ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7

Članak 17. ove Direktive glasi: [„1. Pravo na odbitak nastaje u trenutku kad nastaje obveza obračuna poreza koji se može odbiti. 2. Ako se roba ili usluge koriste u svrhu oporezovanih transakcija poreznog obveznika, porezni obveznik ovlašten je odbiti od PDV‑a koji je dužan platiti iznos: a) PDV‑a koji duguje ili koji je već plaćen za isporuku robe ili usluga koje je za njega izvršio ili će ih izvršiti drugi porezni obveznik; b) PDV‑a koji duguje ili koji je već plaćen vezano uz uvoz robe; c) PDV‑a koji duguje u skladu s člankom 5. stavkom 7. točkom (a) i člankom 6. stavkom 3. 3. Države članice priznaju svakom poreznom obvezniku pravo na odbitak ili naknadu PDV‑a iz stavka 2. ako se roba i usluge koriste u svrhe: a) transakcija u vezi s gospodarskom aktivnošću iz članka 4. stavka 2., koje se provode u inozemstvu, u pogledu kojih bi PDV bilo dopušteno odbiti da su bile provedene u tuzemstvu; b) transakcija izuzetih od PDV‑a u skladu s člankom 14. stavkom 1. točkom (i), člankom 15. i člankom 16. stavkom 1. slovima B, C i D i stavkom 2.; c) transakcije koje su izuzete od PDV‑a u skladu s člankom 13. slovom B točkom (a) i točkom (d) pod 1 do 5, ako kupac ima poslovni nastan izvan Zajednice ili ako se te transakcije izravno odnose na robu koja je namijenjena izvozu u državu izvan Zajednice. […] 5. Za robu ili usluge koje porezni obveznik koristi kako u transakcijama iz stavaka 2. i 3. kod kojih postoji pravo na odbitak PDV‑a, tako i u transakcijama kod kojih ne postoji pravo na odbitak, odbija se samo onaj dio PDV‑a koji se može pripisati prvim transakcijama. Taj udio poreza za odbitak utvrđuje se sukladno članku 19. za sve transakcije koje obavlja porezni obveznik. Države članice međutim mogu: a) dopustiti da porezni obveznik utvrdi udio za svaki sektor svoje aktivnosti ako za svaki sektor aktivnosti zasebno vodi knjigovodstvo; b) zahtijevati da porezni obveznik utvrdi udio za svaki sektor svoje aktivnosti i za svaki sektor aktivnosti zasebno vodi knjigovodstvo; c) dopustiti ili zahtijevati da porezni obveznik provede odbitak na temelju upotrebe cijelog ili dijela robe i usluga; d) dopustiti ili zahtijevati da porezni obveznik sukladno pravilima iz prvog podstavka provede odbitak vezano uz svu robu i usluge korištene za sve transakcije iz spomenutog podstavka; e) odrediti ga nepostojećim, ako je PDV za koji porezni obveznik nema pravo odbitka neznatan. […]”] (nesl. prij.)
29

Što se tiče prava koja proizlaze iz žigova N i Nathan Baume za njihova nositelja, društvo Martin Y Paz, cour d’appel de Bruxelles je zaključio da je to društvo, do trenutka kada je predsjedniku tribunal de commerce de Nivelles uputilo zahtjev za izdavanje naloga, priznavalo da Gauquie može upotrebljavati znakove istovjetne tim žigovima za ručne torbe i cipele. To je priznavanje dodatno naglašeno ponovljenim prijedlozima društva Martin Y Paz u pogledu zajedničkog upravljanja postupkom stavljanja na tržište njegovih proizvoda i proizvoda Gauquieja.
3

