MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MANUELA CAMPOSA SÁNCHEZ‑BORDONE

od 12. siječnja 2017. ( 1 )

Predmeti C‑217/15 i C‑350/15

Massimo Orsi

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (Sud u Santa Mariji Capui Vetere, Italija))

„Povelja Europske unije o temeljnim pravima — Nacionalno zakonodavstvo koje predviđa upravnu kaznu i kaznenopravnu sankciju za isto djelo koje se odnosi na neplaćanje PDV‑a — Povreda načela ne bis in idem“

Luciano Baldetti

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (Sud u Santa Mariji Capui Vetere, Italija))

„Povelja Europske unije o temeljnim pravima — Nacionalno zakonodavstvo koje predviđa upravnu kaznu i kaznenopravnu sankciju za isto djelo koje se odnosi na neplaćanje PDV‑a — Povreda načela ne bis in idem“

1. Pod kojim se pretpostavkama primjenjuje načelo ne bis in idem kad zakonodavstva nekih država omogućavaju kumulativnu primjenu upravne kazne i kaznenopravne sankcije za kažnjavanje neplaćanja visokog iznosa poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV)? To je, ukratko, poteškoća s kojom se Sud ponovno suočava.

2. Sud je u svojoj presudi od 26. veljače 2013. u predmetu Åkerberg Fransson (u daljnjem tekstu: presuda Åkerberg Fransson ( 2 )) pružio smjernice koje nacionalni sudovi trebaju slijediti u vezi s pravom osobe da joj se ne može dvaput suditi za isto neispunjavanje obveze plaćanja PDV‑a. To je učinio time što je usvojio rješenja koja je razvio Europski sud za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP), ali je odgovor dân u okviru navedene presude doveo do poteškoća i nesuglasica među sudovima u nekim državama članicama poput Italije.

3. Sud će morati upotpuniti i pojasniti svoju sudsku praksu u tom području, osobito nakon nedavne presude ESLJP‑a od 15. studenoga 2016. ( 3 ) Međutim, ovaj predmet nije najprikladniji za to jer odgovor na oba zahtjeva za prethodnu odluku u biti ovisi o manje problematičnom elementu načela ne bis in idem, a to je istovjetnost kažnjenih osoba.

I – Pravni okvir

A – Europska konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda iz 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP)

4. Protokol br. 7 uz EKLJP, potpisan u Strasbourgu 22. studenoga 1984. (u daljnjem tekstu: Protokol br. 7), u svojem članku 4. uređuje „pravo da se ne bude dva puta suđen ili kažnjen u istoj stvari” na sljedeći način: „1. Nikome se ne može ponovno suditi niti ga se može kazniti u kaznenom postupku iste države za kazneno djelo za koje je već pravomoćno oslobođen ili osuđen u skladu sa zakonom i kaznenim postupkom te države. 2. Odredbe prethodnoga stavka ne sprječavaju ponovno razmatranje slučaja u skladu sa zakonom i kaznenim postupkom dotične države ako postoje dokazi o novim ili novootkrivenim činjenicama, ili ako je u prethodnom postupku došlo do bitnih povreda koje su mogle utjecati na rješenje slučaja. 3. Ovaj se članak ne može derogirati na temelju članka 15. Konvencije.”

B – Pravo Unije

5. U skladu s člankom 50. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja): „Nikome se ne može ponovno suditi niti ga se može kazniti u kaznenom postupku za kazneno djelo za koje je već pravomoćno oslobođen ili osuđen u Uniji u skladu sa zakonom.”

6. U članku 51. Povelje utvrđuje se njezino područje primjene: „1. Odredbe ove Povelje odnose se na institucije, tijela, urede i agencije Unije, uz poštovanje načela supsidijarnosti, te na države članice samo kada provode pravo Unije. Oni stoga moraju poštovati prava i držati se načela te promicati njihovu primjenu u skladu sa svojim ovlastima i poštujući ograničenja nadležnosti Unije koje su joj dodijeljene u Ugovorima. 2. Poveljom se ne proširuje područje primjene prava Unije izvan ovlasti Unije, ne uspostavlja se nova ovlast ni zadaća za Uniju niti se mijenjaju ovlasti i zadaće kako su utvrđene Ugovorima.”

