MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MICHALA BOBEKA

od 3. lipnja 2021. ( 1 )

Predmet C‑919/19

Generálna prokuratura Slovenskej republiky

protiv

X. Y.

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Najvyšší súd Slovenskej republiky (Vrhovni sud Slovačke Republike, Slovačka))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Uzajamno priznavanje presuda u kaznenim stvarima – Okvirna odluka 2008/909/PUP – Socijalna rehabilitacija osuđene osobe – Izvršenje kazne u državi članici čiji je osuđena osoba državljanin i u kojoj živi”

I. Uvod

1. Žalitelj iz glavnog postupka je slovački državljanin koji je u Češkoj Republici osuđen za teško kazneno djelo razbojništva. Izrečena mu je kazna zatvora u trajanju od osam godina, koju trenutno služi u toj državi članici.

2. Nadležan češki sud zatražio je da se presuda donesena protiv žalitelja prizna i izvrši u Slovačkoj u skladu s Okvirnom odlukom 2008/909/PUP ( 2 ). Prvostupanjski slovački sud priznao je presudu donesenu protiv žalitelja.

3. Međutim, Najvyšší súd Slovenskej Republiky (Vrhovni sud Slovačke Republike, Slovačka), sud koji je uputio zahtjev, u postupku koji je žalitelj pokrenuo dvoji u pogledu nekoliko elemenata tumačenja Okvirne odluke 2008/909. Osobito, taj se sud pita što točno pojam osuđene osobe koja „živi” na državnom području države članice izvršiteljice naloga, što je jedan uvjeta koji mora biti ispunjen da bi došlo do transfera osuđene osobe, podrazumijeva te koje točno uloge tijela države izdavateljice i države izvršiteljice naloga imaju pri ocjenjivanju mogućnosti socijalne rehabilitacije osuđene osobe.

II. Pravni okvir

A. Pravo Unije

4. U uvodnoj izjavi 9. Okvirne odluke 2008/909 navedeno je da „[i]zvršenje presude u državi koja izvršava nalog treba poboljšati mogućnost socijalne rehabilitacije osuđene osobe. Kako bi se nadležno tijelo države izdavateljice naloga uvjerilo da će izvršenje kazne od strane države koja izvršava nalog olakšati socijalnu rehabilitaciju osuđene osobe, uzima u obzir elemente kao što su, na primjer, povezanost te osobe s državom koja izvršava nalog, činjenicu smatra li osuđena osoba državu koja izvršava nalog mjestom na kojem ima obiteljske, jezične, kulturne, društvene i druge veze.”

5. Prema uvodnoj izjavi 10. Okvirne odluke 2008/909, „[m]išljenje osuđene osobe iz članka 6. stavka 3. može biti korisno uglavnom kod primjene članka 4. stavka 4. Izraz, ‚posebno’ treba obuhva[ća]ti i predmete kada mišljenje osuđene osobe sadrži podatke koji bi mogli biti značajni obzirom na nepriznavanje i neizvršenje. Odredbe članka 4. stavka 4. i članka 6. stavka 3. ne predstavljaju osnovu za odbijanje radi socijalne rehabilitacije”.

6. U skladu s uvodnom izjavom 17. Okvirne odluke 2008/909, kada se u toj okvirnoj odluci „poziva na državu u kojoj osuđena osoba ‚živi’, podrazumijeva se mjesto za koje je osoba vezana na temelju uobičajenog prebivališta i na temelju elemenata kao što su obitelj[ske], socijalne ili profesionalne veze”.

7. U skladu s člankom 3. stavkom 1. Okvirne odluke 2008/909, „[s]vrha [tog akta] je utvrđivanje pravila na temelju kojih država članica, kako bi poboljšala društvenu rehabilitaciju osuđene osobe, priznaje presudu te izvršava kaznu”.

8. Članak 4. Okvirne odluke 2008/909 je naslovljen „Kriteriji za prosljeđivanje presude i potvrde drugoj državi članici”. Njegov stavak 1. glasi: „Ako se osuđena osoba nalazi u državi članici koja izdaje ili državi članici izvršiteljici naloga, te ako je ta osoba dala suglasnost kada se ona zahtijeva na temelju članka 6., presuda zajedno s potvrdom čiji je standardni obrazac utvrđen u Prilogu I., mogu se proslijediti jednoj od sljedećih država članica: (a) državi članici državljanstva osuđene osobe u kojoj on ili ona živi; ili (b) državi članici državljanstva u koju će, iako ona nije država članica u kojoj osoba živi, osuđena osoba biti deportirana nakon što bude oslobođena izvršenja kazne, na temelju naloga za protjerivanje ili deportaciju koji su sastavni dio presude, sudske ili upravne odluke ili bilo koje druge mjere koja je posljedica presude; ili (c) bilo kojoj državi članici koja nije država članica iz točaka (a) ili (b) a čije nadležno tijelo daje suglasnost za prosljeđivanje presude i potvrde toj državi članici.”

9. Prema članku 4. stavku 2. Okvirne odluke 2008/909, „[p]rosljeđivanje presude i potvrde može se izvršiti kada je nadležno tijelo države izdavateljice naloga, prema potrebi nakon savjetovanja među nadležnim tijelima države članice koja izdaje te države članice izvršiteljic[e] naloga, uvjereno da će izvršenje kazne od strane države izvršiteljice naloga poboljšati socijalnu rehabilitaciju osuđene osobe”.

10. U skladu s člankom 4. stavkom 3. Okvirne odluke 2008/909, „[p]rije prosljeđivanja presude i potvrde nadležno tijelo države članice izdavateljice naloga može se na bilo koji odgovarajući način savjetovati s nadležnim tijelom države članice izvršiteljice naloga. Savjetovanje je obvezno u predmetima iz stavka 1. točke (c). U tim predmetima nadležno tijelo države izvršiteljice naloga odmah obavješćuje državu članicu izdavateljicu naloga o svojoj odluci u vezi sa suglasnosti za prosljeđivanje presude”.

11. Prema članku 4. stavku 4. Okvirne odluke 2008/909, „[t]ijekom takvog savjetovanja nadležno tijelo države izvršiteljice naloga može nadležnom tijelu koje izdaje nalog podastrti obrazloženo mišljenje prema kojemu izvršenje kazne u državi koja izvršava nalog ne bi olakšalo socijalnu rehabilitaciju te uspješnu reintegraciju osuđene osobe u društvo. Kada ovo savjetovanje nije provedeno, takvo se mišljenje može bez odgode podastrijeti nakon slanja presude i potvrde. Nadležno tijelo države članice izdavateljice naloga razmatra takvo mišljenje te odlučuje hoće li povući potvrdu ili ne.”

12. Članak 6. Okvirne odluke 2008/909 je naslovljen „Mišljenje i obavješćivanje osuđene osobe”. Njegova prva dva stavka propisuju: „1. Ne dovodeći u pitanje stavak 2., presuda zajedno s potvrdom može se proslijediti državi član[i]ci izvršiteljici naloga s ciljem njezinog priznavanja te izvršavanja kazne samo uz suglasnost osuđene osobe sukladno pravu države članice izdavateljice naloga. 2. Suglasnost osuđene osobe ne zahtijeva se kada se presuda zajedno s potvrdom prosljeđuje: (a) državi članici državljanstva u kojoj osuđena osoba živi; […].”

13. U skladu s člankom 6. stavkom 3. Okvirne odluke 2008/909, „[u] svim predmetima kada je osuđena osoba još uvijek u državi članici izdavateljici naloga, toj se osobi daje mogućnost da usmeno ili pismeno izrazi svoje mišljenje. […] Mišljenje osuđene osobe uzima se u obzir kod donošenja odluke o prosljeđivanju presude zajedno s potvrdom. Ako je osoba iskoristila mogućnost iz ovog stavka, mišljenje osuđene osobe prosljeđuje se državi izvršiteljici naloga, posebno u vezi s člank[om] 4. stavk[om] 4. Ako je osuđena osoba svoje mišljenje izrazila usmeno, država članica izdavateljica naloga osigurava da se pisani zapis te izjave stavi na raspolaganje državi članici izvršiteljici naloga”.

14. Članak 8. stavak 1. Okvirne odluke 2008/909 propisuje da „[n]adležno tijelo države izvršiteljice naloga priznaje presudu koja je proslijeđena u skladu s člankom 4. i postupk[om] iz članka 5. te odmah poduzima sve potrebne mjere za izvršenje kazne, ako se ne odluči pozvati na jednu od osnova za nepriznavanje i neizvršenje iz članka 9.”.

15. U skladu s člankom 9. stavkom 1. točkom (b) Okvirne odluke 2008/909, nadležno tijelo države članice izvršiteljice naloga može odbiti priznavanje presude i izvršavanje kazne ako „nisu ispunjeni kriteriji iz članka 4. stavka 1.”.

16. Prema članku 9. stavku 3. Okvirne odluke 2008/909, „[u] predmetima iz stavka 1. točaka (a), (b), (c), (i), (k) i (l), prije donošenja odluke o nepriznavanju presude i neizvršenju kazne nadležno tijelo države članice izvršiteljice naloga savjetuje se na odgovarajući način s nadležnim tijelom države članice izdavateljice naloga te, prema potrebi, od njega bez odgode traži dostavljanje svih potrebnih dodatnih podataka”.

17. U skladu sa standardnim obrascem potvrde iz Priloga I. Okvirnoj odluci 2008/909 (u daljnjem tekstu: potvrda iz Priloga I.), u njegovu dijelu (d) točki 4. po potrebi se pružaju „[d]rugi relevantni podaci o obiteljskim, društvenim ili profesionalnim vezama koje osuđena osoba ima u državi članici izvršiteljici naloga”.