Uvodne izjave 6. do 8., 11. do 14. kao i 17. i 18. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi navode kako slijedi: „6. Ovom se Direktivom stoga [...] usklađuju zakoni država članica u području nepoštene poslovne prakse, uključujući nepošteno oglašavanje, koja izravno nanosi štetu gospodarskim interesima potrošača [...] Direktiva ne obuhvaća niti utječe na nacionalne zakone u području nepoštene poslovne prakse koja nanosi štetu jedino interesima konkurenata na tržištu ili se odnosi na poslove između trgovaca; [...] 7. Ova se Direktiva tiče poslovne prakse koja je u izravnom odnosu s utjecajem na potrošačevim odlukama o transakcijama vezanim uz proizvode. [...] 8. Ova Direktiva izravno štiti gospodarske interese potrošača od nepoštene poslovne prakse poslovnog subjekta prema potrošaču. [...] [...] 11. Visoki stupanj usklađenosti postignut usklađivanjem nacionalnih odredaba putem ove Direktive stvara zajednički visok stupanj zaštite potrošača. Ovom Direktivom utvrđuje se jedinstvena opća zabrana nepoštene poslovne prakse kojom se narušava gospodarsko ponašanje potrošača. [...] 12. Usklađivanje će u znatnoj mjeri povećati pravnu sigurnost kako za potrošače, tako i za poslovne subjekte. Obje će se skupine moći oslanjati na jedinstven pravni okvir temeljen na jasno utvrđenim pravnim konceptima koji uređuju sve aspekte nepoštene poslovne prakse u cijeloj Europskoj uniji. [...] 13. U svrhu postizanja ciljeva Zajednice putem uklanjanja prepreka unutarnjem tržištu, nužno je zamijeniti postojeće različite opće odredbe i pravna načela država članica. Stoga, jedinstvena i zajednička opća zabrana utvrđena ovom Direktivom obuhvaća nepoštenu poslovnu praksu koja narušava gospodarsko ponašanje potrošača. [...] Opća zabrana razrađena je pravilima o dvije vrste poslovne prakse koje su nesumnjivo najčešće, a to su zavaravajuća poslovna praksa i agresivna poslovna praksa. 14. Poželjno je da se zavaravajućom poslovnom praksom smatra i praksa, uključujući zavaravajuće oglašavanje, pri kojoj se zavaravanjem sprečava potrošača da izvrši izbor temeljen na informacijama, odnosno učinkoviti izbor. [...] [...] 17. Kako bi se osigurala veća pravna sigurnost, poželjno je utvrditi poslovnu praksu koja se u svim okolnostima smatra nepoštenom. Prilog I. stoga sadrži cjelovit popis postupaka koji predstavljaju takvu praksu. To su jedina poslovna postupanja koja se mogu smatrati nepoštenima a da se ne poduzima ocjenjivanje svakog pojedinog slučaja s obzirom na odredbe članaka 5. do 9. [...] 18. [...] U skladu s načelom proporcionalnosti, a kako bi omogućila učinkovitu primjenu zaštite koju predviđa, ova Direktiva kao mjerilo postavlja prosječnog potrošača koji je u razumnoj mjeri obaviješten, pažljiv i oprezan, uzimajući u obzir socijalne, kulturne i jezične čimbenike, kao što to tumači Sud, [...]”
16

Kao prvo, Opći sud je ispitao tu potonju zapreku vođenju postupka. On je istaknuo da su uvjeti dopuštenosti tužbe i prigovora koji su u njoj navedeni prisilnopravni tako da ih je on mogao ispitati po službenoj dužnosti, pri čemu je podsjetio da intervenijent ne može istaknuti zapreku vođenju postupka koju nije istaknula stranka koju on podupire.
57

Opći sud u tom je pogledu, kao prvo, u točkama 227. do 248. pobijane presude ispitao je li sporna uredba prouzročila povećanje rizika izloženosti ljudi TSE‑u koji se javlja kod malih preživača zbog toga što se meso malih preživača koji su bili dijelom stada u okviru kojeg je otkriven jedan slučaj TSE‑a stavilo na tržište za prehranu ljudi. Nakon što je utvrdio da postoji nezanemarivo povećanje tog rizika, Opći sud ipak je smatrao da to utvrđenje nije dovoljno da bi se utvrdila povreda načela predostrožnosti ili obveze zadržavanja visoke razine zaštite zdravlja ljudi. Prema mišljenju tog suda, valjalo je osim toga provjeriti je li to povećanje dovelo do rizika za zdravlje ljudi koji prelaze razinu koja se smatra prihvatljivom za društvo.
11