C – Talijansko pravo

7. Članak 13. stavak 1. Uredbe sa zakonskom snagom br. 471 od 18. prosinca 1997. o reformi nekaznenih poreznih sankcija u području izravnih poreza, poreza na dodanu vrijednost i ubiranja poreza, u skladu s člankom 3. stavkom 133. točkom (q) Zakona br. 662 od 23. prosinca 1996. utvrđuje sljedeće ( 4 ): „Svaka osoba koja u propisanim rokovima u cijelosti ili djelomično ne isplati predujmove, periodična plaćanja, izjednačene ili izravnane iznose poreza koji proizlaze iz prijave, pri čemu se u tim primjerima odbija iznos periodičnih plaćanja i predujmova, čak i ako oni nisu bili plaćeni, podliježe upravnoj kazni u visini od 30% svakog neplaćenog iznosa čak i kada se, nakon ispravka materijalnih pogrešaka ili izračuna koji su ustanovljeni prilikom kontrole godišnje prijave, utvrdi da je porez viši ili da je višak koji se može odbiti niži. Za plaćanja izvršena sa zakašnjenjem koje nije duže od petnaest dana, kazna određena u prvoj rečenici, osim onoga što je određeno u članku 13. stavku 1. Uredbe sa zakonskom snagom br. 472 od 18. prosinca 1997., smanjuje se za petnaestinu svaki dan zakašnjenja. Ista kazna primjenjuje se u slučajevima obračuna poreza uvećanog na temelju članaka 36.a i 36.b Uredbe br. 600 predsjednika Republike od 29. rujna 1973. i članka 54.a Uredbe br. 633 predsjednika Republike od 26. listopada 1972. ( 5 )”

8. Uredba sa zakonskom snagom br. 74/2000 od 10. ožujka 2000. o kaznenim djelima u području izravnih poreza i PDV‑a ( 6 ) (u daljnjem tekstu: Uredba sa zakonskom snagom 74/2000) u članku 10.b naslovljenom „Izbjegavanje plaćanja PDV‑a” propisuje sljedeće: „Odredba iz članka 10.a se u okviru u njoj predviđenih granica primjenjuje i na svaku osobu koja ne plati porez na dodanu vrijednost koji duguje na temelju godišnje prijave unutar propisanog roka utvrđenog za plaćanje predujma koji se odnosi na naredno porezno razdoblje.”

9. U skladu s člankom 10.a Uredbe sa zakonskom snagom:

„Osoba koja u roku za podnošenje godišnje porezne prijave poreznog platca ne plati porez po odbitku dugovan na temelju potvrde izdane poreznim platcima kaznit će se kaznom zatvora u trajanju od šest mjeseci do dvije godine ako je taj iznos veći od pedeset tisuća eura za svako porezno razdoblje.”

10. Članci od 19. do 21. Uredbe sa zakonskom snagom 74/2000, sadržani u Glavi „Odnosi s upravnim sustavom kažnjavanja i sustavom kažnjavanja između postupaka”, ukratko određuju: a) da se primjenjuje posebna odredba ako je za isto djelo predviđena kazna na temelju odredbe iz glave II. i na temelju odredbe koja predviđa upravnu kaznu; b) da se kazneni i upravni postupak vode zasebno, odnosno da se nijedan od njih ne može obustaviti do donošenja odluke u drugom postupku; c) da nadležno tijelo izriče upravne kazne u vezi s povredama poreznih obveza koje predstavljaju kazneno djelo; i d) da se, međutim, takve kazne ne mogu izvršiti osim ako se kazneni postupak ne završi obustavom ili pravomoćnom oslobađajućom presudom zbog čega kazneni progon postaje bespredmetan,a u potonjem slučaju rok za naplatu počinje teći od dana dostave oslobađajuće presude.

11. Nakon počinjenja djela povodom kojih su upućeni predmetni zahtjevi za prethodnu odluku, talijansko zakonodavstvo izmijenjeno je Uredbom sa zakonskom snagom br. 158 od 24. rujna 2015. ( 7 ) (Uredba sa zakonskom snagom br. 158 od 24. rujna 2015. o izmjeni sustava kažnjavanja u skladu s člankom 8. stavkom 1. Zakona br. 23 od 11. ožujka 2014.) (u daljnjem tekstu: Uredba sa zakonskom snagom 158/2015), kojom je izmijenjen članak 10.a i članak 10.b Uredbe sa zakonskom snagom 74/2000 te je člankom 13. te uredbe uveden još jedan razlog za isključivanje kažnjavanja.