B. Nacionalno pravo

18. U skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom (a) Zákona č. 549/2011 Z.z. o uznávaní a výkone rozhodnutí, ktorými sa ukladá trestná sankcia spojená s odňatím slobody v Európskej únii a o zmene a doplnení zákona č. 221/2006 Z.z. o výkone väzby (Zakon br. 549/2011 o priznavanju i izvršenju odluka kojima se izriču kaznene sankcije koje uključuju oduzimanje osobne slobode u Europskoj uniji i kojim se izmjenjuje i dopunjuje Zakon br. 221/2006 o kaznama zatvora) (u daljnjem tekstu: Zakon br. 549/2011), u Slovačkoj je moguće priznati i izvršiti odluku ako djelo zbog kojega je ona donesena čini kazneno djelo i u slovačkom pravu, uz primjenu odredaba članka 4. stavaka 2. i 3., te ako je osuđenik slovački državljanin koji uobičajeno prebiva u Slovačkoj ili na njezinu državnom području ima dokazane obiteljske, socijalne ili profesionalne veze koje mogu doprinijeti njegovoj rehabilitaciji tijekom izvršenja kaznene sankcije oduzimanja slobode u Slovačkoj.

19. Članak 3. točka (g) Zakona br. 549/2011 predviđa da „uobičajeno prebivalište” znači stalno prebivalište ili privremeno prebivalište.

20. Prema članku 2. stavku 2. Zákona č. 253/1998 Z. z. o hlásení pobytu občanov Slovenskej republiky a registri obyvateľov Slovenskej republiky (Zakon br. 253/1998 o prijavi prebivališta državljana Slovačke Republike i o matičnim knjigama) (u daljnjem tekstu: Zakon o prijavi prebivališta), „prebivalištem” se za potrebe evidentiranja prebivališta građana smatra stalno prebivalište i privremeno prebivalište.

21. Prema navodu suda koji je uputio zahtjev, stalno ili privremeno prebivalište državljana Slovačke Republike na njezinu državnom području, koje u skladu sa Zakonom br. 549/2011 čini njegovo uobičajeno prebivalište, ima samo evidencijsku svrhu. Ni stalno ni privremeno prebivalište nije uvjetovano okolnošću da građanin zaista živi u Slovačkoj te da u toj državi stoga ima obiteljske, socijalne, profesionalne ili druge veze.

22. Sud koji je uputio zahtjev objašnjava da u zakonodavstvu, iako ono sve građane koji nemaju prebivalište u inozemstvu obvezuje da prijave prebivalište u Slovačkoj, kao i da odjave prebivalište ako namjeravaju otići u inozemstvo s ciljem da tamo trajno žive, nisu propisane nikakve sankcije za neispunjenje tih zahtjeva.

23. Sud koji je uputio zahtjev usto objašnjava da se, u skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom (a) Zakona br. 549/2011, odluke države izdavateljice naloga kojima su izrečene kazne zatvora stoga mogu priznati i izvršiti čak i ako osuđeni slovački državljanin u stvarnosti ne živi u Slovačkoj (nego u državi izdavateljici naloga), ali u Slovačkoj ima prijavljeno stalno ili privremeno prebivalište.

24. Sud koji je uputio zahtjev ističe da je uvjet u pogledu postojanja obiteljskih, socijalnih, profesionalnih ili drugih veza koje mogu doprinijeti socijalnoj rehabilitaciji osuđene osobe stoga predviđen samo podredno te da, u skladu sa slovačkim pravom, mora biti ispunjen samo ako državljanin Slovačke na njezinu državnom području nema uobičajeno prebivalište, odnosno stalno ili privremeno prebivalište.

25. Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev dodaje da će se slovačko zakonodavstvo 1. siječnja 2020. izmijeniti na način koji će omogućiti, u skladu s novim tekstom članka 4. stavka 1. točke (a) Zakona br. 549/2011, da se u Slovačkoj prizna presuda kojom se izriče kazna zatvora ako je osuđenik državljanin Slovačke Republike te na njezinu državnom području ima uobičajeno prebivalište, koje više neće biti definirano kao njegovo stalno ili privremeno prebivalište. Međutim, u skladu s člankom 32. tog zakona, postupci pokrenuti prije 1. siječnja 2020. dovršit će se prema verziji tog zakona koja je na snazi do 31. prosinca 2019.

III. Činjenično stanje, nacionalni postupak i prethodna pitanja

26. Žalitelj iz glavnog postupka je slovački državljanin koji je osuđen u Češkoj Republici za teško kazneno djelo razbojništva. Krajský soud v Plzni (Okružni sud u Plzeňu, Češka Republika) mu je presudom od 18. srpnja 2017. izrekao kaznu zatvora u trajanju od deset godina. Vrchní soud v Praze (Visoki sud u Pragu, Češka Republika) je presudom od 20. rujna 2017. trajanje te kazne skratio na osam godina. Žalitelj tu kaznu trenutno služi u Češkoj Republici.

27. Krajský sud v Košiciach (Okružni sud u Košicama, Slovačka) je 12. veljače 2018. zaprimio potvrdu iz Priloga I. koju je izdao Krajský soud v Plzni (Okružni sud u Plzeňu). Ta je potvrda, zajedno s gore navedenim presudama, poslana Slovačkoj kao državi izvršiteljici naloga zato što su se nadležna tijela države izdavateljice naloga uvjerila da će izvršenje kazne zatvora u toj državi članici olakšati socijalnu rehabilitaciju žalitelja. Nadležno tijelo države izdavateljice naloga usto je smatralo da je Slovačka država čiji je žalitelj državljanin te u kojoj živi.

28. U dijelu (d) točki 4. potvrde iz Priloga I. navedeno je da je žalitelj sa suprugom u Češku Republiku došao pet mjeseci prije nego što je počinio kazneno djelo o kojem je riječ. Kratko je bio zaposlen u Plzeňu prije nego što mu je radni odnos okončan. U trenutku počinjenja kaznenog djela bio je nezaposlen. U početku je živio u hostelu, a nakon toga je s obitelji unajmio stan. Krajský soud v Plzni (Okružni sud u Plzeňu) ističe i da će socijalna rehabilitacija žalitelja biti lakša u Slovačkoj s obzirom na to da je on državljanin te države članice, da je u njoj proveo cijeli svoj život te da tamo ima stalno boravište.

29. Nadalje, u dijelu (l) potvrde iz Priloga I. navedeno je da žalitelj nema uobičajeno prebivalište u Češkoj Republici. On je u njoj prije počinjenja kaznenog djela o kojem je riječ samo kratko živio te pritom nije stvorio nikakve profesionalne, kulturne ili socijalne veze. Činjenica da žaliteljeva djeca prebivaju na državnom području Češke Republike ne dovodi u pitanje utvrđenje da žaliteljevo uobičajeno prebivalište nije u Češkoj Republici. Njegova djeca su također slovački državljani te se u bilo kojem trenutku mogu vratiti u Slovačku.

30. Krajský súd v Košiciach (Okružni sud u Košicama) je presudom od 17. svibnja 2018., na temelju potvrde iz Priloga I., odlučio priznati i izvršiti presudu.

31. Žalitelj je protiv te odluke podnio žalbu pri Najvyšší súd Slovenskej republiky (Vrhovni sud Slovačke Republike), sudu koji je uputio zahtjev. Navodi da cijela njegova obitelj (supruga, dvije kćeri, zet i unuk) živi u Plzeňu te da ga svaki mjesec članovi njegove obitelji posjećuju za vrijeme izdržavanja kazne u zatvoru. Sa sinom i polubratom, koji žive u Slovačkoj, nema nikakvog kontakta. Navodi da u Slovačkoj nema nikakvih obiteljskih veza niti bliskih osoba te da bi, ako bi ga se transferiralo u tu državu članicu, izgubio kontakt sa svojom obitelji. Žalitelj svoju kaznu želi služiti u Češkoj Republici.

32. Sud koji je uputio zahtjev ističe da, prema matičnoj knjizi Slovačke Republike, žalitelj jest slovački državljanin. On od 1998. ima prijavljeno prebivalište u jednoj općini u Slovačkoj. Međutim, iz izvješća od 5. ožujka 2018., koje je sastavila nadležna policijska služba države članice izvršiteljice naloga, proizlazi da žalitelj uopće nije viđen u toj općini, da ni s kim tamo nema kontakta te da se vjeruje da oko pet godina živi u Francuskoj sa svojom obitelji. U izvješću načelnika općine navedeno je da na žaliteljevoj adresi prebiva samo žaliteljev sin, zajedno sa svojom bakom. Baka je navela da vjeruje da žaliteljeva obitelj živi u Češkoj Republici, ali da ne zna gdje s obzirom na to da nisu u kontaktu.

33. Sud koji je uputio zahtjev smatra da će se cilj Okvirne odluke 2008/909, a to je olakšavanje socijalne rehabilitacije osuđene osobe, te stoga i kriteriji iz njezina članka 4. stavka 1. točke (a) ispuniti samo ako osuđena osoba u državi članici čiji je državljanin ima obiteljske, jezične, kulturne, socijalne, ekonomske ili profesionalne veze s obzirom na koje se osnovano može pretpostaviti da bi se izvršenjem kazne u toj državi povećala mogućnost ostvarenja tog cilja. Taj sud smatra da članak 4. stavak 1. točka (a) Zakona br. 549/2011, prema kojem se inozemna presuda kojom je slovačkom državljaninu izrečena kazna zatvora može priznati i izvršiti na temelju puke činjenice da on u Slovačkoj ima formalno upisano stalno ili privremeno prebivalište, čak i ako nema obiteljske, socijalne, profesionalne ili druge veze u toj državi, ne osigurava punu učinkovitost Okvirne odluke 2008/909.