Točka 4.8.4. DRR‑a glasi: „U slučaju nepredvidivih smetnji pri prometu vlakova zbog tehničkih razloga ili nesreće, upravitelj infrastrukture će poduzeti sve potrebne mjere kako bi normalizirao situaciju. On mora naročito primijeniti postupke RGE‑a [Règlement Général de l'Exploitation Technique] predviđene u slučaju nezgoda i nesreća. U slučaju opasnosti i kad je to prijeko potrebno, a posebno u slučaju nesreće, zbog smetnji koje su dovele do toga da se infrastrukturom trenutno ne može koristiti ili zbog bilo koje druge činjenice koja onemogućava korištenje infrastrukture u normalnim uvjetima sigurnosti, raspodijeljene se trase mogu povući bez upozorenja, na vrijeme potrebno da se sustav popravi ili do nestanka činjenice koja je prouzročila prekid prometa. [ACF] će dodijeliti alternativne kapacitete koji najbolje odgovaraju specifikacijama željezničkih prijevoznika u pitanju. Upravitelj infrastrukture može, ako smatra potrebnim, zatražiti od željezničkih prijevoznika da mu stave na raspolaganje sredstva koja po njegovom mišljenju najviše mogu doprinijeti normalizaciji situacije u najkraćem roku ili upotrijebiti vlastita sredstva za spašavanje i ponovno vraćanje na tračnice. Troškove koji pritom nastanu snosit će strana koja je odgovorna za smetnje.”
41

U okviru sustava financiranja sličnih onom uspostavljenom na temelju članka 42.b UrhG-a, Sud je već presudio da s obzirom na to da su mediji za bilježenje namijenjeni reproduciranju bili stavljeni na raspolaganje fizičkim osobama u privatne svrhe, uopće nije nužno utvrđivati da su one tim medijima stvarno privatno umnožavale i tako stvarno uzrokovale štetu nositeljima isključivog prava na reproduciranje, s obzirom na to da se za te fizičke osobe legitimno pretpostavlja da u cijelosti imaju koristi od takvog stavljanja na raspolaganje, odnosno da u potpunosti iskorištavaju funkcije koje se povezuju s tim medijima, uključujući i funkcije koje se odnose na reproduciranje (gore navedena presuda Padawan, t. 54. i 55.).
47

Međutim, to utvrđenje samo po sebi ne bi moglo dovesti do ukidanja pobijane presude jer se njime odlučuje o tužbi koju je Portielje podnio pred Općim sudom. Naime, kao što to proizlazi iz točaka 51. do 59. iste presude, Opći sud je svoj stav podredno temeljio na utvrđenju da je Portielje, kako to navodi Opći sud, „predložio dokaze koji bi mogli pokazati da on nije vršio odlučujući utjecaj na Gosselin, odnosno da čak nije ni bio u mogućnosti vršiti takav utjecaj”, oborivši tako pretpostavku koja posebice proizlazi iz gore navedene presude Akzo Nobel i dr. protiv Komisije. Potrebno je stoga ispitati i drugi žalbeni razlog.
27