12. U skladu s člankom 7. Uredba sa zakonskom snagom 158/2015, članak 10.a Uredbe sa zakonskom snagom 74/2000 sada glasi: „Osoba koja u roku za podnošenje godišnje porezne prijave poreznog platca ne plati porez po odbitku dugovan na temelju te prijave ili potvrde izdane poreznim platcima kaznit će se kaznom zatvora u trajanju od šest mjeseci do dvije godine ako je taj iznos veći od sto pedeset tisuća eura za svako porezno razdoblje.”

13. U skladu s člankom 8. Uredbe sa zakonskom snagom 158/2015, članak 10.b Uredbe sa zakonskom snagom 74/2000 izmijenjen je s učinkom od 22. listopada 2015.: „Osoba koja u roku za plaćanje predujma koji se odnosi na naredno porezno razdoblje ne plati porez na dodanu vrijednost dugovan na temelju godišnje porezne prijave kaznit će se kaznom zatvora u trajanju od šest mjeseci do dvije godine ako je taj iznos veći od dvjesto pedeset tisuća eura za svako porezno razdoblje.”

14. U skladu s člankom 7. Uredbe sa zakonskom snagom br. 269 od 30. rujna 2003. ( 8 ) o primjeni poreznih upravnih kazni isključivo na pravne osobe: „1. Upravne kazne koje se odnose na posebne porezne obveze društva ili subjekata koji imaju pravnu osobnost primjenjuju se isključivo na te pravne osobe. 2. Odredbe iz stavka 1. primjenjuju se na kaznena djela za koja još nije podnesena kaznena prijava ili u vezi s kojima kazna nije izrečena na dan stupanja na snagu ove uredbe. U slučajevima predviđenima ovim člankom primjenjuju se odredbe Uredbe sa zakonskom snagom od 18. prosinca 1997. br. 472 pod uvjetom da su sukladne.”

II – Nacionalni sporovi i prethodna pitanja

15. Sud treba odgovoriti na dva slična zahtjeva za prethodnu odluku koja je uputio Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (Sud u Santa Mariji Capui Vetere, Italija).

16. Povod za predmet C‑217/15 je kazneni postupak koji je pokrenut protiv M. Orsija u svojstvu pravnog zastupnika društva Servizi Ambiente e Commercio S.r.l. zbog neplaćanja u propisanom roku iznosa od 1014288,00 eura s naslova PDV‑a za porezno razdoblje 2011.

17. Kazneni postupak pokrenut je povodom prijave koju je Agenzia dell’Entrate (Porezna uprava, Italija) podnijela pred Procura della Repubblica (Državno odvjetništvo, Italija) u kojoj se navodi da poduzeće čiji je M. Orsi bio pravni zastupnik nije platilo PDV, što predstavlja kazneno djelo prema članku 10.b, u vezi s člankom 10.a Uredbe sa zakonskom snagom 74/2000. Tijekom tog kaznenog postupka M. Orsi podnio je žalbu protiv odluke kojom je naloženo privremeno oduzimanje njegove imovine.

18. Prije pokretanja kaznenog postupka talijanska porezna uprava je provela porezni nadzor poreznog kaznenog djela te je M. Orsiju naložila plaćanje poreznog duga i izrekla novčanu kaznu u visini od 30% dugovanog iznosa. Nakon provedenog postupka stranke su se sporazumjele glede toga da će porezna uprava odustati od predviđene kazne i prihvatiti da M. Orsi plati samo dugovani PDV, čime je postupak konačno završen s obzirom na to da nije podnesena žalba.

19. U tim okolnostima Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (Sud u Santa Mariji Capui Vetere) odlučio je uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje: „Je li, u smislu članka 4. [Protokola br. 7 EKLJP‑a] i članka 50. [Povelje], u skladu s pravom Unije odredba iz članka 10.b Uredbe sa zakonskom snagom 74/2000 u mjeri u kojoj dopušta utvrđivanje kaznene odgovornosti osobe koja je za isto djelo (neplaćanje PDV‑a) već bila adresat konačne odluke Državne porezne uprave, na temelju koje mu je izrečena upravna kazna u visini od 30% iznosa neplaćenog poreznog duga?”