34. S obzirom na te okolnosti, Najvyšší súd Slovenskej republiky (Vrhovni sud Slovačke Republike) odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja: „[1.] Treba li članak 4. stavak 1. točku (a) Okvirne odluke [2008/909] tumačiti na način da su u njemu predviđeni kriteriji ispunjeni samo u slučaju da osuđena osoba u državi članici čiji je državljanin ima obiteljske, društvene, profesionalne ili druge veze, s obzirom na koje se može osnovano pretpostaviti da se izvršenjem kazne u toj državi može olakšati njezina društvena reintegracija te da se toj odredbi stoga protivi odredba nacionalnog prava, poput članka 4. stavka 1. točke (a) Zakona br. 549/2011 (u verziji koja je na snazi do 31. prosinca 2019.), kojom se priznavanje i izvršenje presude dopušta na temelju samo formalno upisanog uobičajenog boravišta u državi izvršenja, ne uzimajući u obzir ima li osuđena osoba u toj državi konkretne veze koje mogu doprinijeti njezinoj društvenoj reintegraciji? [2.] U slučaju potvrdnog odgovora na prethodno pitanje, treba li članak 4. stavak 2. Okvirne odluke [2008/909] tumačiti na način da je nadležno tijelo države izdavateljice naloga i u slučaju iz članka 4. stavka 1. točke (a) Okvirne odluke [2008/909] dužno još prije prosljeđivanja presude i potvrde provjeriti da će izvršenje kazne u državi izvršenja udovoljavati cilju olakšavanja društvene reintegracije osuđene osobe i da je usto također dužno navesti podatke prikupljene u tu svrhu u dijelu (d) točke 4. potvrde, osobito ako osuđena osoba, u mišljenju izraženom na temelju članka 6. stavka 3. Okvirne odluke [2008/909], tvrdi da ima konkretne obiteljske, društvene ili profesionalne veze s državom izdavanja? [3.] U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, treba li članak 9. stavak 1. točku (b) Okvirne odluke [2008/909] tumačiti na način da postoji razlog za odbijanje priznavanja i izvršenja presude također ako, u slučaju iz članka 4. stavka 1. točke (a) Okvirne odluke [2008/909], unatoč savjetovanju iz stavka 3. te odredbe te eventualnim pružanjem ostalih potrebnih podataka, nije dokazano postojanje obiteljskih, društvenih, profesionalnih ili drugih veza s obzirom na koje se osnovano može pretpostaviti da bi se izvršenjem kazne u toj državi članici olakšala društvena reintegracija osuđene osobe?”

35. Pisana očitovanja podnijele su češka, španjolska, mađarska i poljska vlada kao i Europska komisija. Češka i španjolska vlada, kao i Komisija, usto su odgovorile na pisana pitanja koja je Sud postavio zainteresiranim stranama na temelju članka 61. stavka 1. Poslovnika Suda.

IV. Ocjena

36. Ovo je mišljenje strukturirano na sljedeći način. Započet ću analizom prvog pitanja suda koji je uputio zahtjev. Zaključit ću da se odgovor na pitanje živi li osuđena osoba u danoj državi članici za potrebe primjene Okvirne odluke 2008/909 ne može dati na temelju puke okolnosti ima li osuđena osoba u toj državi formalno prijavljenu adresu prebivališta. Potom ću navesti koji dodatni kriteriji mogu biti relevantni za davanje odgovora na to pitanje (A). Odgovarajući na drugo prethodno pitanje istaknut ću da je nadležno tijelo države izdavateljice naloga dužno uvjeriti se da će transfer osuđene osobe u državu čiji je državljanin doprinijeti njezinoj socijalnoj rehabilitaciji. To tijelo usto mora tijelu izvršitelju naloga dostaviti sve relevantne podatke koji su prikupljeni u pogledu vjerojatnosti socijalne rehabilitacije osuđene osobe (B). Naposljetku ću pojasniti koje od relevantnih kriterija za transfer nadležno tijelo države izvršiteljice naloga može razmatrati u okviru ocjene koja može dovesti do odbijanja priznavanja i izvršenja presude (C).

A. Prvo pitanje: gdje osuđena osoba živi?

37. Transfer osuđene osobe u skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom (a) Okvirne odluke 2008/909 s kojim se ta osoba ne slaže moguć je samo ako je ta osoba državljanin države članice izvršiteljice naloga i tamo živi.

38. Prema svemu sudeći, uvjet u pogledu državljanstva u ovom je postupku ispunjen te nije sporan. Prvo prethodno pitanje odnosi se samo na opseg pojma „[osuđena osoba] živi” iz članka 4. stavka 1. točke (a) Okvirne odluke 2008/909.

39. Taj je pojam donekle pojašnjen u uvodnoj izjavi 17. Okvirne odluke, prema kojoj pozivanje „na državu u kojoj osuđena osoba ‚živi’, podrazumijeva […] mjesto za koje je osoba vezana na temelju uobičajenog prebivališta i na temelju elemenata kao što su obitelj[ske], socijalne ili profesionalne veze” ( 3 ).

40. Relevantna nacionalna odredba, odnosno članak 4. stavak 1. točka (a) Zakona br. 549/2011, predviđa da je u Slovačkoj moguće priznati i izvršiti odluku ako je osuđenik slovački državljanin koji uobičajeno prebiva u Slovačkoj Republici ili na njezinu državnom području ima dokazane obiteljske, socijalne ili profesionalne veze koje mogu doprinijeti njegovoj rehabilitaciji tijekom izvršenja kaznene sankcije oduzimanja slobode u Slovačkoj Republici.

41. Dakle, ta odredba načelno odražava tekst uvodne izjave 17. Međutim, veznik „i” je zamijenjen veznikom „ili”. Stoga se čini da su „uobičajeno prebivalište”, s jedne strane, i „dokazane obite[ske], socijalne ili profesionalne veze”, s druge strane, dvije alternativne osnove za priznavanje u slučaju iz članka 4. stavka 1. točke (a) Okvirne odluke 2008/909. Osim toga, pojam uobičajenog prebivališta se za potrebe prvog scenarija shvaća, u primjenjivoj verziji nacionalnog prava, kao stalno ili privremeno prebivalište. Sud koji je uputio zahtjev objašnjava da i stalno i privremeno prebivalište čine adrese formalnog prebivališta koje su upisane za administrativne potrebe.

42. Ističem da iz činjenice da se u uvodnoj izjavi 17. Okvirne odluke 2008/909 koristi veznik „i”, koji „uobičajeno prebivalište” povezuje s „obitelj[skim], socijalnim ili profesionalnim vezama”, iz čega proizlazi da je potrebno nešto više od formalno upisane adrese da bi se smatralo da osuđena osoba „živi” u državi izvršiteljici naloga za potrebe članka 4. stavka 1. točke (a) Okvirne odluke 2008/909.

43. Čini mi se poprilično jasnim da članak 4. stavak 1. točka (a) Zakona br. 549/2011, time što priznavanje presude i transfer osuđene osobe dopušta na temelju puke upisane stalne ili privremene adrese, ne ispunjava zahtjev iz članka 4. stavka 1. točke (a) Okvirne odluke 2008/909.

44. To bi iz određene minimalističke perspektive mogao biti dovoljan odgovor na prvo pitanje suda koji je uputio zahtjev. Međutim, ideja da se zahtjev da osuđena osoba živi u državi izvršiteljici naloga ne može ispuniti formalno upisanom adresom (s čime se u bitnome slažu sve zainteresirane strane koje su podnijele očitovanja u ovom predmetu) čini, osim minimalističkog odgovora, i formulaciju stvarnog pitanja koje ovaj predmet otvara: ako formalno upisana adresa prebivališta nije dovoljna, što jest?

45. Činjenično stanje ovog predmeta vrlo dobro to ilustrira. Žalitelj povrh državljanstva i formalno upisane adrese očito ima određene veze sa Slovačkom. Unatoč tomu, čini se da postoji neslaganje oko toga jesu li takva vrsta, kakvoća odnosno dubina veza dovoljne da aktiviraju mehanizam transfera iz članka 4. stavka 1. točke (a) Okvirne odluke 2008/909.

46. Naravno, nije uloga Suda, a tim više ni moja, donositi ikakve konkretne zaključke o tome jesu li kriteriji iz članka 4. stavka 1. točke (a) Okvirne odluke 2008/909 ispunjeni u slučaju iz glavnog postupka. To su činjenična pitanja te je na nadležnim tijelima države članice izvršiteljice i države članice izdavateljice naloga da ih razriješe.

47. Međutim, ovaj predmet i njegovo činjenično stanje otvaraju dva opća pitanja u pogledu tumačenja i primjene Okvirne odluke 2008/909 koja je potrebno razmotriti. Kao prvo, koji je sadržaj zahtjeva koji su u članku 4. stavku 1. točki (a) Okvirne odluke 2008/909 predviđeni u pogledu pojma „življenja” u vezi s pojmovima „uobičajeno prebivalište” i „obitelj[ske], socijalne ili profesionalne veze”? (1) Kao drugo, kako i tko treba ocjenjivati te elemente? (2)

1. „Mjesto gdje osuđena osoba živi”: uobičajeno prebivalište i obiteljske, socijalne ili profesionalne veze

48. Mjesto gdje osuđena osoba „živi” za potrebe Okvirne odluke 2008/909, osobito njezina članka 4. stavka 1. točke (a), pobliže je pojašnjeno u uvodnoj izjavi 17. te okvirne odluke. To je „mjesto za koje je osoba vezana na temelju uobičajenog prebivališta i na temelju elemenata kao što su obitelj[ske], socijalne ili profesionalne veze”. Nijedan od tih pojmova, uključujući pojam „uobičajeno prebivalište”, nije definiran u Okvirnoj odluci 2008/909.