Najprije treba napomenuti da BEST zahtijeva od Suda da po službenoj dužnosti donese odluku, s jedne strane, o pitanju protivi li se članak 3. stavak 1. točke (b) i (c) Prve direktive Vijeća 89/104/EEZ od 21. prosinca 1988. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 1989., L 40, str. 1.) registraciji žiga koji se doživljava kao promotivan ili sugestivan. S druge strane, BEST od Suda traži da odgovori na pitanje dodjeljuje li se zaštita zaštićenom imenu na temelju članka 8. Pariške konvencije za zaštitu industrijskoga vlasništva, potpisane u Parizu 20. ožujka 1883., posljednji put revidirane u Stockholmu (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 828., br. 11851, str. 305.), u svezi s člancima 1. i 2. Sporazuma o trgovinskim aspektima prava intelektualnog vlasništva u trgovini, koji se nalazi u Dodatku 1 C Sporazuma o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije potpisanog u Marrakechu 15. travnja 1994. i odobrenog Odlukom Vijeća 94/800/EZ od 22. prosinca 1994. o sklapanju u ime Europske zajednice, s obzirom na pitanja iz njezine nadležnosti, sporazuma postignutih u Urugvajskom krugu multilateralnih pregovora (1986.‑1994.) (SL L 336, str. 1.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 3.) pod uvjetom da se može utvrditi da to zaštićeno ime ima razlikovni karakter.
60

Prema tome iako se mjere koje su usmjerene na stvaranje vanjskih učinaka, kao što su to smjernice koje se odnose na gospodarske subjekte, ne mogu svrstati u pravna pravila koja je upravno tijelo uvijek obvezno poštovati, one ipak utvrđuju pravila postupanja koja ukazuju na način postupanja od kojeg to upravno tijelo ne može odstupiti u pojedinom slučaju bez da za to iznese razloge koji su spojivi s načelom jednakog postupanja. Naime, institucija u pitanju se, usvajajući takva pravila postupanja i najavljujući kroz objavu istih da će se navedena pravila primijeniti na slučajeve obuhvaćene tim pravilima, sama ograničava u izvršavanju svog prava diskrecije te od njih ne može odstupiti jer će se u protivnom, ako je potrebno, kazniti zbog povrede općih načela prava kao što su jednako postupanje ili zaštita legitimnih očekivanja. Ne može se stoga isključiti da bi pod određenim uvjetima i ovisno o sadržaju, takva pravila opće primjene mogla proizvesti pravne učinke (vidjeti u tom smislu presudu od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr. protiv Komisije, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, Zb., str. I‑5425., točke 209. do 211. ).
7

Za trajanje povrede uzeto je u obzir razdoblje od 1. srpnja 1996. do 28. studenoga 2002. za društvo Dow Chemical, od 1. srpnja 1996. do 27. studenoga 2001. za društvo Dow Deutschland, od 22. veljače 2001. do 28. veljače 2002. za društvo Dow Deutschland Anlagengesellschaft i od 26. studenoga 2001. do 28. studenoga 2002. za društvo Dow Europe.
1

Svojom žalbom New Yorker SHK Jeans GmbH & Co. KG, ranije New Yorker SHK Jeans GmbH (u daljnjem tekstu: New Yorker Jeans), zatražio je poništenje presude Općeg suda od 29. rujna 2011., New Yorker SHK Jeans protiv OHIM‑a – Vallis K. ‐ Vallis A. (FISHBONE) (T‑415/09, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je Opći sud odbio tužbu za poništenje odluke prvog žalbenog vijeća Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) od 30. srpnja 2009. (predmet R 1051/2008‑1) (u daljnjem tekstu: sporna odluka) koja se odnosi na postupak povodom prigovora koji su pokrenuli Vallis K. – Vallis A. & Co OE (u daljnjem tekstu: Vallis K. ‐ Vallis A.) protiv prijave za registraciju verbalnog žiga FISHBONE koju je podnio New Yorker Jeans.
„1.

