svojem prvom pitanju, a to je da se glavni postupak odnosi, na prvi pogled, na potpuno unutarnju situaciju, s obzirom na to da se čini da se navedeni predmet ne odnosi na situaciju obuhvaćenu slobodom poslovnog nastana ili slobodom pružanja odvjetničkih usluga, u smislu članaka 49. do 55., odnosno 56. do 62. UFEU‑a, dovoljno je podsjetiti na to da takva okolnost ne može isključiti primjenu odredaba poglavlja III. Direktive 2006/123 i stoga članka 10. te direktive. Naime, kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda, odredbe tog poglavlja III. treba tumačiti na način da se primjenjuju i na situaciju u kojoj su svi relevantni elementi ograničeni na samo jednu državu članicu (presuda od 30. siječnja 2018., X i Visser, C‑360/15 i C‑31/16, EU:C:2018:44, t. 110.).
40

Slijedom toga, takav postupak, promatran u cjelini, čak i ako se u njemu donosi upravna odluka države članice različite od one čije se državljanstvo traži, utječe na status koji se člankom 20. UFEU‑a dodjeljuje državljanima država članica s obzirom na to da može dovesti do toga da se osobu koja se nalazi u situaciji poput one u kojoj je osoba JY liši svih prava povezanih s tim statusom, iako je ta osoba u trenutku početka postupka prirođenja imala državljanstvo države članice i stoga status građanina Unije.
22

Osim toga, sud koji je uputio zahtjev smatra da, iako se HOAI odnosi samo na potpuno unutarnje situacije, pitanje povređuje li to zakonodavstvo članak 49. UFEU‑a, o kojem Sud nije odlučivao, može biti relevantno za rješenje spora u glavnom postupku. U tom pogledu taj sud podsjeća na to da na temelju načela nadređenosti prava Unije odredbe Ugovorâ i izravno primjenjivi akti institucija dovode do automatske neprimjenjivosti svake protivne nacionalne odredbe, čak i u okviru spora koji se vodi isključivo između pojedinaca.
69

Predlaže da se sankcionira neizvršenje presude kojom se utvrđuje povreda obveze, posebno plaćanjem novčane kazne, i to na temelju njezine Komunikacije SEC(2005) 1658 od 12. prosinca 2005., naslovljene „Provedba članka [260. UFEU‑a]” (SL 2007., C 126, str. 15., u daljnjem tekstu: Komunikacija iz 2005.), njezine Komunikacije o izmjeni metode izračuna paušalnog iznosa i dnevne novčane kazne koje predlaže Komisija u postupcima zbog povrede pred Sudom Europske unije (SL 2019., C 70, str. 1.) te njezine komunikacije naslovljene „Ažuriranje podataka za izračun paušalnih iznosa i novčanih kazni koje Komisija predlaže Sudu Europske unije u postupcima zbog povrede” (SL 2019., C 309, str. 1.). Komisija ističe da se prema formuli spomenutoj u Komunikaciji iz 2005. dnevna novčana kazna dobiva množenjem standardnog paušala od 3116 eura te koeficijenta težine, koeficijenta trajanja i „n” faktora.
42

To je ovdje slučaj s obzirom na to da su, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 66. svojeg mišljenja, naplata novčanih kazni za nepropisno parkiranje od strane društva Apcoa i parkiranje koje provodi dotični vozač u posebnim okolnostima koje je ono utvrdilo koje dovodi do te uvećane tarife, povezani. Naime, potreba za nadzorom nad nepropisnim parkiranjem i, posljedično, propisivanje takvih novčanih kazni ne bi postojali ako prethodno nije bila pružena usluga stavljanja na raspolaganje parkirnog mjesta.
51

U tom pogledu, treba podsjetiti na to da pravo oslanjanja na načelo legitimnih očekivanja obuhvaća svakog pojedinca kod kojeg je upravno tijelo stvorilo legitimna očekivanja utemeljena na preciznim jamstvima koja mu je ono pružilo (presuda od 15. travnja 2021., Administration de l’Enregistrement, des Domaines et de la TVA, C‑846/19, EU:C:2021:277, t. 90. i navedena sudska praksa). Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 81. svojeg mišljenja, u spisu kojim Sud raspolaže ništa ne upućuje na to da su društvu Air Berlin ili, jednom kad je ono postalo insolventno, tužitelju iz glavnog postupka bila dostavljena precizna jamstva u smislu izdavanja emisijskih jedinica za zrakoplovstvo do kraja razdoblja trgovanja u bilo kojem trenutku tog razdoblja. Konkretno, kao što je to navedeno u točkama 48. i 49. ove presude, dodjela emisijskih jedinica za zrakoplovstvo za razdoblje trgovanja ne može se shvatiti na način da u svim okolnostima jamči izdavanje tih jedinica do kraja tog razdoblja.
34