49. U nedostatku upućivanja na nacionalno pravo, značenje i opseg pojma prava Unije treba autonomno i ujednačeno tumačiti u čitavoj Uniji, uzimajući u obzir kontekst odredbe i cilj Okvirne odluke 2008/909 ( 4 ).

50. Predlažući Sudu druge akte prava Unije koji bi mogli pomoći pri tumačenju tih pojmova, neke od zainteresiranih strana predložile su uzimanje u obzir drugih područja prava Unije u kojima se također javlja pojam „uobičajeno prebivalište/boravište” odnosno „prebivalište/boravište”, kao što su Uredba (EZ) br. 2201/2003 ( 5 ), Uredba (EEZ) br. 1408/71 ( 6 ) ili Uredba br. 31 (EEZ), 11 (EZAE) o Pravilniku o osoblju ( 7 ). Sudska praksa koja se odnosi na te akte stavlja naglasak na činjeničnu stvarnost, a ne na puko prijavljeno prebivalište ( 8 ), što je, moglo bi se tvrditi, načelo kojim bi se trebalo voditi i u ovom predmetu.

51. Prema mojemu mišljenju, ti primjeri nisu osobito relevantni za ovaj predmet. Regulatorni i sistemski kontekst tih akata jednostavno je previše udaljen i drukčiji od sustava i svrhe Okvirne odluke 2008/909.

52. Smatram da korisnije smjernice pruža sudska praksa u pogledu razloga za moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga (u daljnjem tekstu: EUN) predviđenog u članku 4. točki 6. Okvirne odluke 2002/584/PUP ( 9 ), na koju se pozivaju češka i španjolska vlada kao i Komisija. Taj razlog omogućuje da se izvršenje EUN‑a odbije „ako je europski uhidbeni nalog izdan u svrhe izvršenja kazne zatvora ili oduzimanja slobode, a tražena osoba se nalazi, boravi, u državi članici izvršenja ili je njezin državljanin, a ta država članica obvezuje se izvršiti tu kaznu ili mjeru oduzimanja slobode u skladu s odredbama svojega domaćeg prava” ( 10 ).

53. Sud je objasnio da ti pojmovi obuhvaćaju situacije u kojima „osoba protiv koje je izdan [EUN] ima stvarno boravište u državi članici izvršenja ili je nakon stalnog boravka određenog trajanja u toj državi s tom državom ostvarila povezanost na sličnoj razini koja proizlazi iz boravišta” ( 11 ). Nadalje, Sud je dodao da je prilikom utvrđivanja „nalazi” li se tražena osoba u državi članici izvršenja potrebno „sveobuhvatno ocijeniti razne objektivne čimbenike koji obilježavaju situaciju te osobe, među kojima su, osobito, trajanje, priroda i uvjeti njegove prisutnosti te obiteljske i ekonomske veze koje ima u državi članici izvršenja” ( 12 ) te da „niti jedan pojedinačan čimbenik koji obilježava dotičnu osobu načelno ne može sam po sebi biti presudan” ( 13 ).

54. Budući da članak 4. točka 6. Okvirne odluke o EUN‑u ( 14 ) i članak 4. stavak 6. Okvirne odluke 2008/909 ( 15 ) imaju isti cilj u pogledu socijalne rehabilitacije, smatram da u ovom kontekstu treba primijeniti sličnu logiku ( 16 ).

55. Povrh uvjeta državljanstva, koji nije sporan u predmetu iz glavnog postupka, u uvodnoj izjavi 17. Okvirne odluke 2008/909 spominju se dva naizgled različita elementa: „uobičajeno prebivalište”, s jedne strane, i „elementi kao što su obitelj[ske], socijalne ili profesionalne veze”, s druge strane. Međutim, budući da su oba ta elementa povezana s ciljem socijalne rehabilitacije, oni u konačnici čine dvije strane iste medalje. S obzirom na to, ne smatram da doista čine međusobno zasebne uvjete.

56. Naime, moram priznati da ne bih mogao odijeliti ta dva pojma te ih zasebno analizirati. Uz iznimku pustinjaka, činjenica da netko negdje ima uobičajeno prebivalište obično znači da je ta osoba razvila svakojake veze s danom zajednicom, njezinim članovima i samim mjestom. S druge strane, uobičajeno prebivalište vjerojatno će se uspostaviti, ako u tom pogledu uopće postoji ikakva slobodna volja, zbog određenih veza s danim mjestom: obiteljskih, profesionalnih, socijalnih, kulturnih ili nekih drugih.

57. Naravno, ta dva elementa nisu potpuno istovjetna. Pustinjak može negdje uobičajeno prebivati te stoga, tehnički govoreći, tamo živjeti a da zbog činjenice da vodi potpuno samotnjački i izoliran život nema mnogo socijalnih ili drugih veza vrijednih spomena. Nasuprot tomu, ali i u istom smislu, moguća je situacija u kojoj neka osoba živi u više različitih mjesta, ima obitelj u jednoj državi članici, kulturno je i jezično povezana s drugom, a profesionalno s trećom ili čak četvrtom, a da nigdje nema stvarno uobičajeno prebivalište vrijedno spomena.

58. Međutim, moje je mišljenje da su i „uobičajeno prebivalište” i „postojanje određenih veza” zapravo sinonimi za povezanost, koja je pak preduvjet za utvrđivanje vjerojatnosti socijalne rehabilitacije. Izvan tih općih smjernica određivanje države članice u kojoj osuđena osoba „živi” u smislu članka 4. stavka 1. točke (a) Okvirne odluke 2008/909 nužno će biti poprilično činjenične naravi te će ovisiti o okolnostima konkretnog slučaja. Ipak, postoje još dva opća elementa koja valja spomenuti.

59. Kao prvo, činjenice koje treba izdvojiti i ocijeniti valja promatrati kroz prizmu cilja socijalne rehabilitacije kojem teži Okvirna odluka 2008/909, kako je osobito izražen u njezinu članku 3. stavku 1. ( 17 ). Naime, određivanje živi li osuđena osoba u državi članici, to jest ima li tamo uobičajeno prebivalište i određene veze, ne provodi se apstraktno, već radi ocjenjivanja vjerojatnosti socijalne rehabilitacije osuđene osobe.

60. Upravo taj cilj određuje ono što je relevantno i što treba uzeti u obzir u konkretnom slučaju. Ne želeći pokretati složenu raspravu o brojnim čimbenicima koje postupak socijalne rehabilitacije treba uključivati ( 18 ), načelno se možda može pretpostaviti da će obiteljske i socijalne veze osuđenoj osobi biti od najveće pomoći nakon puštanja na slobodu te da će joj one najviše povećati vjerojatnost da se ponovno poveže s društvom.

61. Međutim, jasno je i da popis relevantnih veza navedenih u uvodnoj izjavi 17. nije taksativan, što sugerira izraz „elementi kao što su”. Tomu u prilog ide uvodna izjava 9., koja tijelo izdavatelja naloga obvezuje da mogućnost socijalne rehabilitacije provjeri uzimajući u obzir je li osuđena osoba povezana s državom izvršiteljicom naloga te smatra li tu državu „mjestom na kojem ima obiteljske, jezične, kulturne, društvene i druge veze”. Smatram da ništa ne sprječava uzimanje u obzir, primjerice, kulturnih ili jezičnih veza u kontekstu članka 4. stavka 1. točke (a) Okvirne odluke 2008/909 ako se one doista pokažu korisnima za socijalnu rehabilitaciju pojedinca.

62. Kao drugo, poprilično je jasno i to da ni uobičajeno prebivalište ni veze koje osoba možebitno ima nije moguće promatrati samo u odnosu na razdoblje koje neposredno prethodi kaznenoj osudi. Umjesto toga i poprilično logično, život osuđene osobe treba promatrati iz šire perspektive, jednako uzimajući u obzir veze i povezanost koje su možda još davno stvorene, u ranijim fazama života te osobe, ali koje još uvijek mogu doprinijeti mogućnosti te osobe da se ponovno poveže sa zajednicom nakon što odsluži svoju kaznu.

63. Izvan tih općih smjernica analiza će nužno ovisiti o konkretnom slučaju te će se provoditi u vidu pojedinačnih okolnosti, ranijeg socijalnog i profesionalnog života dane osuđene osobe te uvijek s ciljem socijalne rehabilitacije na umu. U svakom slučaju, kako je Sud naveo, pojedinačan čimbenik ne može sam po sebi biti presudan ( 19 ). Prebivalište nikad ne treba zasebno promatrati. Umjesto toga, uz njega treba razmotriti i obiteljske, socijalne ili druge veze. Poanta je u tome da se sâmo postojanje takvih veza ne može jednostavno pretpostaviti, na temelju pukog državljanstva ili formalno upisanog prebivališta osuđene osobe.

2. Ocjena uvjeta za transfer osuđene osobe

64. Međutim, pojašnjenja u pogledu materijalnog sadržaja zahtjeva predviđenih u članku 4. stavku 1. točki (a) Okvirne odluke 2008/909 ne daju potpun odgovor na pitanje kako točno te zahtjeve treba ocjenjivati. U tom pogledu valja istaknuti tri elementa.

65. Kao prvo, ocjena uvjeta predviđenih u članku 4. stavku 1. točki (a) Okvirne odluke 2008/909 i vjerojatnosti socijalne rehabilitacije koju tijelo izdavatelj naloga mora provesti u skladu s člankom 4. stavka 2. te okvirne odluke treba biti individualizirana kako bi se u obzir mogle uzeti konkretne okolnosti osuđene osobe.