Treba li članak 6. [stavak 2. prvi podstavak] točku (a) i članak 13. B točku (b) [Šeste direktive] tumačiti na način da zabranjuju da se uporaba u privatne svrhe od strane upravitelja, administratora ili članova i njihovih obitelji društva koje je porezni obveznik i koje ima pravnu sposobnost, jednog dijela ili cijele nekretnine koja je dio imovine tog društva i koja stoga u cijelosti čini imovinu određenog poslovanja, smatra pružanjem usluge koja je izuzeta od plaćanja poreza na temelju toga što predstavlja leasing ili iznajmljivanje nekretnine u smislu navedenog članka 13. B točke (b), u slučaju kad kao naknada za to korištenje nije predviđeno nikakvo plaćanje najamnine u novcu, ali što dovodi do primitka u naravi koji se kao takav oporezuje u okviru poreza na dohodak kojem podliježu upravitelji, s tim da se to korištenje zbog toga u poreznom smislu smatra naknadom za dio usluge rada koju pružaju upravitelji, administratori ili članovi?
19

U takvim okolnostima Supreme Court of the United Kingdom odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Kada, kao u predmetnom slučaju, zaposlenik u odnosu na prenositelja ima ugovorom utvrđeno pravo na one uvjete o kojima je periodično pregovaralo i koje je ugovorilo tijelo za kolektivno pregovaranje, koje nije povezano sa predmetnim strankama, te kada se takvo pravo u odnosu između zaposlenika i poslodavca prenositelja prema nacionalnom zakonodavstvu smatra dinamičnim, a ne statičnim pravom, postoji li prema članku 3. Direktive [2001/23], u vezi s [gore navedenom] presudom Werhof: a) obveza da takvo pravo bude zaštićeno i ovršivo u odnosu na preuzimatelja u slučaju prijenosa na koji se [ova] Direktiva primjenjuje? ili b) ovlast nacionalnih sudova da presude da su takva prava, u slučaju prijenosa na koji se [spomenuta] Direktiva primjenjuje, zaštićena i ovršiva u odnosu na preuzimatelja? ili c) zabrana nacionalnim sudovima da presude da su takva prava, u slučaju prijenosa na koji se [ova ista] Direktiva primjenjuje, zaštićena i ovršiva u odnosu na preuzimatelja? 2. Jesu li sudovi države članice, u slučaju kad je ta država članica ispunila svoju obvezu prenošenja minimalnih zahtjeva iz članka 3. Direktive 2001/23 u svoje nacionalno pravo, ali je međutim upitno valja li provedbene pravne propise tumačiti na način da oni nadilaze takve zahtjeve time što osiguravaju dinamična ugovorna prava protiv preuzimatelja, slobodni u svrhu tumačenja provedbenih propisa, dakako pod pretpostavkom da takvo tumačenje nije protivno pravu Zajednice, primijeniti nacionalno pravo ili je potrebno primijeniti drugačiji pristup glede tumačenja i, ako je tako, koji pristup? 3) Je li nacionalni sud slobodan primijeniti tumačenje TUPE‑a, na koje se pozivaju zaposlenici, na predmetni slučaj s obzirom na to da poslodavac ne tvrdi da bi priznavanje dinamičnog prava zaposlenika na temelju nacionalnog prava glede uvjeta rada ugovorenih kolektivnim ugovorom predstavljalo povredu pravâ tog poslodavca iz članka 11. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda [potpisane u Rimu, 4. studenog 1950.]?”
9

Gospođa Prinz je 1. lipnja 2010. podnijela tužbu protiv te odluke. Istaknula je da ispunjava spomenuti uvjet jer je boravila u Njemačkoj od rujna 1993. do travnja 1994. i od siječnja 2007. do kolovoza 2009., to jest tijekom razdoblja od tri godine i četiri mjeseca. Gospođa Prinz je također navela da je uvjet prebivališta koji određuje BAföG protivan članku 21. UFEU‑a te je ukazala na veze koje je održavala s državom članicom u pitanju, napomenuvši da je u toj državi rođena, da ima njemačko državljanstvo, da je iz te države članice otišla samo zbog odlaska njenog oca na rad u inozemstvo i da je uvijek održavala veze sa svojom domovinom. Dodatni boravak u trajanju od četiri mjeseca, prema mišljenju gđe Prinz, ne bi bio znatno ojačao te veze.
1.