20. Činjenično stanje u predmetu C‑350/15 vrlo je slično. L. Baldetti, u svojstvu pravnog zastupnika društva Evoluzione Maglia S.r.l., naveo je da državi duguje iznos od 1071836 eura s naslova PDV‑a za 2010. i 2011., a koji nije platio u utvrđenom roku. Porezna uprava je protiv njega kao zastupnika navedenog poduzeća provela postupak poreznog nadzora u okviru kojeg mu je naložila plaćanje poreznog duga i izrekla odgovarajuće novčane kazne. Nakon provedenog postupka porezna uprava i porezni obveznik su se sporazumjeli glede toga da će potonji platiti dugovani iznos poreza i 50% kazne, a porezna uprava će se odreći 50% preostalog iznosa, čime je postupak konačno završen, a također nije podnesena ni žalba.

21. Međutim, talijanska porezna uprava je protiv L. Baldettija, u svojstvu pravnog zastupnika poduzeća, podnijela prijavu Državnom odvjetništvu zbog neplaćanja PDV‑a, smatrajući da takvo postupanje predstavlja kazneno djelo prema članku 10.b Uredbe sa zakonskom snagom 74/2000. U okviru tog kaznenog postupka L. Baldetti podnio je žalbu protiv odluke kojom je naloženo privremeno oduzimanje njegove imovine.

22. U tim okolnostima Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (Sud u Santa Mariji Capui Vetere) smatrao je potrebnim uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje, koje je isto kao i pitanje iz predmeta C‑217/15: „Je li, u smislu članka 4. [Protokola br. 7. EKLJP‑a] i članka 50. [Povelje], u skladu s pravom Unije odredba iz članka 10.b Uredbe sa zakonskom snagom 74/2000 u mjeri u kojoj dopušta utvrđivanje kaznene odgovornosti osobe koja je za isto djelo (neplaćanje PDV‑a) već bila adresat konačne odluke Državne porezne uprave, na temelju koje mu je izrečena upravna kazna u visini od 30% iznosa neplaćenog poreznog duga?”

23. S obzirom na njihovu sličnost, Sud je ta dva predmeta spojio s predmetom C‑524/15, Menci, koji se također odnosi na dvostruku primjenu poreznih kazni i kaznenopravnih sankcija zbog neplaćanja PDV‑a u Italiji. Po završetku pisanog dijela postupka, 8. rujna 2016. održana je zajednička rasprava za sva tri postupka, na kojoj nisu sudjelovali ni M. Orsi ni L. Baldetti, a svoje argumente su iznijeli samo odvjetnik L. Mencija, talijanska vlada i Europska komisija.

24. Iako je čitanje mišljenjâ u dotad spojenim trima predmetima bilo najavljeno za 17. studenoga 2016., uzimajući u obzir presudu ESLJP‑a u predmetu A i B protiv Norveške ( 9 ) bio je razumnije odgoditi ga. Predsjednik četvrtog vijeća Suda je zbog istog razloga 30. studenoga 2016. odlučio razdvojiti predmet Menci od predmeta Orsi i Baldetti na temelju članka 54. stavaka 2. i 3. u vezi s člankom 11. stavkom 4. Poslovnika Suda.

III – Analiza prethodnih pitanja

25. U okviru dvaju zahtjeva za prethodnu odluku od Suda se ukratko zahtijeva da pojasni je li s člankom 50. Povelje, u vezi s člankom 4. Protokola br. 7, usklađeno nacionalno zakonodavstvo poput talijanskog, koje omogućuje kumulativnu primjenu upravnih kazni i kaznenopravnih sankcija za kažnjavanje istih djela koja se odnose na neplaćanje PDV‑a.

26. Načelo ne bis in idem pojavljuje se u pravu Unije u različitim oblicima ( 10 ), a njihovu primjenu Sud još nije ujednačio, unatoč tome što su neki nezavisni odvjetnici pozivali na to ( 11 ).

27. Sudska praksa Suda u vezi s primjenom načela ne bis in idem na kumulativnu primjenu poreznih kazni i kaznenopravnih sankcija kao odgovor države na neplaćanje poreza (konkretno PDV‑a) utvrđena je u presudi Åkerberg Fransson.