66. Ističem da Okvirna odluka 2008/909 ocjenjivanje takvih pojedinačnih okolnosti predviđa utvrđujući, u članku 6. stavku 3., pravo osuđene osobe da izrazi svoje mišljenje (kada je ta osoba još uvijek u državi izdavateljici naloga) ( 20 ). Ta odredba usto propisuje da se to mišljenje mora proslijediti državi izvršiteljici naloga, osobito s obzirom na članak 4. stavak 4., u skladu s kojim tijelo izvršitelj naloga može tijelu izdavatelju naloga dostaviti svoje obrazloženo mišljenje o tome zašto se socijalna rehabilitacija u danom slučaju ne bi ostvarila. Ta mogućnost postoji neovisno o tome je li tijelo izdavatelj naloga provelo savjetovanje ili nije. U cjelini, tijelo izdavatelj naloga može sustav suradnje uspostavljen Okvirnom odlukom 2008/909 aktivirati samo kada je utvrdilo da bi transfer osuđene osobe olakšao njezinu socijalnu rehabilitaciju.

67. Kao drugo, tijelo izdavatelj naloga treba ocijeniti i uvjeriti se u postojanje (pozitivne) vjerojatnosti socijalne rehabilitacije u državi članici izvršiteljici naloga. Odluka o transferu ne može se temeljiti na pukom (negativnom) utvrđenju da se ne čini da takva vjerojatnost postoji u državi izdavateljici naloga.

68. Taj zaključak proizlazi kako iz teksta tako i iz smisla članka 4. stavka 2. Okvirne odluke 2008/909. Valja ga izričito naglasiti jer se obveza države članice izdavateljice naloga da, u bitnome, ocijeni činjeničnu situaciju u drugoj državi članici može činiti pomalo neobičnom. Međutim, jednostavno rečeno, država članica izdavateljica naloga mora uvjerljivo dokazati ne izostanak ikakvih veza „ovdje” (u državi članici izdavateljici naloga), nego postojanje određenih veza „tamo” (u državi članici izvršiteljici naloga).

69. Naravno, takva logika znači da osuđenu osobu koja nema uobičajeno prebivalište odnosno nikakve obiteljske, socijalne ili druge veze nije moguće transferirati u njezinu državu članicu (državljanstva i/ili podrijetla) u skladu s Okvirnom odlukom 2008/909. U ekstremnim je okolnostima moguće da, razumno gledajući, jednostavno nema države članice u kojoj bi socijalna rehabilitacija bila olakšana ako bi se kazna u njoj izvršila.

70. Kao treće, koliko god da je takav scenarij nesretan, on nije problematičan unutar sustava Okvirne odluke 2008/909. U tom kontekstu treba podsjetiti na pravilo i iznimku odnosno, točnije, iznimku od iznimke.

71. Kada je riječ o izvršenju kazne zatvora, načelno je pravilo da kaznu mora izvršiti država (članica) koja ju je izrekla, i to obično na svojem državnom području. Transfer osuđenih osoba u drugu državu (članicu) radi izvršenja kazne zatvora je iznimka, koja je načelno moguća samo ako je dopuštaju posebna pravila, kao što su trenutna pravila iz Okvirne odluke 2008/909 ili ranija iz Konvencije o transferu osuđenih osoba ( 21 ).

72. Okvirna odluka 2008/909 sročena je na način koji očito pogoduje interesima osuđene osobe. Transferi osuđenih osoba mogući su samo kada se može pretpostaviti da će se tim transferima povećati vjerojatnost socijalne rehabilitacije tih osoba. Nasuprot tomu, ta okvirna odluka nije sročena na način da pogoduje (potencijalnim) interesima država članica da transferiraju ili čak izvrše repatrijaciju osuđenih osoba diljem Unije, radi izvršenja kazne, na temelju državljanstva tih osoba ( 22 ).

73. U okviru posebnog uređenja uspostavljenog Okvirnom odlukom 2008/909, transfer osuđene osobe bez njezine suglasnosti, o čemu govori članak 4. stavak 1. točka (a) Okvirne odluke 2008/909, a relevantno je u ovom predmetu, čini iznimku. Iz članka 6. stavka 1. tog akta proizlazi da je glavno i tradicionalno pravilo da se transferi moraju temeljiti na suglasnosti osuđene osobe.

74. Mjera u kojoj je socijalna rehabilitacija moguća u slučaju nedobrovoljnog transfera je pitanje koje je otvoreno za raspravu ( 23 ) jer će se ta rehabilitacija u tim slučajevima vjerojatno odvijati u mjestu u koje osuđena osoba nije željela biti transferirana. S tim na umu, doista se čini mogućim špekulirati o činjenici da je nekima od interesa država članica na taj način omogućeno da kroz mala vrata ponovno uđu u sustav koji je osmišljen prvenstveno u korist osuđenih osoba. Međutim, očito je i da Okvirna odluka 2008/909 izražava volju zakonodavca Unije da u nekim situacijama omogući transfere osuđenih osoba unatoč njihovu protivljenju, kada se socijalna rehabilitacija može i ujedno mora ostvarivati u tim okolnostima.

75. Ipak, iz trećeg istaknutog elementa proizlazi da pristup članku 4. stavku 1. točki (a) Okvirne odluke 2008/909 odnosno njegovo tumačenje ne mogu biti preširoki. Uostalom, transferi osuđenih osoba bez njihove suglasnosti i dalje čine, unutar gore opisane strukture, iznimku od iznimke od općeg pravila o izvršenju kazni zatvora.

76. S obzirom na navedeno, smatram da članak 4. stavak 1. točku (a) Okvirne odluke 2008/909 treba tumačiti na način da osuđena osoba živi u danoj državi članici kada u toj državi ima ili je imala uobičajeno prebivalište te je u njoj stvorila obiteljske, socijalne ili profesionalne veze s obzirom na koje se može osnovano pretpostaviti da se s tom državom povezala na način koji će povećati njezinu mogućnost reintegracije u društvo nakon što odsluži svoju kaznu. Shodno tome, članku 4. stavku 1. točki (a) Okvirne odluke 2008/909 protivi se nacionalna odredba kojom se priznavanje i izvršenje presude dopušta na temelju pukog stalnog ili privremenog prebivališta osuđene osobe koje je upisano samo za administrativne potrebe bez provođenja pojedinačne ocjene postojanja relevantnih veza koje bi mogle povećati mogućnost reintegracije te osobe u društvo nakon što je odslužila svoju kaznu.

B. Drugo pitanje: obveza tijela izdavatelja naloga da ocijeni mogućnost socijalne rehabilitacije

77. Sud koji je uputio zahtjev svojim se drugim pitanjem pita je li tijelo izdavatelj naloga, u slučaju iz članka 4. stavka 1. točke (a) Okvirne odluke 2008/909, dužno provjeriti, prije prosljeđivanja presude i potvrde iz Priloga I., da će izvršenje kazne u državi izvršiteljici naloga udovoljavati cilju olakšavanja socijalne rehabilitacije osuđene osobe. Sud koji je uputio zahtjev pita i je li tijelo izdavatelj naloga usto dužno u dijelu (d) točki 4. potvrde iz Priloga I. navesti podatke prikupljene u tu svrhu ako osuđena osoba tvrdi da ima obiteljske, socijalne ili profesionalne veze u državi izdavateljici naloga.

78. Češka vlada dvoji u pogledu dopuštenosti drugog pitanja. Navodi da je ocjena na temelju članka 4. stavka 2. Okvirne odluke 2008/909 već provedena u predmetu iz glavnog postupka te da sud koji je uputio zahtjev ne objašnjava zašto su navedeni podaci potrebni.

79. Ne slažem se s time.

80. Uvažavam da iz odluke kojom je upućen zahtjev proizlazi da je primjena mehanizma uspostavljenog Okvirnom odlukom 2008/9009 već ušla u fazu koja je u odgovornosti države izvršiteljice naloga. Postupak se odmaknuo od fakultativnog savjetovanja koje je spomenuto u članku 4. stavku 2. te opisano u članku 4. stavku 3. ( 24 ). Međutim, tijelo izvršitelj naloga još uvijek može, u skladu s člankom 4. stavkom 4., tijelu izdavatelju naloga dostaviti obrazloženo mišljenje prema kojemu „izvršenje kazne […] ne bi olakšalo socijalnu rehabilitaciju te uspješnu reintegraciju osuđene osobe u društvo”. Ako savjetovanje nije provedeno, to se mišljenje može dostaviti i nakon slanja presude i potvrde iz Priloga I.

81. U odluci kojom je upućen zahtjev nije navedeno je li između tijela izvršitelja i tijela izdavatelja naloga provedeno ikakvo savjetovanje. Ako nije, tijelo izvršitelj naloga još uvijek može tijelu izdavatelju naloga dostaviti obrazloženo mišljenje o mogućnosti socijalne rehabilitacije žalitelja.

82. Pojašnjenje opsega obveza tijela države izdavateljice naloga stoga je možda i dalje potrebno kako bi tijelo izvršitelj naloga moglo smisleno izvršiti svoje ovlasti i tijelu izdavatelju naloga dostaviti obrazloženo mišljenje.

83. Osim toga, smatram da je drugo pitanje suda koji je uputio zahtjev logično povezano s trećim pitanjem, koje se odnosi na mogućnost tijela izvršitelja naloga da odbije priznavanje na osnovi predviđenoj u članku 9. stavku 1. točki (b) Okvirne odluke 2008/909 – kada nisu ispunjeni kriteriji iz članka 4. stavka 1.