Talijanska Republika nije ispunila obveze na temelju članka 5. Odluke 2006/323, članka 4. Odluke 2007/375 i članka 249. četvrtog stavka Ugovora o EZ‑u time što u propisanim rokovima nije poduzela sve potrebne mjere radi povrata državnih potpora koje su proglašene nezakonitima i nespojivima sa zajedničkim tržištem Odlukom Komisije 2006/323/EZ od 7. prosinca 2005. o oslobođenju od trošarina za mineralna ulja koja se koriste kao gorivo za proizvodnju aluminijevog oksida u regiji Gardanne, u regiji Shannon i na Sardiniji, koje se navedenim redoslijedom provodi u Francuskoj, Irskoj i Italiji, i Odlukom Komisije 2007/375/EZ od 7. veljače 2007. o oslobođenju od trošarina za mineralna ulja koja se koriste kao gorivo za proizvodnju aluminijevog oksida u regiji Gardanne, u regiji Shannon i na Sardiniji, koje se navedenim redoslijedom primjenjuje u Francuskoj, Irskoj i Italiji (C 78/2001 (ex NN 22/01), C 79/2001 (ex NN 23/01), C 80/2001 (ex NN 26/01)).
2.

Nalaže se društvima Team Relocations NV, Amertranseuro International Holdings Ltd, Trans Euro Ltd i Team Relocations Ltd solidarno snošenje troškova.
Predmet C‑500/11

The Queen, na zahtjev Fruition Po Ltd,

protiv

Minister for Sustainable Farming and Food and Animal Health

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court))

„Zahtjev za prethodnu odluku — Uredba (EZ) br. 2200/96 — Uredba (EZ) br. 1432/2003 — Poljoprivreda — Zajednička organizacija tržišta — Voće i povrće — Organizacije proizvođača — Uvjeti za priznavanje od strane nacionalnih tijela — Stavljanje na raspolaganje tehničkih sredstava nužnih za skladištenje, pakiranje i trgovanje proizvodima — Obveza organizacije, u slučaju delegiranja zadataka na treća društva, da provodi kontrolu nad tim društvima“

Sažetak – Presuda Suda (drugo vijeće) od 19. prosinca 2013.

Poljoprivreda – Zajednička organizacija tržišta – Voće i povrće – Organizacije proizvođača – Priznanje tih organizacija od nacionalnih tijela u slučaju povjeravanja provedbe bitnih aktivnosti trećim osobama – Pretpostavke – Ugovorni odnos koji dopušta organizaciji proizvođača da zadrži odgovornost nad provođenjem izdvojenih aktivnosti kao i nadzor nad ukupnim upravljanjem – Provjera od strane nacionalnog suda

(Uredba Vijeća br. 2200/96, čl. 11.)

Članak 11. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2200/96 o zajedničkom uređenju tržišta voća i povrća treba tumačiti u smislu da, kako bi se zadovoljili uvjeti za priznavanje navedeni u toj odredbi, organizacija proizvođača koja je povjerila trećim osobama provedbu aktivnosti bitnih za priznavanje svojeg statusa na temelju navedene odredbe mora sklopiti takav ugovorni odnos koji će joj omogućiti da zadrži odgovornost za tu aktivnost kao i kontrolu nad ukupnim upravljanjem na način da će ta organizacija na kraju zadržati ovlast kontrole i, prema potrebi, pravovremene intervencije u te aktivnosti tijekom cjelokupnog trajanja ugovora. Na nadležnom nacionalnom sudu je da provjeri, u svakom pojedinom slučaju i uzimajući u obzir sve bitne okolnosti slučaja, uključujući i prirodu i obujam izdvojenih aktivnosti, je li organizacija proizvođača zadržala takvu kontrolu.

