ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
15

U tim okolnostima i nakon što je ispitao stranke o usklađenosti odredaba Rješenja od 27. travnja 1995. s člankom 96. stavkom 1. UFEU‑a, cour d’appel de Bruxelles (Žalbeni sud u Bruxellesu, Belgija) odlučio je prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li članak 96. stavak 1. UFEU‑a tumačiti na način da je primjenjiv na cijene i uvjete koje država članica propiše pružateljima usluga taksija: (a) kada se vožnje taksijem o kojima je riječ samo iznimno odvijaju izvan nacionalnih granica; (b) kada su značajan dio korisnika tih taksi‑vozila državljani ili rezidenti Europske unije koji nisu državljani ili rezidenti predmetne države članice i (c) kada, u konkretnim okolnostima tog slučaja, sporne vožnje taksijem za putnike često predstavljaju samo dio duljeg putovanja u kojem se mjesto polaska ili mjesto odredišta nalaze u državi EU‑a različitoj od predmetne države članice? 2. Treba li članak 96. stavak 1. UFEU‑a tumačiti na način da je primjenjiv na uvjete pružanja usluga različite od tarifnih uvjeta i uvjeta za dobivanje dozvole za obavljanje djelatnosti tog prijevoza, kao što su u ovom slučaju zabrana pružateljima usluga taksija stavljanja na raspolaganje pojedinačnih mjesta umjesto čitavog vozila i zabrana tim pružateljima usluga da sami odrede krajnje odredište vožnje koju nude korisnicima, što dovodi do toga da se tim pružateljima onemogućava grupiranje korisnika koji putuju do istog odredišta? 3. Treba li članak 96. stavak 1. UFEU‑a tumačiti na način da zabranjuje, osim uz odobrenje Komisije, mjere poput onih iz drugog pitanja, (a) kojima je, uz ostale ciljeve, opći cilj zaštita pružatelja usluga taksija od natjecanja s poduzetnicima koji pružaju usluge iznajmljivanja vozila s vozačem i (b) koje u konkretnim okolnostima slučaja dovode do toga da se autobusni prijevoznici štite od natjecanja s pružateljima usluga taksija? 4. Treba li članak 96. stavak 1. UFEU‑a tumačiti na način da zabranjuje, osim uz odobrenje Komisije, mjeru koja pružateljima usluga taksija zabranjuje vrbovanje korisnika kada ta mjera u konkretnim okolnostima tog slučaja dovodi do smanjenja njihove mogućnosti pridobivanja korisnika konkurirajućeg autobusnog prijevoznika?”
46

Što se konkretno tiče ponašanja izvoznika, iz točaka 27. do 32. ove presude proizlazi da se uvoznik može pozivati na takvo legitimno očekivanje, i to kako bi izbjegao naknadnu naplatu carine samo ako je to što su carinska tijela države izvoza izdala netočnu potvrdu o podrijetlu „obrazac A” pripisivo ponašanju izvoznika (vidjeti u tom smislu osobito presudu od 15. prosinca 2011., Afasia Knits Deutschland, C‑409/10, EU:C:2011:843, t. 54.).
18

Međutim, to bi bio slučaj samo ako bi okrivljeniku bilo moguće dostaviti kazneni nalog na način da se može osigurati da on postane konačan. Osobito bi, ako je okrivljenikovo boravište nepoznato, to podrazumijevalo da se taj kazneni nalog može dostaviti njegovu punomoćniku, i da od te dostave počinje teći rok za prigovor, po isteku kojeg navedeni kazneni nalog postaje pravomoćan i izvršan.
19

Čini se da, prema sudu koji je uputio zahtjev, u tom pogledu nije od značaja činjenica da klijent može kupiti proizvode koji su predmet oglašavanja samo preko internetske stranice onoga koji oglašava te proizvode. Točno je da do informacija koje su dostupne u toj fazi potrošač dolazi prije trenutka transakcije ili su te informacije dostupne prije tog trenutka. Međutim, do njih dolazi prekasno, u smislu da mu ne omogućuju da donese informiranu odluku u odnosu na pitanje želi li doista pažljivije proučiti proizvode koji su predmet navedenog oglašavanja i s tim ciljem koristiti tu internetsku stranicu. Također, okolnost da potrošač pred računalom može u miru i neopaženo od prodajnog osoblja naručiti robu ne utječe na činjenicu da on ne raspolaže bitnom informacijom koja se odnosi na geografsku adresu i identitet prodavatelja proizvoda prije nego što izvrši uvid u internetsku stranicu onoga koji te proizvode oglašava.
24