84. Međutim, članak 4. stavak 1. točka (a) Okvirne odluke 2008/909 odnosi se na uvjet „življenja” te time i na postojanje relevantnih veza osuđene osobe s državom izvršiteljicom naloga. Elementi iz članka 4. stavka 1. točke (a) te okvirne odluke stoga su međusobno isprepleteni s elementima koji se odnose na mogućnost socijalne rehabilitacije. Čini se da je Okvirnom odlukom 2008/909 izvršavanje ovlasti tijela izdavatelja odnosno tijela izvršitelja naloga podijeljeno između članka 4. stavka 2., s jedne strane, i članka 9. stavka 1. točke (b) (te posredno članka 4. stavka 1. točke (a)), s druge strane. Tu je podjelu potrebno pojasniti, a razmatranje obveze tijela izdavatelja naloga nužan je korak u takvom pojašnjenju. To je još jedan razlog zbog kojeg drugo pitanje smatram dopuštenim.

85. Smatram relativno jasnim da na drugo pitanje treba potvrdno odgovoriti te da takav odgovor odražava stajalište svih zainteresiranih strana koje su se očitovale o tom pitanju.

86. Iz teksta članka 4. stavka 2. Okvirne odluke 2008/909 jasno proizlazi da je tijelo države izdavateljice naloga doista dužno doći do pozitivnog zaključka o mogućnosti socijalne rehabilitacije u državi članici izvršiteljici naloga. Ako ne donese taj zaključak, mehanizam priznavanja uspostavljen Okvirnom odlukom 2008/909 ne može se aktivirati.

87. Češka Republika i Komisija smatraju da se o tome mora sa sigurnošću postići pozitivan zaključak. Ja bih tu bio mnogo suzdržaniji. Nije potrebno biti Niels Bohr da bismo se složili da je svako „predviđanje veoma teško, osobito ako se odnosi na budućnost”. Budući da većina nacionalnih sudaca vjerojatno neće kod sebe imati kristalnu kuglu, smatram da je njihova zadaća da dođu do osnovane pretpostavke, a ne do izvjesnosti. Oni to predviđanje u svakom slučaju moraju temeljiti na konkretnoj situaciji pojedinca te na svim podacima i spoznajama kojima raspolažu, ali će ono svejedno ostati na razini osnovane pretpostavke.

88. Nadalje, tijelo izdavatelj naloga usto je dužno u dijelu (d) točki 4. potvrde iz Priloga I. navesti podatke prikupljene u tu svrhu. Podaci koji se moraju navesti u toj potvrdi su obvezni, osim ako je izričito predviđeno da nisu, kao u dijelu (l), naslovljenom „Druge okolnosti relevantne za predmet (neobvezni podaci)” ( 25 ).

89. Međutim, protivno onomu za što se čini da je premisa drugog prethodnog pitanja, smatram da obveza tijela izdavatelja naloga nije ograničena na situacije u kojima je osuđena osoba iskoristila mogućnost izražavanja svojeg mišljenja predviđenu u članku 6. stavku 3. Okvirne odluke 2008/909.

90. Potonja odredba propisuje da se to mišljenje, ako je izraženo, mora proslijediti tijelu izvršitelju naloga. Međutim, iz tog dodatnog zahtjeva ne proizlazi da tijelo izdavatelj naloga u slučaju neizražavanja tog mišljenja nije dužno navesti podatke prikupljene u prilog njegovu stajalištu da će socijalna rehabilitacija biti bolja ako se izrečena kazna izvrši u državi izvršiteljici naloga. Smatram da ta dužnost postoji neovisno o tome je li osuđena osoba izrazila svoje mišljenje u smislu članka 6. stavka 3. Okvirne odluke 2008/909.

91. Navođenje podataka koji podupiru stajalište tijela izdavatelja naloga o mogućnosti socijalne rehabilitacije osuđene osobe ključno je za djelotvorno iskorištavanje mogućnosti tijela izvršitelja naloga da se usprotivi tom stajalištu putem obrazloženog mišljenja prema kojem socijalna rehabilitacija u danom slučaju ne bi bila olakšana. Podsjećam da tijelo izvršitelj naloga takvo mišljenje može dostaviti neovisno o tome je li tijelo izdavatelj naloga provelo savjetovanje ili nije.

92. Slično onomu što sam naveo u mišljenju u predmetu A. P. ( 26 ), ističem da se pravosudna suradnja među državama članicama temelji na ideji pojednostavljene komunikacije, koja se često odvija putem standardiziranih obrazaca. Da bi takva komunikacija bila efikasna, tijelo izdavatelj naloga mora pružiti sve potrebne podatke kojima se vodilo pri donošenju zaključka da će se u državi članici izvršiteljici naloga socijalna rehabilitacija vjerojatno postići. Dostava tih podataka usto omogućuje tijelu izvršitelju naloga da pravodobno izvrši svoje odgovornosti.

93. Poput mnogih drugih akata u tom području, Okvirna odluka 2008/909 očito omogućuje provedbu savjetovanja. Međutim, takvo savjetovanje treba dopuniti, ali ne i zamijeniti standardne i glavne elemente komunikacije koje tijelo izdavatelj naloga mora otvoreno pružiti. Potreba za traženjem dodatnih podataka ili za savjetovanjem, iako je to očito moguće, stoga treba ostati iznimka, a ne postati pravilo ( 27 ). Osim toga, Okvirna odluka 2008/909 predviđa rokove u kojima se pravomoćna odluka o priznavanju presude i izvršenju kazne načelno mora donijeti ( 28 ), što ograničava činjenične provjere koje se mogu provesti i dopuniti nakon što je presuda proslijeđena radi priznavanja.

94. S obzirom na navedeno, moj je drugi zaključak da članak 4. stavak 2. Okvirne odluke 2008/909 treba tumačiti na način da zahtijeva da nadležno tijelo države izdavateljice naloga, u slučaju iz članka 4. stavka 1. točke (a) te okvirne odluke, mora prije prosljeđivanja presude i potvrde iz Priloga I. doći do pozitivnog zaključka, utemeljenog na konkretnoj ocjeni situacije osuđene osobe, da će izvršenje kazne u državi izvršiteljici naloga vjerojatno olakšati socijalnu rehabilitaciju te osobe. To je tijelo dužno u dijelu (d) točki 4. potvrde iz Priloga I. navesti sve podatke prikupljene u tu svrhu, neovisno o tome je li osuđena osoba iskoristila mogućnost izražavanja svojeg mišljenja u tom pogledu, predviđenu u članku 6. stavku 3. Okvirne odluke 2008/909.

C. Treće pitanje: mogućnost tijela izvršitelja naloga da odbije priznati i izvršiti presudu

95. Sud koji je uputio zahtjev trećim pitanjem pita treba li članak 9. stavak 1. točku (b) Okvirne odluke 2008/909 tumačiti na način da tijelo izvršitelj naloga može odbiti priznati presudu i izvršiti predmetnu kaznu ako, u slučaju iz članka 4. stavka 1. točke (a) te okvirne odluke i unatoč savjetovanju iz članka 4. stavka 3., nije dokazano postojanje obiteljskih, socijalnih, profesionalnih ili drugih veza s obzirom na koje se osnovano može pretpostaviti da bi se izvršenjem kazne u državi izvršiteljici naloga olakšala socijalna rehabilitacija osuđene osobe.

96. Podsjećam da članak 8. stavak 1. Okvirne odluke 2008/909 obvezuje tijelo izvršitelja naloga da prizna presudu ako se ne odluči pozvati na jednu od osnova za nepriznavanje i neizvršenje iz članka 9.

97. U skladu s člankom 9. stavkom 1. točkom (b) Okvirne odluke 2008/909, tijelo izvršitelj naloga može odbiti priznavanje presude i izvršavanje kazne ako kriteriji iz članka 4. stavka 1. nisu ispunjeni. To uključuje konkretan slučaj iz članka 4. stavka 1. točke (a), koji se odnosi na uvjet da osuđena osoba živi u državi izvršiteljici naloga te stoga, u tom pogledu, na njezino uobičajeno prebivalište i relevantne veze s tom državom.

98. Dok je na tijelu izvršitelju naloga da provjeri jesu li uvjeti ispunjeni, članak 4. stavak 2. Okvirne odluke 2008/909 obvezuje tijelo izdavatelja naloga da provjeri hoće li transfer osuđene osobe olakšati socijalnu rehabilitaciju te osobe.

99. Koliko shvaćam, dužnost provjeravanja mogućnosti socijalne rehabilitacije koja je izričito upućena državi izdavateljici naloga navela je sud koji je uputio zahtjev da postavi treće pitanje jer se čini da je tijelo izvršitelj naloga, koliko je to relevantno u ovom predmetu, ograničeno na provjeravanje uvjeta predviđenih u članku 4. stavku 1. točki (a) Okvirne odluke 2008/909.

100. Shodno tome, da bi se odgovorilo na treće pitanje, potrebno je pojasniti odnos između članka 4. stavka 1. točke (a), članka 4. stavka 2. i članka 9. stavka 1. točke (b) Okvirne odluke 2008/909.

101. Češka i mađarska vlada te Komisija smatraju da treba razlikovati kriterije iz članka 4. stavka 1. točke (a), s jedne strane, i kriterije iz članka 4. stavka 2., s druge strane, pri čemu tijelo izvršitelj naloga može ocjenjivati samo prve.

102. Slažem se da tijela izdavatelji i tijela izvršitelji naloga samo naizgled imaju jednake ovlasti ocjenjivanja kriterija iz članka 4. stavka 1. točke (a) Okvirne odluke 2008/909, a da je provedba ocjene predviđene člankom 4. stavkom 2. povjerena isključivo tijelu izdavatelju naloga. Stoga se ujedno slažem da, kada se poziva na osnovu za neizvršenje iz članka 9. stavka 1. točke (b) Okvirne odluke 2008/909, tijelo izvršitelj naloga može razmatrati samo ocjenu koju je tijelo izdavatelj naloga provelo u skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom (a). To proizlazi iz teksta članka 9. stavka 1. točke (b), u kojem se upućuje na članak 4. stavak 1. točku (a), ali ne na članak 4. stavak 2.