(t. 32. i izreka)
S obzirom na to da su glavni ciljevi Direktive 2009/41 o ograničenoj uporabi genetski modificiranih mikroorganizama zaštita zdravlja ljudi i okoliša, ništa se ne protivi tomu da država članica u svojem nacionalnom zakonodavstvu predvidi širu definiciju pojma nesreća od one koja je predviđena člankom 2. točkom (d) Direktive 2009/41, koja bi obuhvaćala i nesreće povezane s genetski modificiranim organizmima. Usto, države članice također imaju pravo uspostaviti strožu zaštitu u području nesreća koje uključuju takve organizme.

S obzirom na to da se nijednom odredbom Direktive 2009/41 o ograničenoj uporabi genetski modificiranih mikroorganizama ne utvrđuje trajanje istrage ili savjetovanja iz članka 10. stavka 4. točke (b) navedene direktive, države članice su, ako to smatraju potrebnim, u načelu slobodne utvrditi to trajanje, poštujući pri tome pravo Unije.

(t. 127.)
Naime, ako zaposlenik društva za osiguranje obavlja djelatnosti posredovanja u osiguranju izvan okvira podređenog odnosa koji ga veže uz to društvo, načelno se mora smatrati da on ne djeluje pod odgovornošću tog društva i da stoga djeluje za samog sebe kao posrednik u osiguranju u smislu članka 2. stavka 5. Direktive 2002/92, što ima za posljedicu da mora ispunjavati zahtjeve spomenute u članku 4. te direktive. Okolnost da društvo za osiguranje vrši određeni nadzor nad njegovim djelatnostima nije dovoljna da bi se spomenutog posrednika oslobodilo obveze ispunjavanja spomenutih stručnih uvjeta predviđenih Direktivom.

Odredbe članka 2. stavka 3. drugog podstavka u vezi s člankom 4. stavkom 1. Direktive 2002/92 o posredovanju u osiguranju treba tumačiti na način da im je protivno da se zaposlenik jednog društva za osiguranje koji nema kvalifikacije predviđene u potonjoj odredbi povremeno i izvan okvira svoje glavne poslovne djelatnosti bavi poslovima posredovanja u osiguranju kada taj zaposlenik ne djeluje u okviru podređenog odnosa koji ga veže uz to društvo i kada potonje ipak vrši nadzor nad njegovim djelatnostima.

Cilj Direktive 2002/92 o posredovanju u osiguranju jest dvostruki, to jest, s jedne strane, pravilno funkcioniranje jedinstvenog tržišta osiguranja uklanjanjem prepreka slobodi poslovnog nastana i slobodi pružanja usluga i, s druge strane, jačanje zaštite potrošača u tom području.

Tumačenje prema kojem bi određena kategorija osoba mogla nuditi usluge posredovanja, iako ne ispunjava zahtjeve predviđene člankom 4. stavkom 1. Direktive 2002/92, bilo bi protivnom tom dvostrukom cilju. S jedne strane, takvo tumačenje te direktive stvorilo bi znatne razlike između posrednika koji djeluju na jedinstvenom tržištu osiguranja zato što bi posrednici, bez obzira na to ispunjavaju li te uvjete ili ne, mogli obavljati djelatnosti posredovanja za iste vrste ugovora o osiguranju. To tumačenje bilo bi usto protivno cilju da se osigura jednakost postupanja prema tim kategorijama posrednika u osiguranju. S druge strane, takvim tumačenjem ne bi se moglo osigurati visoku razinu zaštite potrošača na tržištu osiguranja, to jest osiguranika. Naime, nije moguće smatrati da zaposlenici nekog društva za osiguranje koji se bave izravnom prodajom usluga osiguranja u okviru tog društva imaju, u svakom slučaju, odgovarajuća znanja i sposobnosti koja su nužna da bi pojedinačno posredovali u osiguranju i da stoga mogu jamčiti kvalitetu takvog posredovanja. Također se ne može pretpostaviti da su takvi zaposlenici, ako nemaju ta znanja i sposobnosti, u mogućnosti svojim klijentima prilikom sklapanja, izmjene ili obnove ugovora o osiguranju dati informacije propisane člankom 12. Direktive 2002/92.

(t. 27.‑30.)