28. Sud je u presudi Åkerberg Fransson ( 12 ), nakon što je prihvatio svoju nadležnost da se očituje o zahtjevu za prethodnu odluku ( 13 ), naveo da se načelo ne bis in idem„ne protivi tome da država članica za isto djelo nepoštovanja poreznih obveza u području PDV‑a odredi poreznu kaznu, a zatim kaznenopravnu sankciju ako prva sankcija nije kaznenopravne prirode, provjera čega je na nacionalom sudu” ( 14 ). Sloboda država članica da same izaberu sankcije opravdava se potrebom osiguranja naplate svih prihoda od PDV‑a, a time i zaštite financijskih interesa Unije ( 15 ).

29. Ipak, Sud je utvrdio granicu za kumulativnu primjenu poreznih kazni i kaznenopravnih sankcija: „kada je porezna sankcija kaznenopravne prirode, u smislu članka 50. Povelje, te je postala konačna, navedena odredba se protivi kaznenom progonu iste osobe zbog istog djela”. Stoga, iako je moguće istodobno odrediti i poreznu kaznu i kaznenopravnu sankciju, nije moguće istodobno odrediti upravnu kaznu, koja je zapravo represivna, i kaznenopravnu sankciju ( 16 ).

30. Kako bi pak utvrdio kada je porezna sankcija kaznenopravne prirode, Sud je upotrijebio „kriterije Engel” koje je prethodno primijenio u presudi Bonda ( 17 ). Naime, ESLJP je od svoje presude Engel i dr. protiv Nizozemske ( 18 ) razvio posebne i autonomne kriterije za razjašnjenje pojma „podizanje optužnice za kazneno djelo” iz članka 6. EKLJP‑a i pojma „kazna” iz članka 7. EKLJP‑a u odnosu na upravne sankcije represivne prirode. Konkretno, kod tumačenja članka 4. Protokola br. 7 primijenio je te kriterije, odnosno ( 19 ) pravnu kvalifikaciju kaznenog djela u nacionalnom pravu, prirodu kaznenog djela te prirodu i intenzivnost ili težinu kazne izrečene počinitelju.

31. Sud u svojoj presudi Åkerberg Fransson nije sâm primijenio „kriterije Engel” na zakonodavstvo poput švedskog, nego je tu zadaću povjerio nacionalnom sudu koji je uputio zahtjev, pri čemu ga je upozorio da može zaključiti da se članak 50. Povelje protivi kumulativnoj primjeni poreznih kazni i kaznenopravnih sankcija samo ako su preostale sankcije učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće ( 20 ).

32. Na temelju tih pretpostavki valja analizirati postoje li se u glavnim postupcima tri elementa potrebna za primjenu načela ne bis in idem, odnosno: a) istovjetnost kažnjene osobe, b) dva postupka kažnjavanja i c) istovjetnost činjeničnog stanja.

33. Kad je riječ o istovjetnosti kažnjene osobe, ne postoje posebne presude Suda o tome, a sudska praksa ESLJP‑a je ograničena jer je riječ o najmanje problematičnom elementu načela ne bis in idem. ESLJP i Sud u nekim presudama gotovo poistovjećuju element istovjetnosti kažnjene osobe s elementom istovjetnosti činjeničnog stanja (idem) ( 21 ).

34. ESLJP je u svojoj presudi Pirttimäki protiv Finske ( 22 ) analizirao slučaj u kojem je finska porezna uprava izrekla porezne kazne nekoliko britanskih društava s ograničenom odgovornošću u kojima su zapravo prevladavajući utjecaj imali H. V. J. Pirttimäki i drugi finski državljani; kasnije su pokrenuti kazneni postupci protiv H. V. J. Pirttimäkija i tih drugih osoba zbog porezne prijevare jer nisu prijavili dividende tih društava. ESLJP je smatrao da se ne može primijeniti načelo ne bis in idem iz članka 4. Protokola br. 7 jer su u upravnom postupku porezne kazne bile izrečene poduzećima, dok se kazneni postupak vodio protiv fizičkih osoba (H. V. J. Pirttimäkija i drugih) čija je pravna osobnost bila različita od pravne osobnosti tih poduzeća, iako su sudjelovali u donošenju njihovih odluka ( 23 ).