103. Međutim, unatoč tom formalnom razlikovanju, dojma sam, zbog razloga koje sam izložio u točkama 55. do 63. ovog mišljenja odgovarajući na prvo pitanje suda koji je uputio zahtjev, da će se u praktičnom smislu odnosne dvije vrste ocjene vjerojatno podosta preklapati. Naime, ocjenjivanje mjere u kojoj transfer može olakšati socijalnu rehabilitaciju osuđene osobe u skladu s člankom 4. stavkom 2. Okvirne odluke 2008/909 iziskuje prethodno sagledavanje relevantnih veza u skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom (a), kako u bitnome navode španjolska i poljska vlada.

104. Shodno tome, čak i ako bismo kategorički tvrdili da je ocjenjivanje vjerojatnosti socijalne rehabilitacije osuđene osobe u skladu s člankom 4. stavkom 2. isključivo na tijelu izdavatelju naloga, to svejedno ne bi tijelo izvršitelja naloga lišilo ovlasti da provede vlastitu ocjenu u skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom (a), koju mu Okvirna odluka 2008/909 jasno dodjeljuje. Na taj način tijela države članice izvršiteljice naloga mogu poništiti i praktično ukloniti samu osnovu (određenje uobičajenog prebivališta i relevantnih veza) na kojoj zaključak o socijalnoj rehabilitaciji nužno mora počivati.

105. Svakako sam svjestan važnosti uzajamnog priznavanja kao „kamena temeljca” pravosudne suradnje u kaznenim stvarima ( 29 ), na koju mađarska vlada pravilno podsjeća. Međutim, zajedničko tumačenje članka 4. stavka 1. točke (a), članka 4. stavka 2. i članka 9. stavka 1. točke (b) navodi me na stajalište da te odredbe tijela države izdavateljice i tijela države izvršiteljice naloga u bitnome stavljaju u poprilično ravnopravan položaj kada je riječ o provjeravanju zahtjeva koji uvjetuju transfer osuđene osobe u slučaju iz članka 4. stavka 1. točke (a) Okvirne odluke 2008/909.

106. Moguće je samo nagađati kakvu je „ravnotežu” zakonodavac Unije doista želio postići. Kako god bilo, način na koji je Okvirna odluka 2008/909 trenutno sročena znači da je zakonodavac Unije tijelu izdavatelju naloga dao odgovornost da oblikuje informirano mišljenje o mogućnosti socijalne rehabilitacije osuđene osobe u skladu s člankom 4. stavkom 2. Međutim, tijelo države izvršiteljice naloga ipak se može djelotvorno usprotiviti tom zaključku, tako da iznese vlastito stajalište o tome živi li osuđena osoba stvarno u državi izvršiteljici naloga i o tome ima li ona u toj državi uobičajeno prebivalište i relevantne veze u skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom (a).

107. Tijelo izvršitelj naloga može svoje stajalište iznijeti prvo, putem obrazloženog mišljenja u okviru savjetovanja u smislu članka 4. stavka 4. ili čak ako tog savjetovanja nema. Iako ta odredba, kako je navedeno u uvodnoj izjavi 10. Okvirne odluke 2008/909, kao takva ne čini osnovu za odbijanje, potencijalno razilaženje stajališta u tom pogledu, ako se ne ukloni putem savjetovanja ili rasprave, kasnije se može protumačiti kao odbijanje tijela izvršitelja naloga da prizna presudu u skladu s uvjetima iz članka 9. stavka 1. točke (b).

108. Ipak, naposljetku preostaje pitanje podataka i dokaza kojima se tijelo izvršitelj naloga može voditi prilikom pozivanja na osnovu za odbijanje iz članka 9. stavka 1. točke (b). Treba li tijelo izvršitelj naloga svoju analizu i ocjenu ograničiti na preispitivanje činjeničnog stanja, kako ga je utvrdilo tijelo izdavatelj naloga? Ili tijelo izvršitelj naloga treba pokrenuti vlastitu istragu, u okviru koje će iznova razmatrati sve elemente života osuđene osobe u državi izvršiteljici naloga?

109. Smatram da tijelo izvršitelj naloga, u mjeri u kojoj može samostalno odbiti priznavanje i izvršenje u skladu s člankom 9. stavkom 1. točkom (b), također može samostalno provjeriti uvjete iz članka 4. stavka 1. točke (a) Okvirne odluke 2008/909. Drukčije rečeno, u tekstu Okvirne odluke 2008/909 nema ničega što bi onemogućavalo takvu samostalnu ocjenu, makar postojala određena ograničenja njezina opsega.

110. Kao prvo, odluka o priznavanju i izvršenju kazne mora se donijeti u rokovima koji su u tu svrhu određeni u članku 12. Okvirne odluke 2008/909. Osobito, u skladu s člankom 12. stavkom 2. te okvirne odluke, pravomoćna odluka o priznavanju presude i izvršenju kazne načelno se mora donijeti u roku od 90 dana.

111. Kao drugo, kako češka vlada pravilno podsjeća, kada tijelo izvršitelj naloga odluči odbiti priznavanje i izvršenje na temelju članka 9. stavka 1. točke (b) Okvirne odluke 2008/909, to je odbijanje uvjetovano obveznim savjetovanjem koje se mora provesti u skladu s člankom 9. stavkom 3.

112. Kao treće, kada je riječ o provjeri uvjeta predviđenih u članku 4. stavku 1. točki (a) Okvirne odluke 2008/909, opseg ocjene koju provodi tijelo izvršitelj naloga mora biti u okvirima lojalne suradnje u smislu članka 4. stavka 3. UEU‑a. To u praksi znači da se tijelo izvršitelj naloga prvenstveno treba voditi podacima koje je tijelo izdavatelj naloga već prikupilo i proslijedilo te ocjenom koju je ono provelo. Uostalom, to je i razlog zbog kojeg su tijela izdavatelji naloga dužna u cijelosti iznijeti svoja utvrđenja u potvrdi iz Priloga I., neovisno o tome je li osuđena osoba u svojem mišljenju pružila ikakve dodatne podatke ( 30 ).

113. Naravno, tijelo izvršitelj naloga nije ograničeno na provjeravanje točnosti dostavljenih podataka, već može, ako to želi i smatra potrebnim, tražiti dodatne elemente. Međutim, takvo utvrđivanje činjenica i prikupljanje dokaza mora biti primjereno svojoj specifičnoj prirodi te mu cilj mora biti provjera određenih ključnih elemenata u pogledu kojih tijelo izvršitelj naloga još uvijek ima dvojbe. Takva se provjera ne treba pretvoriti u sveobuhvatnu dubinsku ocjenu, u okviru koje će se od nule razmatrati svi elementi obuhvaćeni člankom 4. stavkom 1. točkom (a) Okvirne odluke 2008/909.

114. Ne samo da bi se takva ocjena protivila duhu i svrsi Okvirne odluke 2008/909 i načelu lojalne suradnje koje se primjenjuje na taj akt, nego bi i tijela izdavatelje naloga u praksi stavila u nemoguć položaj jer bi neizravno previsoko postavila dokazni standard onoga što se mora provjeriti da bi se aktivirao mehanizam iz okvirne odluke. Po definiciji, ne samo da tijela države članice izdavateljice naloga ne trebaju, prikupljanjem dokaza, saslušavanjem svjedoka ili zahtijevanjem izvješćâ, detaljno provjeravati činjeničnu situaciju u državi članici izvršiteljici naloga, nego to ni ne mogu činiti. Jednostavno rečeno, teško je očekivati od tijela države članice izdavateljice naloga da, kako bi mogla aktivirati mehanizam iz Okvirne odluke 2008/909, prvo detaljno ispitaju, primjerice, koliko često osuđena osoba posjećuje svoju obitelj u državi članici izvršiteljici naloga; je li u posljednjih pet godina viđena u lokalnom kafiću; ili pak je li joj neki daleki rođak upravo ponudio posao u selu u kojem je rođena za slučaj da se odluči vratiti.

115. S obzirom na navedeno, predlažem da Sud na treće pitanje suda koji je uputio zahtjev odgovori na sljedeći način: članak 9. stavak 1. točka (b) Okvirne odluke 2008/909 treba tumačiti na način da ovlašćuje tijelo države izvršiteljice naloga da odbije priznati i izvršiti presudu ako zaključi da nisu ispunjeni kriteriji iz članka 4. stavka 1. točke (a) te okvirne odluke. To uključuje mogućnost tog tijela da odbije priznati i izvršiti presudu kada smatra da osuđena osoba u toj državi nema obiteljske, socijalne, profesionalne ili druge relevantne veze s obzirom na koje se osnovano može pretpostaviti da bi se izvršenjem kazne u toj državi olakšala socijalna rehabilitacija osuđene osobe.