Međutim, takva pojašnjenja ne postoje u članku 9. stavku 1. točki (c) Direktive 2003/109, kojim se samo određuje razdoblje izbivanja s područja Unije koje dovodi do gubitka prava na status osobe s dugotrajnim boravkom. U toj se odredbi, među ostalim, ne navodi da, kako bi se moglo prekinuti to izbivanje, prisutnost osobe o kojoj je riječ na tom državnom području mora imati određeno trajanje ili određenu stabilnost poput one koja odgovara činjenici da osoba o kojoj je riječ ima uobičajeno boravište ili središte svojih životnih interesa na tom području, suprotno onomu što tvrdi austrijska vlada. Osim toga, navedenom se odredbom ne propisuju ni drugi uvjeti u pogledu trajanja ili prirode te prisutnosti, a koji se odnose, među ostalim, na postojanje „stvarne i autentične veze” u pogledu istog područja, kao što je činjenica da osoba o kojoj je riječ u predmetnoj državi članici ima članove svoje obitelji ili imovinu, suprotno onomu što tvrdi Komisija.
22

Novi članak 37.p, kojim se uspostavlja mehanizam financiranja troškova povezanih s gospodarenjem otpadom od fotonaponskih ploča, u taj je zakon uveden 30. svibnja 2012. U skladu s tim člankom, operatori solarne elektrane imaju obvezu plaćanjem naknade za recikliranje financirati troškove povezane s gospodarenjem otpadom od fotonaponskih ploča koje su stavljene na tržište najkasnije do 1. siječnja 2013. U tu je svrhu tim operatorima naložena obveza da najkasnije do 30. lipnja 2013. sklope ugovor kojim se osigurava sustav zajedničkog financiranja na način da se navedeno financiranje osigura najkasnije do 1. siječnja 2019. U pogledu fotonaponskih ploča koje su stavljene na tržište nakon 1. siječnja 2013. ta obveza je na njihovim proizvođačima.
87

Kao prvo, kad je riječ o prvom od tih uvjeta, valja podsjetiti na to da, kako bi se prednosti mogle kvalificirati kao „potpore” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, one moraju, s jedne strane, izravno ili neizravno biti dodijeljene putem državnih sredstava i, s druge strane, one se moraju moći pripisati državi (presuda od 21. listopada 2020., Eco TLC, C‑556/19, EU:C:2020:844, t. 19. i navedena sudska praksa).
40

Kao drugo, valja podsjetiti na to da članak 30. Uredbe br. 1305/2013 daje državama članicama mogućnost dodjele naknada na temelju mreže Natura 2000, ali im u tom smislu ne stvara nikakvu obvezu. Plaćanja na temelju mreže Natura 2000 i Okvirne direktive o vodi jedna su od mjera ruralnog razvoja u smislu članka 2. stavka 1. točke (c) te uredbe. Stoga se taj članak 30. i uvjeti koji su u njemu navedeni primjenjuju samo na plaćanja izvršena u okviru provedbe programa ruralnog razvoja dotične države članice, kako ga odobrava Komisija, u skladu s člankom 10. navedene uredbe. Države članice ne moraju provoditi sve mjere, nego samo one koje odgovaraju njihovoj strategiji i strategiji Unije, uzimajući u obzir i razinu financiranja iz EPFRR‑a. To je tumačenje u skladu s uvodnom izjavom 9. Uredbe br. 1305/2013, koja među ostalim spominje izbor mjera usvojenih za postizanje ciljeva u području ruralnog razvoja. Posljedično, plaćanje na temelju članka 30. Uredbe br. 1305/2013 samo je jedan od izbora koji država članica može odabrati u svrhu primanja financiranja.
30

Međutim, kao što to napominje sud koji je uputio zahtjev, slika koju potrošač povezuje s jediničnim pakiranjem duhanskih proizvoda, jednako kao i vjeran prikaz, može dovesti do poriva za kupnju za čije odvraćanje služe zakonska zdravstvena upozorenja. Iz toga proizlazi da široko tumačenje pojma „slike jediničnih pakiranja” u smislu članka 8. stavka 8. Direktive 2014/40, koje obuhvaća i takvu sliku, dovodi do nalaganja stavljanja tih zdravstvenih upozorenja na te slike, što pridonosi željenom odvraćajućem učinku i stoga zaštiti ljudskog zdravlja.
34