35. Smatram da je taj pristup najprikladniji i za tumačenje članka 50. Povelje.

36. U skladu s informacijama iz obaju odluka kojom se upućuje prethodno pitanje, porezna kazna u tim sporovima izrečena je dvjema pravnim osobama, društvima (Servizi Ambiente e Commercio S.r.l., u prvom slučaju, i Evoluzione Maglia S.r.l., u drugom slučaju), dok se kazneni postupak vodio protiv njihovih pravnih zastupnika. Slažem se s talijanskom vladom glede toga da se u tim okolnostima ne može govoriti o dvostrukoj kazni (ili o dvostrukom postupku) prema istoj osobi, s obzirom na to da se porezna kazna izrečena društvu s ograničenom odgovornošću ne može izjednačiti s pokretanjem kaznenog postupka protiv njegova pravnog zastupnika čak i kad se, u oba slučaja, radi o istom neplaćanju PDV‑a.

37. Ponavljam, u dva navedena slučaja nije ispunjen uvjet istovjetnosti osoba protiv kojih su pokrenuti upravni i kazneni postupak ili kojima je u tim postupcima izrečena kazna, što je nužno za primjenu prava zajamčenog člankom 50. Povelje. Budući da taj uvjet nije ispunjen, nije potrebno da se Sud očituje o mogućem postojanju preostalih elemenata potrebnih za primjenu načela ne bis in idem.

38. Stoga predlažem da se na pitanja postavljena u okviru zahtjevâ za prethodnu odluku C‑217/15 i C‑350/15 odgovori na način da se pravo zaštićeno člankom 50. Povelje ne primjenjuje kada su porezne kazne, iako je riječ o istom neplaćanju PDV‑a, izrečene trgovačkom društvu i kada je pokrenut kazneni postupak pokrenut protiv njegova pravnog zastupnika.

IV – Zaključak

39. Uzimajući u obzir prethodne argumente, predlažem Sudu da na postavljena pitanja odgovori sljedeće: „Članak 50. Povelje Europske unije o temeljnim pravima ne primjenjuje se kada se, u slučaju istodobnog postojanja postupaka i sankcija upravne i kaznenopravne prirode za isto djelo, porezne kazne izriču pravnoj osobi, poput trgovačkog društva, a kazneni postupak se vodi protiv fizičke osobe, čak i ako je ona pravni zastupnik tog društva.”

( 1 ) Izvorni jezik: španjolski

( 2 ) Predmet C‑617/10, EU:C:2013:105

( 3 ) Predmet A i B protiv Norveške (CE:ECHR:2016:1115JUD002413011)

( 4 ) Decreto Legislativo 18 dicembre 1997, n. 471, Riforma delle sanzioni tributarie non penali in materia di imposte dirette, di imposta sul valore aggiunto e di riscossione dei tributi, a norma dell’articolo 3, comma 133, lettera q), della legge 23 dicembre 1996, n. 662 (GURI br. 5 od 8. siječnja 1998. - Redovni dodatak br. 4)

( 5 ) Decreto Legislativo 18 dicembre de 1997, n. 472, Disposizioni generali in materia di sanzioni amministrative per le violazioni di norme tributarie, a norma dell’articolo 3, comma 133, della legge 23 dicembre 1996, n. 662 (Uredba sa zakonskom snagom br. 662 od 18. prosinca 1996. o općim odredbama u području upravnih kazni zbog povrede poreznih pravila u skladu s člankom 3. stavkom 133. Zakona br. 662 od 23. prosinca 1962.) (GURI br. 5 od 8. siječnja 1998. - Redovni dodatak br. 4), koja u članku 13. predviđa mogućnost sniženja kazni zbog neplaćanja poreza.

( 6 ) Decreto Legislativo 10 marzo 2000, n.o 74, Nuova disciplina dei reati in materia di imposte sui redditi e sul valore aggiunto, a norma dell’art. 9 della legge 25 giugno 1999, n. 205 (GURI br. 76, od 31. ožujka 2000.)

( 7 ) Decreto Legislativo 24 settembre 2015, n. 158, Revisione del sistema sanzionatorio, in attuazione dell’articolo 8, comma 1, della legge 11 marzo 2014, n. 23 (GURI br. 233 od 7. listopada 2015. - Redovni dodatak br. 55.)