V. Zaključak

116. Predlažem da Sud na prethodna pitanja koja je uputio Najvyšší súd Slovenskej republiky (Vrhovni sud Slovačke Republike, Slovačka) odgovori na sljedeći način: 1. Članak 4. stavak 1. točku (a) Okvirne odluke 2008/909/PUP od 27. studenoga 2008. o primjeni načela uzajamnog priznavanja presuda u kaznenim predmetima kojima se izriču kazne zatvora ili mjere koje uključuju oduzimanje slobode s ciljem njihova izvršenja u Europskoj uniji treba tumačiti na način da osuđena osoba živi u danoj državi članici kada u toj državi ima ili je imala uobičajeno prebivalište te je u njoj stvorila obiteljske, socijalne ili profesionalne veze s obzirom na koje se može osnovano pretpostaviti da se s tom državom povezala na način koji će povećati njezinu mogućnost reintegracije u društvo nakon što odsluži svoju kaznu. Shodno tome, članku 4. stavku 1. točki (a) Okvirne odluke 2008/909 protivi se nacionalna odredba kojom se priznavanje i izvršenje presude dopušta na temelju pukog stalnog ili privremenog prebivališta osuđene osobe koje je upisano samo za administrativne potrebe bez provođenja pojedinačne ocjene postojanja relevantnih veza koje bi mogle povećati mogućnost reintegracije te osobe u društvo nakon što je odslužila svoju kaznu. 2. Članak 4. stavak 2. Okvirne odluke 2008/909 treba tumačiti na način da nadležno tijelo države izdavateljice naloga, u slučaju iz članka 4. stavka 1. točke (a) te okvirne odluke, mora prije prosljeđivanja presude i potvrde iz Priloga I. doći do pozitivnog zaključka, utemeljenog na konkretnoj ocjeni situacije osuđene osobe, da će izvršenje kazne u državi izvršiteljici naloga vjerojatno olakšati socijalnu rehabilitaciju te osobe. To je tijelo dužno u dijelu (d) točki 4. potvrde iz Priloga I. navesti sve podatke prikupljene u tu svrhu, neovisno o tome je li osuđena osoba iskoristila mogućnost izražavanja svojeg mišljenja u tom pogledu, predviđenu u članku 6. stavku 3. Okvirne odluke 2008/909. 3. Članak 9. stavak 1. točku (b) Okvirne odluke 2008/909 treba tumačiti na način da ovlašćuje tijelo države izvršiteljice naloga da odbije priznati i izvršiti presudu ako zaključi da nisu ispunjeni kriteriji iz članka 4. stavka 1. točke (a) te okvirne odluke. To uključuje mogućnost tog tijela da odbije priznati i izvršiti presudu kada smatra da osuđena osoba u toj državi nema obiteljske, socijalne, profesionalne ili druge relevantne veze s obzirom na koje se osnovano može pretpostaviti da bi se izvršenjem kazne u toj državi olakšala socijalna rehabilitacija osuđene osobe.

( 1 ) Izvorni jezik: engleski

( 2 ) Okvirna odluka Vijeća od 27. studenoga 2008. o primjeni načela uzajamnog priznavanja presuda u kaznenim predmetima kojima se izriču kazne zatvora ili mjere koje uključuju oduzimanje slobode s ciljem njihova izvršenja u Europskoj uniji (SL 2008., L 327, str. 27.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 111.)

( 3 ) Moje isticanje

( 4 ) Vidjeti, primjerice, presude od 17. srpnja 2008., Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, t. 42. i navedenu sudsku praksu); od 2. travnja 2009., A (C‑523/07, EU:C:2009:225, t. 34. i navedenu sudsku praksu); ili od 11. siječnja 2017., Grundza (C‑289/15, EU:C:2017:4, t. 32. i navedenu sudsku praksu).

( 5 ) Uredba Vijeća od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000 (SL 2003., L 338, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 133. i ispravak SL 2014., L 46, str. 22.)

( 6 ) Uredba Vijeća od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, kako je ažuriran Uredbom Vijeća (EEZ) br. 2001/83 od 2. lipnja 1983. (SL 1983., L 230, str. 6.) te izmijenjena Uredbom Vijeća (EEZ) br. 2195/91 od 25. lipnja 1991. (SL 1991., L 206, str. 2.)

( 7 ) Uredba o Pravilniku o osoblju za dužnosnike i Uvjetima zaposlenja ostalih službenika Europske ekonomske zajednice i Europske zajednice za atomsku energiju (SL 1962., P 045, str. 1385.) (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju)

( 8 ) Presuda od 2. travnja 2009., A (C‑523/07, EU:C:2009:225, t. 37. i 38.), u pogledu određivanja „uobičajenog boravišta” djeteta za potrebe Uredbe br. 2201/2003; presuda od 11. studenoga 2004., Adanez‑Vega (C‑372/02, EU:C:2004:705, t. 37.), u pogledu boravišta radnika u smislu Uredbe br. 1408/71; i presuda od 15. rujna 1994., Magdalena Fernández/Komisija (C‑452/93 P, EU:C:1994:332, t. 22.), u pogledu Pravilnika o osoblju

( 9 ) Okvirna odluka Vijeća od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (SL 2002., L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83. i ispravak SL 2013., L 222, str. 14.) (u daljnjem tekstu: Okvirna odluka o EUN‑u)

( 10 ) Moje isticanje

( 11 ) Presuda od 17. srpnja 2008., Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, t. 46.). Vidjeti također presudu od 13. prosinca 2018., Sut (C‑514/17, EU:C:2018:1016, t. 34.).

( 12 ) Presuda od 17. srpnja 2008., Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, t. 48.). Vidjeti također presudu od 5. rujna 2012., Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, t. 43.).

( 13 ) Presuda od 17. srpnja 2008., Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, t. 49.). Usporediti s točkom 36. te presude, u kojoj je Sud iz pojma „nalaziti se” isključio privremenu lokaciju. Vidjeti također presudu od 5. rujna 2012., Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, t. 38.).

( 14 ) Sud je utvrdio da razlog za moguće neizvršenje iz članka 4. točke 6. Okvirne odluke o EUN‑u „osobito ima cilj omogućiti pravosudnom tijelu izvršenja da poseban značaj prida mogućnosti povećavanja vjerojatnosti da se tražena osoba reintegrira u društvo nakon što odsluži kaznu koja joj je izrečena”. Presuda od 17. srpnja 2008., Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, t. 45.). Vidjeti također presudu od 24. lipnja 2019., Poplawski (C‑573/17, EU:C:2019:530, t. 99. i navedenu sudsku praksu). Za analogno utvrđenje u pogledu članka 5. stavka 3. Okvirne odluke o EUN‑u, vidjeti presudu od 11. ožujka 2020., SF (europski uhidbeni nalog – jamstvo vraćanja u državu izvršiteljicu naloga) (C‑314/18, EU:C:2020:191, t. 48. i navedenu sudsku praksu).

( 15 ) Vidjeti osobito njezin članak 3. stavak 1.

( 16 ) Vidjeti također Obavijest Komisije – Priručnik o transferu osuđenih osoba i kazni zatvora u Europskoj uniji (SL 2019., C 403, str. 2.), t. 2.3.2.

( 17 ) Međutim, vidjeti također članak 4. stavke 2. i 4. i uvodnu izjavu 9. Okvirne odluke 2008/909.

( 18 ) Vidjeti, primjerice, Faraldo‑Cabana, P., „One step forward, two steps back? Social rehabilitation of foreign offenders under Framework Decisions 2008/909/JHA and 2008/947/JHA”, New Journal of European Criminal Law, sv. 10(2), 2019., str. 151. do 167., na str. 157. do 159.

( 19 ) Presuda od 17. srpnja 2008., Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, t. 49.)

( 20 ) Dio (k) potvrde iz Priloga I. naslovljen je „Mišljenje osuđene osobe” te se u njemu moraju navesti povezani podaci.

( 21 ) Konvencija o transferu osuđenih osoba Vijeća Europe od 21. ožujka 1983., ETS br. 112. Ta konvencija zahtijeva da je osuđena osoba suglasna da se transfer izvrši. Kako uvodna izjava 4. Okvirne odluke 2008/909 podsjeća‚ „[…] [d]odatni protokol te Konvencije […] koji dopušta transfer bez suglasnosti osobe […] nisu potpisale sve države članice”.

( 22 ) Za raspravu o logici Okvirne odluke 2008/909 vidjeti, primjerice, De Wree, E., Vander Beken, T., i Vermeulen, G., „The transfer of sentenced persons in Europe: Much ado about reintegration”, Punishment & Society, sv. 11(1), 2009., str. 111. do 128., na str. 117.; Martufi, A., „Assessing the resilience of ‚social rehabilitation’ as a rationale for transfer. A commentary on the aims of Framework Decision 2008/909/JHA”, New Journal of European Criminal Law, sv. 9., 2018., str. 43. do 61., na str. 44.; Faraldo‑Cabana, P., „One step forward, two steps back? Social rehabilitation of foreign offenders under Framework Decisions 2008/909/JHA and 2008/947/JHA”, New Journal of Criminal Law, sv. 10(2), 2019., str. 151. do 167.

( 23 ) Martufi, A., „Assessing the resilience of ‚social rehabilitation’ as a rationale for transfer. A commentary on the aims of Framework Decision 2008/909/JHA”, New Journal of European Criminal Law, sv. 9., 2018., str. 43. do 61., na str. 49.

( 24 ) U suprotnosti s obveznim savjetovanjem kada je riječ o transferu prema članku 4. stavku 1. točki (c)

( 25 ) Moje isticanje

( 26 ) Vidjeti moje mišljenje u predmetu A. P. (Probacijske mjere) (C‑2/19, EU:C:2020:80, t. 30.).

( 27 ) Vidjeti, u tom pogledu, presudu od 23. siječnja 2018., Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, t. 61.). Vidjeti također moje mišljenje u predmetu X (europski uhidbeni nalog protiv pjevača) (C‑717/18, EU:C:2019:1011, t. 80.).

( 28 ) Vidjeti članak 12. Okvirne odluke 2008/909.

( 29 ) Vidjeti, primjerice, presudu od 8. studenoga 2016., Ognyanov (C‑554/14, EU:C:2016:835, t. 46. i navedenu sudsku praksu).

( 30 ) Kako je već navedeno u točkama 91. do 93. ovog mišljenja