Uostalom, kao što proizlazi iz članka 30. stavka 4. točke (a) Uredbe br. 1974/2006, šume i ostala šumska područja koja su, među ostalim, u državnom vlasništvu isključena su iz područja primjene članka 42. stavka 1. prve rečenice Uredbe br. 1698/2005. Međutim, kada primjena nacionalnog zakonodavstva koje omogućava provedbu tog članka 30. stavka 4. točke (a) vodi do isključenja iz područja primjena tog članka 42. stavka 1. prve rečenice cijelog šumskog područja klasificiranog kao Natura 2000, iako gotovo cijelo to područje ulazi u to područje primjene, takvim tumačenjem dovodi se u pitanje sama definicija područja primjene.
4

Članak 6. stavci 3. i 4. Direktive o staništima predviđaju: „3. Svaki plan ili projekt koji nije izravno povezan s upravljanjem područjem ili potreban za njegovo upravljanje, ali bi na njega mogao imati značajan utjecaj, bilo pojedinačno bilo u kombinaciji s ostalim planovima ili projektima, predmet je ocjene prihvatljivosti utjecaja koje bi mogao imati na to područje, s obzirom na ciljeve očuvanja područja. U svjetlu zaključaka procjene utjecaja na područje i sukladno odredbama stavka 4., nadležna tijela državne vlasti odobravaju plan ili projekt tek nakon što se uvjere da on neće negativno utjecati na cjelovitost dotičnog područja te, ako je to potrebno, nakon dobivanja mišljenja od šire javnosti. 4. Ako se, unatoč negativnoj procjeni utjecaja na područje i u nedostatku drugih pogodnih mogućnosti, plan ili projekt ipak moraju provesti zbog imperativnih razloga prevladavajućeg javnog interesa, uključujući interese socijalne ili gospodarske prirode, država članica poduzima sve kompenzacijske mjere kako bi osigurala zaštitu koherentnosti mreže Natura 2000. Ona Komisiju izvješćuje o usvojenim kompenzacijskim mjerama. Kad se u određenom području nalazi prioritetni prirodni stanišni tip i/ili prioritetna vrsta, mogu se razmatrati samo ona pitanja koja se odnose na zdravlje ljudi ili javnu sigurnost, na korisne posljedice od primarnog značaja za okoliš ili, nastavno na mišljenje Komisije, na ostale imperativne razloge prevladavajućeg javnog interesa.”
13

Budući da se prvotno smatralo da je za nesreću odgovoran vozač taksi vozila, društvo Rīgas satiksme zatražilo je naknadu štete od osiguravajućeg društva koje pokriva građanskopravnu odgovornost vozača taksi vozila o kojem je riječ ili njegova zakonita korisnika. Međutim, to je osiguravajuće društvo obavijestilo društvo Rīgas satiksme da mu neće isplatiti nikakvu naknadu štete, s obzirom na to da je nesreću uzrokovao putnik u tom taksi vozilu, a ne vozač. To je društvo pojasnilo da Rīgas satiksme ostvarenje svojih potraživanja može zahtijevati od tog putnika, u okviru građanskopravnog postupka.
3