Osim toga, kao što to proizlazi iz izvješća P. Jenarda o Briselskoj konvenciji, str. 32. (SL 1979., C 59, str. 1.), valja navesti da je cilj članka 13. stavka 3. Uredbe br. 1215/2012 pružiti osiguravatelju pravo podnošenja tužbe protiv osiguranika, kao treće stranke u postupku između njega i oštećene stranke, kako bi mu se pružilo sredstvo protiv prijevare i izbjeglo da različiti sudovi donose nepomirljive presude. Iz toga proizlazi da u slučaju kad je oštećena stranka podnijela tužbu za naknadu štete izravno protiv osiguravatelja, a on nije podignuo takvu tužbu protiv dotičnog osiguranika, sud pred kojim je pokrenut postupak ne može se na temelju te odredbe proglasiti nadležnim u odnosu na tog osiguranika.
19

Kao prvo, u tom pogledu valja podsjetiti na to da, kao što to proizlazi iz samog teksta članka 7. stavka 1. Direktive 2003/88, ta odredba daje svim radnicima pravo na plaćeni godišnji odmor u trajanju od najmanje četiri tjedna. To pravo na plaćeni godišnji odmor treba smatrati osobito važnim načelom socijalnog prava Unije, koje nadležna nacionalna tijela mogu provoditi samo u granicama izričito propisanima samom Direktivom 2003/88 (vidjeti u tom smislu presudu od 25. lipnja 2020., Varhoven kasatsionen sad na Republika Bulgaria i Iccrea Banca SpA, C‑762/18 i C‑37/19, EU:C:2020:504, t. 53. i navedenu sudsku praksu).
67

Osim toga, u slučaju da nakon provjere S. D. K. A. ne bi trebala imati bugarsko državljanstvo, važno je podsjetiti na to da K. D. K. i S. D. K. A., bez obzira na njihovo državljanstvo i neovisno o tome imaju li one same svojstvo građana Unije, treba u svim državama članicama smatrati bračnim drugom i izravnim potomkom, u smislu članka 2. točke 2. točaka (a) i (c) Direktive 2004/38 i stoga članovima obitelji V. M. A. (vidjeti u tom smislu presudu od 5. lipnja 2018., Coman i dr., C‑673/16, EU:C:2018:385, t. 36. i 51.).
16

Najprije valja podsjetiti na to da iako je sud koji je uputio zahtjev formalno ograničio svoja pitanja na tumačenje članaka 18., 21., 26., 45., 49. do 55. i 56. do 62. UFEU‑a, ta okolnost nije prepreka za to da mu Sud pruži sve elemente za tumačenje prava Unije koji mogu biti korisni za donošenje odluke u predmetu pred tim sudom, neovisno o tome je li se on pozvao na njih prilikom postavljanja navedenih pitanja (vidjeti, među ostalim, presudu od 29. listopada 2015., Nagy, C‑583/14, EU:C:2015:737, t. 20. i navedenu sudsku praksu).
5

Članak 4. navedene direktive propisuje: „Države članice osiguravaju da od 1. siječnja 2005. nijedno postrojenje ne obavlja djelatnosti navedene u Prilogu I. koje dovode do emisija utvrđenih za tu djelatnost, osim ako operater postrojenja ima dozvolu koju mu je za to izdalo nadležno tijelo u skladu s člancima 5. i 6., odnosno ako je to postrojenje isključeno iz [sustava trgovanja emisijama (STE) Europske unije] u skladu s člankom 27. To vrijedi i za postrojenja uključena u skladu s člankom 24.”
30

Presudom od 28. lipnja 2019. navedeni je sud odbio tu tužbu kao neosnovanu. Prema njegovu mišljenju, s obzirom na to da ne postoje dokazi o izmjeni uporabe spornih površina, one nisu prihvatljive za jedinstveno plaćanje koje je tražilo društvo Euro Delta Danube. Naime, navedeni je sud smatrao da te površine, s obzirom na to da ih na temelju nacionalnog propisa treba smatrati dijelom „ribogojilišta”, ne ispunjavaju uvjete da bi ih se smatralo obradivim površinama, a njihova prijava predstavlja „prekoračenje prijave”, što opravdava izrečene administrativne kazne.
57