( 8 ) Decreto‑legge 30 settembre 2003, n. 269, Disposizioni urgenti per favorire lo sviluppo e per la correzione dell’andamento dei conti pubblici (GURI br. 229 od 2. listopada 2003. - Redovni dodatak br. 157)

( 9 ) ESLJP, presuda od 15. studenoga 2016., A i B protiv Norveške, CE:ECHR:2016:1115JUD002413011

( 10 ) Upućujem na rad Van Bockela, B., The ne bis in idem principle in EU Law, Kluwer, 2010. Vidjeti i Oliver, P., i Bombois, T., „Ne bis in idem en droit européen: un principe à plusieurs variantes”, Journal de droit européen, 2012., str. 266. – 272.; i Tomkin, J., „Article 50, Right not to be tried or punished twice in criminal proceedings for the same criminal offence”, u: Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., i Ward, A., The EU Charter of Fundamental Rights: a commentary, Hart Publishing, Oxford, 2014., str. 1373. –1412.

( 11 ) Vidjeti mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu Bonda (C‑489/10, EU:C:2011:845), t. 33. i ostala tamo navedena mišljenja.

( 12 ) Problem o kojem je bila riječ u tom postupku gotovo je istovjetan ovome: H. Åkerberg Fransson kažnjen je u upravnom postupku jer nije platio visoke iznose PDV‑a te je po završetku tog postupka pokrenut drugi, kazneni postupak, zbog istog djela.

( 13 ) Sud se proglasio nadležnim jer su bili primjenjivi članak 2., članak 250. stavak 1. i članak 273. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.) i članak 325. UFEU‑a jer je bila riječ o slučaju primjene prava Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje. Primjena Povelje na te predmete otad ne izaziva dvojbe. Suprotno tome, porezne kazne i kaznenopravne sankcije izrečene u Italiji zbog neplaćanja poreza na dohodak ne pretpostavljaju primjenu prava Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje, zbog čega se Sud proglasio očito nenadležnim za odlučivanje o prethodnom pitanju u rješenju od 15. travnja 2015., Burzio (C‑497/14, EU:C:2015:251).

( 14 ) Presuda Åkerberg Fransson, t. 37.

( 15 ) Ibidem, t. 34.

( 16 ) Uredba Vijeća (EZ, Euroatom) br. 2988/95 od 18. prosinca 1995. o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica (SL 1995., L 312, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 5.), u svojem članku 6. sadržava odredbe kojima se jamči poštovanje načela ne bis in idem te želi izbjeći kumulativna primjena upravnih kazni Unije i kaznenopravnih sankcija država članica.

( 17 ) Presuda od 5. lipnja 2012. (C‑489/10, EU:C:2012:319), t. 37., koja se odnosila na istodobno postojanje kaznenog postupka u Poljskoj te upravnih kazni Unije u odnosu na primatelje poljoprivrednih potpora. Vidjeti također presudu Åkerberg Fransson, t. 35.

( 18 ) ESLJP, presuda od 8. lipnja 1976., CE:ECHR:1976:1123JUD000510071, t. 82.

( 19 ) ESLJP, presuda od 10. veljače 2015., Kiiveri protiv Finske (CE:ECHR:2015:0210JUD005375312), t. 30. i navedena sudska praksa

( 20 ) Presuda Åkerberg Fransson, t. 36. Nakon te presude švedski vrhovni sud je izmijenio svoju sudsku praksu te je u obje odluke iz lipnja odnosno srpnja 2013. smatrao da švedsko zakonodavstvo koje dopušta kumulativnu primjenu poreznih kazni i kaznenopravnih sankcija zbog neplaćanja PDV‑a povrjeđuje načelo ne bis in idem.

( 21 ) ESLJP primjerice u svojoj presudi od 10. veljače 2009., Zolotukhin protiv Rusije (CE:ECHR:2009:0210JUD001493903), t. 84., istovjetnost činjenica opisuje kao „skup konkretnih činjeničnih okolnosti koje se odnose na istog počinitelja i koje su međusobno nerazdvojno povezane u vremenu i prostoru” (moje isticanje).

( 22 ) ESLJP, presuda od 20. svibnja 2014., Pirttimäki protiv Finske (CE:ECHR:2014:0520JUD00352321), t. 5. i 52.

( 23 ) Vidjeti i odluku od 2. listopada 2003., Isaksen protiv Norveške (CE:ECHR:2003:1002DEC001359602), i odluku od 14. rujna 1999., Ponsetti i Chesnel protiv Francuske (CE:ECHR:1999:0914DEC003685597).