Uvodne izjave 2. i 4. do 6. Uredbe br. 1889/2005 glase: „(2) Unošenje prihoda od protupravnih radnji u financijski sustav i ulaganja nakon njihovog pranja, šteti zdravom i održivom gospodarskom razvoju. Sukladno s tim, Direktiva Vijeća 91/308/EEZ od 10. lipnja 1991. o sprečavanju korištenja financijskog sustava u svrhu pranja novca [SL 1991., L 166, str. 77.] uvela je na razini Zajednice, mehanizam za sprečavanje pranja novca, kojim se nadziru transakcije koje obavljaju kreditne i financijske institucije, kao i određene vrste zanimanja. Budući da postoji opasnost da će primjena tog mehanizma dovesti do povećanog kretanja gotovine u nedopuštene svrhe, Direktivu [91/308] bi trebalo dopuniti sustavom za kontrolu gotovine koja se unosi u Zajednicu ili iz nje iznosi. [...] (4) Treba također uzeti u obzir dopunske aktivnosti koje provode druga međunarodna tijela, a naročito Radna skupina za financijske mjere protiv pranja novca (FATF) koja je osnovana na sastanku na samitu skupine G7 održanom u Parizu 1989. FATF‑ova Posebna preporuka IX. od 22. listopada 2004. poziva vlade da poduzmu odgovarajuće mjere za otkrivanje fizičkog kretanja gotovine, uključujući sustav prijavljivanja ili neku drugu obvezu objavljivanja. (5) Sukladno s tim, na gotovinu koju nosi fizička osoba koja ulazi u Zajednicu ili ju napušta trebalo bi primijeniti načelo obveznog prijavljivanja. Ovo bi načelo omogućilo carinskim tijelima prikupljanje podataka o takvim kretanjima gotovine te, gdje je to potrebno, prijenos tih podataka drugim tijelima. [...] (6) S obzirom na svoju preventivnu svrhu i odvraćajući karakter, obvezu prijavljivanja trebalo bi ispunjavati prilikom ulaska u Zajednicu ili njenog napuštanja. Međutim, kako bi se djelovanje nadležnih tijela usredotočilo na kretanja značajnih gotovinskih iznosa, toj obvezi trebala bi podlijegati samo kretanja iznosa od 10000 [eura] ili više. Također, trebalo bi odrediti da se obveza prijavljivanja odnosi na fizičku osobu koja nosi gotovinu, bez obzira je li ista i vlasnik.”
30

Budući da se taj rok odnosi osobito na to da se državama članicama da dovoljno vremena da se donesu mjere za prijenos, tim državama se ne može prigovoriti da nisu prenijele navedenu direktivu u svoj pravni poredak prije isteka tog roka (vidjeti presude od 18. prosinca 1997., Inter‑Environnement Wallonie, C129/96, EU:C:1997:628, t. 43., kao i od 15. listopada 2009., Hochtief i Linde‑Kca‑Dresden, C138/08, EU:C:2009:627, t. 25.).
3

Uvodne izjave 5. do 9. Okvirne odluke glase: „(5) Cilj koji si je postavila Unija, da postane područje slobode, sigurnosti i pravde, vodi prema ukidanju izručenja između država članica i njegovu zamjenjivanju sustavom predaje osoba između pravosudnih tijela. Nadalje, uvođenje novog pojednostavljenog sustava predaje osuđenih ili osumnjičenih osoba u svrhe izvršenja kaznenih presuda ili kaznenog progona omogućuje ukidanje zamršenosti i opasnosti od kašnjenja koji postoje kod sadašnjih postupaka izručivanja. Tradicionalni odnosi suradnje koji su do sada prevladavali između država članica trebali bi biti zamijenjeni sustavom slobodnog protoka sudskih odluka u kaznenim stvarima, kako prije, tako i poslije donošenja pravomoćnih odluka, u području slobode, sigurnosti i pravde. (6) Europski uhidbeni nalog, predviđen ovom Okvirnom odlukom, prva je konkretna mjera u području kaznenog prava kojom se primjenjuje načelo uzajamnog priznavanja, koje Europsko vijeće smatra ‚kamenom temeljcem’ pravosudne suradnje. (7) Budući da cilj ukidanja sustava multilateralnog izručivanja osoba, utemeljenog na Europskoj konvenciji o izručenju od 13. prosinca 1957., ne može biti dostatno postignut pojedinačnim djelovanjem država članica nego ga je, zbog njegovih učinaka i dosega, lakše ostvariti na razini Unije, Vijeće može donijeti mjere u skladu s načelom supsidijarnosti iz članka 2. [UEU‑a] i članka 5. [UEZ‑a]. U skladu s načelom proporcionalnosti, utvrđenom u spomenutom članku, ova Okvirna odluka ne prelazi ono što je nužno za postizanje tog cilja. (8) Odluke o izvršavanju europskog uhidbenog naloga moraju biti podložne dostatnom nadzoru, a to znači da će pravosudno tijelo države članice u kojoj je tražena osoba uhićena morati donijeti odluku o njezinoj predaji. (9) Uloga središnjih tijela u izvršenju europskog uhidbenog naloga mora biti ograničena na praktičnu i administrativnu pomoć.”
3