To tumačenje potvrđeno je, s jedne strane, tekstom članka 50. Povelje jer, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 51. svojega mišljenja, pojmovi „osuda” i „oslobođenje” nužno ukazuju na to da je kaznena odgovornost okrivljenika ispitana i da je u tom pogledu donesena odluka.
10

Uvodnom izjavom 14. Odluke 2013/448 navodi se: „U pogledu primjene referentne vrijednosti za vruću kovinu u nacionalnim provedbenim mjerama [(NPM)] koje je predložila Češka, […] Komisija primjećuje da dodjela postrojenju koje se nalazi u točki C s oznakom CZ‑existing‑CZ-52-CZ-0102‑05 uzima u obzir procese obuhvaćene granicama sustava za referentnu vrijednost za vruću kovinu. To postrojenje, međutim, ne proizvodi vruću kovinu, već ju preuzima. Zbog nedostatka proizvodnje vruće kovine u postrojenju s oznakom CZ‑existing‑CZ-52-CZ-0102‑05 i posljedičnog nedostatka odgovarajućeg potpostrojenja s referentnom vrijednosti za proizvod koje bi omogućilo određivanje dodjele u skladu s člankom 10. Odluke 2011/278/EU, predložena dodjela nije u skladu s pravilima dodjele i može dovesti do dvostrukog brojenja. Komisija se stoga protivi dodjeli postrojenjima popisanima u točki C Priloga I. ovoj Odluci.”
69

Međutim, različito postupanje koje proizlazi iz propisa o kojem je riječ u glavnom postupku ne može se opravdati potrebom očuvanja usklađenosti njemačkog poreznog sustava, s obzirom na to da, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 104. svojeg mišljenja, članak 10. stavak 6. ErbStG‑a ima za učinak isključenje odbitka obveza koje proizlaze iz nužnih dijelova kada na dan smrti ni ostavitelj ni nasljednik nisu imali prebivalište ili uobičajeno boravište na njemačkom državnom području, i to čak i ako, kao što to proizlazi iz točke 64. ove presude, te obveze predstavljaju, bar djelomično, dovoljnu vezu s dijelovima ostavine na kojima Savezna Republika Njemačka ima poreznu nadležnost i odgovaraju dijelu ostavine koji ne čini povećanje imovine na strani nasljednika koji su djelomično oporezovani.
7

Člankom 8. Uredbe br. 261/2004, naslovljenim „Pravo na vraćanje prevoznine ili preusmjeravanje”, određuje se: „1. Upućivanjem na ovaj članak, putnicima se nudi izbor između: (a) – nadoknade u roku od 7 dana, u skladu s člankom 7. stavkom 3., cjelokupnog iznosa vrijednosti karte po cijeni po kojoj je kupljena, za dio ili dijelove putovanja koji nisu realizirani i za dio, ili dijelove putovanja koji su već ostvareni, ako let više služi svrsi prvotnog plana putovanja putnika, zajedno sa, kada je to primjereno, – povratnim letom u prvu točku polazišta, kada je to najranije moguće; (b) preusmjeravanje, po sukladnim uvjetima prijevoza do njihovog konačnog odredišta prvom mogućom prilikom; ili (c) preusmjeravanje po sukladnim uvjetima prijevoza, do njihovog konačnog odredišta kasnijeg dana kako je putniku prihvatljivo, ovisno o dostupnosti slobodnih mjesta. […]”
8

U članku 8. stavku 1. te uredbe određuje se: „Upućivanjem na ovaj članak, putnicima se nudi izbor između: (a) – nadoknade u roku od 7 dana, u skladu s člankom 7. stavkom 3., cjelokupnog iznosa vrijednosti karte po cijeni po kojoj je kupljena, za dio ili dijelove putovanja koji nisu realizirani i za dio, ili dijelove putovanja koji su već ostvareni, ako let više [ne] služi svrsi prvotnog plana putovanja putnika, zajedno sa, kada je to primjereno, – povratnim letom u prvu točku polazišta, kada je to najranije moguće; (b) preusmjeravanje, po sukladnim uvjetima prijevoza do njihovog konačnog odredišta prvom mogućom prilikom; ili (c) preusmjeravanje po sukladnim uvjetima prijevoza, do njihovog konačnog odredišta kasnijeg dana kako je putniku prihvatljivo, ovisno o dostupnosti slobodnih mjesta.”
(12)

