(t. 55. do 57.)

U tom pogledu, određivanje predmeta spora iz tužbe mora Općem sudu omogućiti da precizno odredi akte čije poništenje tužitelj traži, s obzirom na to da Opći sud u svakom slučaju ne može odlučivati ultra petita, tako da naloži poništenje koje prelazi ono što je tužitelj zahtijevao. Stoga zahtjev za poništenje koji izričito ne navodi akt ili akte čije se poništenje traži i koji ne omogućuje da se predmetni akti dovoljno precizno odrede, ne može ispunjavati zahtjeve koje nameće članak 50. stavak 1. točka (d) Poslovnika.

(t. 59. do 61.)

Kada je riječ o postupku koji se vodi u skladu s unutarnjim odredbama Europske investicijske banke u području zdravstvenog osiguranja, čija je svrha dobiti mišljenja trećeg liječnika u slučaju neslaganja službenog liječnika i redovnog liječnika dotičnog člana osoblja, s obzirom na to da iz teksta tih odredbi jasno proizlazi da konačnu odluku koja je vezana uz naknadu troškova liječenja člana osoblja donosi Banka, nakon mišljenja trećeg liječnika, tek se u trenutku donošenja te odluke utječe na pravni položaj člana osoblja, a ne u trenutku donošenja mišljenja trećeg liječnika ili, a fortiori, u trenutku slanja dopisa kojima je svrha bila dobiti takvo mišljenje.

Nadalje, iz navedenih unutarnjih odredbi proizlazi da se Banka dužna obratiti nadležnoj liječničkoj udruzi, a ne sam osiguranik, iako do imenovanja trećeg liječnika dolazi na njegov zahtjev. U skladu s tim odredbama Banka ima određenu slobodu u izboru liječničke udruge. U tom pogledu, iako dotični član osoblja može Banci predložiti da se obrati određenoj liječničkoj udruzi, takav prijedlog sam za sebe ne može dovesti do bilokakve obveze Banke da postupi u skladu s njim.

U tom pogledu, liječničke ocjene, u pravom smislu riječi, trećeg liječnika imenovanog na temelju unutarnjih odredbi Europske investicijske banke u području zdravstvenog osiguranja moraju se smatrati konačnima ako su donesene u pravilnim uvjetima. Stoga je sud Unije ovlašten isključivo provjeriti, s jedne strane, je li taj treći liječnik pravilno imenovan i, s druge strane, je li njegovo mišljenje pravilno, posebice sadržava li obrazloženje prema kojem se mogu ocijeniti razmatranja na kojima se temelji te uspostavlja li razumljivu vezu između medicinskih utvrđenja koje sadržava i zaključaka do kojih dolazi. S tim u vezi, sud Unije također se može navesti na to da ispita počivaju li zaključci trećeg liječnika, na pravilno određenoj pretpostavci i jesu li stoga relevantni.

U tom pogledu, u pravu Unije, delegiranje provedbenih ovlasti zakonito je pod uvjetom da propis to formalno ne zabranjuje.

(t. 123. do 125., 127. i 128.)

S tim u vezi, nepostojanje terapeutske koristi liječenja predviđeno je unutarnjim odredbama u području zdravstvenog osiguranja, jer one Banci omogućuju da zakonito odbije naknaditi troškove liječenja za koje smatra da nisu nužni, što, a fortiori, uključuje troškove liječenja koje je kvalificirano kao nepotrebno, u smislu da to liječenje nema korisne terapeutske učinke.

Stoga, iako osiguranik fonda za zdravstveno osiguranje Banke može legitimno smatrati da će se njegovi troškovi liječenja načelno naknaditi u granicama različitih gornjih granica propisanih unutarnjim odredbama u području zdravstvenog osiguranja, Banka ipak može zakonito odbiti naknadu određenih troškova ako, nakon mišljenja službenog liječnika i, eventualno, nakon mišljenja trećeg liječnika, smatra da su ti troškovi prekomjerni ili da se odnose na liječenje ili usluge koji nisu bili nužni ili ako je osiguranik propustio tražiti prethodno odobrenje službenog liječnika za usluge koje nisu predviđene tablicom o naknadi. Usto, potpuno je opravdano da se troškovi liječenja ili usluga čija je terapeutska korist znanstveno sporna ne naknade iz fonda za zdravstveno osiguranje, čije je financiranje dužnost svih osiguranika i same Banke.

U području naknade troškova liječenja, kada Europska investicijska banka odbije naknaditi troškove terapije jer ona nije korisna, a da se njezini eventualni učinci na bolove dotičnog osiguranika nisu mogli učinkovito ispitati u mišljenju trećeg liječnika zbog nepreciznosti pitanja koje mu je u tom pogledu postavila sama Banka, odluka o odbijanju naknade sadržava nepravilnost koja dovodi do njezine ništetnosti.

Kad do odgovornosti Europske unije dolazi zbog akta jedne od njezinih institucija, nju pred sudovima Unije zastupa institucija ili institucije kojima se pripisuje događaj koji je prouzročio odgovornost.

U tom pogledu, s obzirom na to da je zahtjev za naknadu nematerijalne štete koju je član osoblja Europske investicijske banke pretrpio zbog odbijanja naknade troškova liječenja usmjeren protiv Europske unije, bez daljnjih pojašnjenja, treba smatrati da je on usmjeren protiv same Banke.

(t. 156.)

Izvori:

Opći sud Europske unije: rješenje od 6. siječnja 2015., Kendrion/Europska unija, T‑479/14, EU:T:2015:2, t. 15. i navedena sudska praksa