Uvodne izjave 5. do 9. Okvirne odluke glase: „(5) Cilj koji si je postavila Unija, da postane područje slobode, sigurnosti i pravde, vodi prema ukidanju izručenja između država članica i njegovu zamjenjivanju sustavom predaje osoba između pravosudnih tijela. Nadalje, uvođenje novog pojednostavljenog sustava predaje osuđenih ili osumnjičenih osoba u svrhe izvršenja kaznenih presuda ili kaznenog progona omogućuje ukidanje zamršenosti i opasnosti od kašnjenja koji postoje kod sadašnjih postupaka izručivanja. Tradicionalni odnosi suradnje koji su do sada prevladavali između država članica trebali bi biti zamijenjeni sustavom slobodnog protoka sudskih odluka u kaznenim stvarima, kako prije, tako i poslije donošenja pravomoćnih odluka, u području slobode, sigurnosti i pravde. (6) Europski uhidbeni nalog, predviđen ovom Okvirnom odlukom, prva je konkretna mjera u području kaznenog prava kojom se primjenjuje načelo uzajamnog priznavanja, koje Europsko vijeće smatra ‚kamenom temeljcem’ pravosudne suradnje. (7) Budući da cilj ukidanja sustava multilateralnog izručivanja osoba, utemeljenog na Europskoj konvenciji o izručenju od 13. prosinca 1957., ne može biti dostatno postignut pojedinačnim djelovanjem država članica nego ga je, zbog njegovih učinaka i dosega, lakše ostvariti na razini Unije, Vijeće može donijeti mjere u skladu s načelom supsidijarnosti iz članka 2. [UEU‑a] i članka 5. [UEZ‑a]. U skladu s načelom proporcionalnosti, utvrđenim u spomenutom članku, ova Okvirna odluka ne prelazi ono što je nužno za postizanje tog cilja. (8) Odluke o izvršavanju europskog uhidbenog naloga moraju biti podložne dostatnom nadzoru, a to znači da će pravosudno tijelo države članice u kojoj je tražena osoba uhićena morati donijeti odluku o njezinoj predaji. (9) Uloga središnjih tijela u izvršenju europskog uhidbenog naloga mora biti ograničena na praktičnu i administrativnu pomoć.”
78

Vijeće prigovara Općem sudu da je u točki 73. pobijane presude pretpostavljao da, ako se Sporazum o liberalizaciji primjenjuje na Zapadnu Saharu, sporna odluka automatski ima izravan i osobni utjecaj na Front Polisario. Međutim, takva pretpostavka pravno je pogrešna. Naime, kao što je to sam Opći sud ranije presudio u rješenju od 3. srpnja 2007., Commune de Champagne i dr./Vijeće i Komisija (T‑212/02, EU:T:2007:194, t. 90. do 94.), odluka Vijeća koja se odnosi na sklapanje međunarodnog sporazuma između Unije i treće države nema pravni učinak na području te druge stranke tog sporazuma. Stoga situaciju takvog područja uređuju samo odredbe koje je pri izvršavanju svoje suverene nadležnosti usvojila ta druga stranka. Osim toga, učinci koje spomenuti sporazum proizvodi na tom području proizlaze iz okolnosti da je, odlučivši ratificirati taj isti sporazum, navedena druga stranka pristala na to da je on veže i obvezala se poduzeti prikladne mjere za osiguranje izvršenja obveza koje proizlaze iz tog sporazuma. Stoga činjenica da je priznao dopuštenost tužbe za poništenje – usmjerene protiv odluke Vijeća o sklapanju međunarodnog sporazuma u dijelu u kojem se tužba odnosi na učinke tog međunarodnog sporazuma na području druge stranke sporazuma – dovodi sud Unije do toga da prekorači svoju nadležnost odlučujući o zakonitosti, u pogledu prava Unije, pravima ili obvezama koje proizlaze za treću državu iz sporazuma na koji je ona slobodno i suvereno pristala. Međutim, upravo je to napravio Opći sud u ovom slučaju time što je odlučio da je primjena Sporazuma o liberalizaciji na Zapadnu Saharu preduvjet za to da Front Polisario ima aktivnu procesnu sposobnost. Naposljetku, Vijeće ističe da okolnost da je Zapadna Sahara „sporno područje” prema međunarodnom pravu nema utjecaja na obrazloženje Općeg suda u spomenutom rješenju, s kojim se u potpunosti slaže.
4