Problemi i neugodnosti, koje putnici imaju zbog otkazivanja leta, trebali bi također biti reducirani. To bi se trebalo postići poticanjem prijevoznika na to da o otkazivanju leta putnike izvijeste pravovremeno, odnosno prije vremena polaska predviđenog redom letenja i uz to im ponude prihvatljivo preusmjeravanje kako bi putnici mogli izvršiti druge pripreme. Ako putnici ne uspiju izvršiti navedeno, zračni prijevoznici su im dužni isplatiti nadoknadu, osim u slučajevima kada je do otkazivanja leta došlo zbog izvanrednih okolnosti koje se nije moglo izbjeći niti uz poduzimanje svih odgovarajućih mjera.”
38

Među zakonima iz Priloga nalazi se i „Iran Freedom and Counter‑Proliferation Act of 2012” (Zakon iz 2012. o slobodi i borbi protiv nuklearnog širenja u Iranu), koji su Sjedinjene Američke Države, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 4. Delegirane uredbe 2018/1100, nakon povlačenja iz Iranskog nuklearnog sporazuma, prestale izuzimati iz primjene, kao što su to najavile 8. svibnja 2018.
68

Iz članka 1. stavka 1. Direktive 89/665 proizlazi to da se, pod uvjetima navedenima u njezinim člancima 2. do 2.f, odluka koju je donio javni naručitelj u postupku javne nabave koji ulazi u područje primjene Direktive 2014/24 odnosno Direktive 2014/23 mora moći učinkovito i u najkraćem roku pobijati pravnim lijekovima ako je dovela do povrede prava Zajednice u području javne nabave ili do povrede nacionalnih pravila kojima se prenosi to pravo. Osim toga, u stavku 3. navedenog članka 1. pojašnjava se da ti pravni lijekovi moraju biti dostupni barem svakoj osobi koja ima ili je imala interes za dobivanje određenog ugovora i koja je pretrpjela ili bi mogla pretrpjeti štetu zbog navodnog kršenja.
45

Naime, takvim se neprenošenjem ne može izmijeniti područje primjene Direktive 93/13 koje, načelno, mora biti isto u svim državama članicama, podložno prilagodbama koje dopušta pravo Unije. U pogledu potonjeg, važno je podsjetiti na to da države članice posebno zadržavaju mogućnost da odredbe navedene direktive primjenjuju, kao pravila nacionalnog prava, na situacije koje nisu obuhvaćene područjem primjene te direktive, pod uvjetom da je to spojivo s njezinim ciljevima i Ugovorima (vidjeti u tom smislu presudu od 2. travnja 2020., Condominio di Milano, via Meda, C‑329/19, EU:C:2020:263, t. 32. do 38.).
41

Konačno, kao što su to u bitnome istaknuli osoba A. K. i njemačka vlada u svojim pisanim očitovanjima, cilj zaštite žrtava prometnih nezgoda, koji se želi postići propisima Unije o osiguranju motornih vozila, kojim se, među ostalim, želi zajamčiti da žrtve nezgoda uzrokovanih motornim vozilima uživaju usporedivo postupanje bez obzira na to gdje se na području Unije dogodila ta nezgoda i koji je zakonodavac unije stalno slijedio i snažio (vidjeti u tom smislu presudu od 28. studenoga 2017., Rodrigues de Andrade, C‑514/16, EU:C:2017:908, t. 32. i 33.), kao i opće načelo jednakosti postupanja zahtijevaju da žrtve nezgoda do kojih je došlo nakon 11. prosinca 2009., ne primaju ograničenu naknadu štete samo zbog toga što je ugovor o osiguranju bio sklopljen prije tog datuma. Naime, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 10. Direktive 2005/14, obveza država članica da jamče osiguravateljno pokriće barem za određene minimalne iznose predstavlja važan element u osiguravanju zaštite žrtava.
31

Osim toga, taj sud istaknuo je, s jedne strane, da se rok zastare od pet godina primjenjuje u predmetnim okolnostima i, s druge strane, da društvima Overseas Financial i Oaktree Finance ni na kojem temelju nije bilo zabranjeno zatražiti ovršne mjere osiguranja koje su mogle prekinuti tu zastaru. Budući da takve mjere nisu bile poduzete prije naloga za plaćanje od 17. svibnja 2016., kamate koje društva Overseas Financial i Oaktree Finance mogu potraživati moraju se posljedično ograničiti na one koje teku od 17. svibnja 2011., to jest pet godina prije tih naloga.