Članak 8. stavak 1. te direktive propisuje: „Pridržavajući se članka 10., države članice Komisiji bez odlaganja dostavljaju sve nacrte tehničkih propisa, osim ako se njima u cijelosti prenosi tekst međunarodne ili europske norme, u kom su slučaju dovoljne informacije o toj normi. One Komisiji istodobno dostavljaju obrazloženje u kojemu navode razloge za donošenje tehničkog propisa, ako to već nije pojašnjeno u nacrtu. Države članice, tamo gdje je to primjereno i ako to nisu ranije učinile, istodobno dostavljaju i tekst osnovnih zakonodavnih odnosno regulatornih odredaba koje se prvenstveno i izravno tiču dotičnih propisa, ako je poznavanje tog teksta potrebno za ocjenu implikacija nacrta tehničkog propisa. Država članica ponovno dostavlja nacrt u skladu s gornjim uvjetima svaki put kada unese izmjene kojima se značajno mijenja njegov opseg ili skraćuje prvobitni raspored provedbe odnosno utvrđuju dodatne specifikacije i zahtjevi ili postojeće specifikacije i zahtjevi čine restriktivnijima. […]”
37

Tužitelji su u glavnom postupku u okviru te tužbe među ostalim tvrdili da bi njihov transfer imao negativne posljedice na zdravstveno stanje C. K. koje bi također mogle utjecati na dobrobit njezina novorođenog djeteta. Oni su u tom pogledu priložili različite liječničke potvrde da je C. K. imala rizičnu trudnoću te da je nakon poroda imala psihičkih teškoća. Specijalist psihijatar dijagnosticirao je kod C. K. postporođajnu depresiju s povremenim suicidalnim namjerama. Osim toga, iz većeg broja liječničkih nalaza proizlazi da je loše zdravstveno stanje C. K. prije svega rezultat njezine nesigurnosti u vezi s njezinim statusom i stresa koji iz toga proizlazi. Usto, pogoršanje njezina duševnog zdravlja može dovesti do agresivnog ponašanja prema samoj sebi i trećima što po potrebi može zahtijevati i bolničku skrb. Dakle, taj psihijatar smatra da oboljenje koje pogađa C. K. zahtijeva da ona i njezino dijete ostanu u centru za prihvat u Ljubljani kako bi tamo primali skrb.
33

Međutim, kada bi se iz pojma hidroenergije iz obnovljivih izvora u smislu Direktive 2009/28 isključilo svu električnu energiju proizvedenu iz energije vode dobivene umjetnim protokom vode, i to samo zato što je riječ o protoku vode koji je takve naravi, kao što to u bitnome predlaže poljska vlada, to ne bi bilo samo protivno volji zakonodavca Unije, kao što je to navedeno u točkama 26. do 31. ove presude, već bi bilo i suprotno ostvarenju tih ciljeva.
51

Drugo, u mjeri u kojoj navedeni propis podvrgava dodjelu navedenog prava trima uvjetima istaknutima u točki 32. ove presude, on proširuje, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 34. do 36. svojeg mišljenja, područje primjene pridržaja ovlasti država članica, navedenog u točkama 22. i 23. ove presude, iznad onoga što je određeno u članku 11. stavku 1. točki (a) Direktive 90/434.
33

Iz točke 65. pobijane presude proizlazi da Ellinikos Chrysos svoj prigovor temelji na neprikladnosti stručnog izvješća kao temelja procjene vrijednosti rudnika Kassandra, i to na četiri argumenta. Međutim, iako je Opći sud u točkama 93. do 95. pobijane presude odgovorio na argumente koji se odnose na datum sastavljanja stručnog izvješća, potom u točkama 96. do 98. te presude na preuzetu definiciju pojma rudnika u pogonu te naposljetku u točkama 100. do 104. navedene presude na metodu procjene, on nije odgovorio na argument koji se temelji na svrsi zbog koje je to izvješće sastavljeno, a iz čega proizlazi njegova neprikladnost za spornu procjenu.
Članak 2. točku (d) Direktive 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 24. listopada 1995. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom protoku takvih podataka treba tumačiti na način da pojam „nadzornik” u smislu te odredbe obuhvaća administratora stranice obožavatelja koja se nalazi na društvenoj mreži.

Međutim, iako sama činjenica da korištenje društvenom mrežom poput Facebooka ne čini njezina korisnika suodgovornim za obradu osobnih podataka koju provodi ta mreža, valja istaknuti da administrator stranice obožavatelja koja se nalazi na Facebooku njezinom izradom omogućava toj društvenoj mreži postavljanje kolačića na računalo ili bilo koji drugi uređaj posjetitelja svoje stranice obožavatelja, bez obzira na to raspolaže li on korisničkim računom na Facebooku. U tim okolnostima valja smatrati da administrator stranice obožavatelja koja se nalazi na Facebooku, kao što je u predmetnom slučaju Wirtschaftsakademie – utvrđivanjem postavki, među ostalim, s obzirom na svoju ciljanu publiku i ciljeve upravljanja svojim aktivnostima odnosno ciljeve njihove promidžbe – pridonosi utvrđivanju svrhe i načina obrade osobnih podataka posjetitelja svoje stranice obožavatelja. Stoga valja smatrati da je na području Unije administrator u predmetnom slučaju suodgovoran s Facebookom Ireland za spomenutu obradu u smislu članka 2. točke (d) Direktive 95/46. Naime, to što administrator stranice obožavatelja upotrebljava platformu koju nudi Facebook te se koristi pripadajućim uslugama ne može ga osloboditi obveza koje ima u području zaštite osobnih podataka. U tim okolnostima prihvaćanje zajedničke odgovornosti operatera društvene mreže i administratora stranice obožavatelja koja se na njoj nalazi u vezi s obradom osobnih podataka posjetitelja te stranice pridonosi osiguravanju potpunije zaštite prava posjetitelja stranice obožavatelja, u skladu sa zahtjevima Direktive 95/46.

(t. 35., 39., 40., 42., 44. i t. 1. izreke)
Članak 56. UFEU-a treba tumačiti na način da mu se protivi propis države članice, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, u okviru kojeg isplata prihoda od strane rezidentnog društva društvu sa sjedištem u drugoj državi članici načelno podliježe porezu po odbitku, osim ako nije drukčije određeno konvencijom o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja između tih dviju država članica, ako taj propis nalaže rezidentnom društvu koje ne obustavi ni ne uplati taj porez poreznim tijelima prve države članice plaćanje nepovratnih zateznih kamata za razdoblje između isteka roka za plaćanje poreza na prihod i dana na koji je nerezidentno društvo dokazalo da su uvjeti za primjenu konvencije o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja ispunjeni, iako, sukladno toj konvenciji, nerezidentno društvo u prvoj državi članici ne treba platiti porez ili treba platiti manji porez od onog koji se obično mora platiti na temelju poreznog prava te države članice.

Što se tiče razloga koji su navedeni kako bi se opravdalo ograničenje slobode pružanja usluga, kao što je to navedeno u točki 53. ove presude, Sud je već presudio da potreba osiguranja učinkovitosti povrata poreza kao i ona osiguranja učinkovitosti poreznog nadzora predstavljaju važne razloge u općem interesu koji mogu opravdavati ograničenje slobodnog pružanja usluga. Sud je također presudio da se uvođenje sankcija, uključujući i one kaznene naravi, može smatrati nužnim u cilju jamčenja djelotvornog poštovanja nacionalnog propisa, pod uvjetom, međutim, da su narav i iznos nametnute sankcije u svakom pojedinačnom slučaju proporcionalni težini povrede koja se njome sankcionira (vidjeti u tom smislu presudu od 26. svibnja 2016., NN (L) International, C-48/15, EU:C:2016:356, t. 59. i navedenu sudsku praksu). Međutim, nacionalni propis koji predviđa sankciju u obliku nepovratnih kamata, koje su obračunate na temelju iznosa dugovanog poreza po odbitku u skladu s nacionalnim zakonodavstvom i naplaćuju se za razdoblje od dana na koji je porez dospio do dana na koji su poreznim tijelima podneseni dokumenti koji dokazuju primjenjivost konvencije za izbjegavanje dvostrukog oporezivanja, ne može osigurati ostvarenje ciljeva navedenih u prethodnoj točki ako se utvrdi da se na temelju relevantne konvencije porez ne treba platiti. Naime, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku ne postoji veza između, s jedne strane, iznosa kamata koje se zahtijevaju i, s druge strane, iznosa dugovanog poreza, koji ne postoji, ili ozbiljnosti kašnjenja u podnošenju tih dokumenata poreznim tijelima. Osim toga, takva sankcija prekoračuje ono što je nužno za postizanje navedenih ciljeva, s obzirom na to da se iznos dospjelih kamata može pokazati pretjeranim u odnosu na iznos dugovanog poreza i da nije predviđena mogućnost povrata tih kamata.

(t. 57., 59., 60., 63. i izreka)