ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
68

U tom pogledu valja napomenuti da se ne može povući paralela između predmeta koji su doveli do spomenutih rješenja i ovog predmeta. U spomenutim je rješenjima Opći sud utvrdio da tužitelji nisu iznijeli, čak ni sažeto, nijedan tužbeni razlog, argument ili prigovor vezan uz povredu odredaba predmetnih ugovora ili mjerodavnog nacionalnog prava (rješenja Technion i Technion Research & Development Foundation/Komisija, t. 35. supra, EU:T:2012:303, t. 62. do 65., i Technion i Technion Research & Development Foundation/Komisija, t. 38. supra, EU:T:2012:411, t. 58. do 60.). U ovom predmetu, međutim, kao što je istaknuto u gornjim točkama 54. do 62. tužitelji su se pozvali na takvu povredu ugovornih odredaba. Iz toga slijedi da su pravne i činjenične okolnosti koje su dovele Opći sud do toga da ne preinači tužbu u predmetima koji su doveli do spomenutih rješenja različite od okolnosti u ovom predmetu.
29

Oblik u kojem je donesen akt ili odluka je, u načelu, irelevantan za dopuštenost tužbe za poništenje. Stoga je bez utjecaja na kvalifikaciju predmetnog akta to što on udovoljava ili ne udovoljava pojedinim formalnim zahtjevima, odnosno je li ga njegov donositelj pravilno naslovio, je li dovoljno obrazložen ili navodi li odredbe koje predstavljaju njegovu pravnu osnovu. Stoga je irelevantno to što taj akt nije određen kao „odluka“ ili što ne sadržava upućivanje na odredbe UFEU‑a koje predviđaju pravne lijekove koji su na raspolaganju protiv njega (vidjeti, prema analogiji, presudu Athinaïki Techniki/Komisija, t. 28. supra, EU:C:2008:422, t. 43. i 44. i navedenu sudsku praksu).
101

Također valja smatrati irelevantnom tvrdnju prema kojoj Komisija nije istodobno mogla odbiti voditi računa o općem jamstvu i zahtijevati da se uzmu u obzir očekivane mjere restrukturiranja i prijeboja. Ovdje valja istaknuti da bi tržišta i banke u svakom slučaju, jednom kad bi se osigurao opstanak društva, radi povećanja njegove profitabilnosti zahtijevali mjere restrukturiranja i prijeboja kao što je to prijenos portfelja ili dijela aktivnosti. U tom kontekstu, kako je to Komisija pravilno istaknula u replici, svrha izvješća o procjeni bila je određivanje vrijednosti HSH Nordbanka bez potpore, kako bi se na toj osnovi odredila cijena izdavanja dionica kojima bi se financirale mjere potpore. U skladu s tim, nije neuobičajeno da je HSH Nordbank za utvrđivanje vrijednosti društva uzeo u obzir ograničenja u vezi s postupcima koje bi pažljiv i razborit ekonomski subjekt trebao predvidjeti. No, isto ne vrijedi u odnosu na mjere potpore koje su predmet pobijane odluke, a koje nisu sastavni dijelovi vrijednosti društva na tržištu nego predstavljaju izvanredne mjere namijenjene tomu da to društvo izbjegne stečaj i da mu se omogući eventualni oporavak. S obzirom na to, iz sudske prakse proizlazi da, na temelju Komisijine komunikacije „Primjena pravila u području državnih potpora na mjere donesene u odnosu na financijske institucije u kontekstu svjetske financijske krize“ (SL 2008., C 270, str. 8.), dodjelu državnog jamstva treba smatrati hitnom mjerom, stoga ona nužno mora biti privremena, pri čemu takvo jamstvo treba biti popraćeno mjerama restrukturiranja ili likvidacije korisnika (presuda od 5. ožujka 2015., Banco Privado Português i Massa Insolvente do Banco Privado Português, C‑667/13, Zb., EU:C:2015:151, t. 70.). Usto, ne postoji nikakav temelj za tvrdnju da je Komisija te mjere smatrala zakonitima, odnosno da je smatrala da ne predstavljaju državnu potporu ili da ih je smatrala državnom potporom spojivom s unutarnjim tržištem. Štoviše, spojivost te potpore s tržištem priznata je samo uvjetno i usto tužitelji osporavaju same te uvjete. Stoga valja ponovno navesti da, iako je bilo logično i korisno da je HSH Nordbank upoznao poslovne partnere i banke sa svojom financijskom situacijom po dodjeli općeg jamstva, ono se nije moglo uzeti u obzir radi određivanja vrijednosti novih dionica izdanih u okviru dokapitalizacije a da se samim time ne precijeni navedena vrijednost.
1

Tužitelj, Mecafer, uvozi u Europsku uniju zračne kompresore koje proizvodi Nu Air (Šangaj) Compressors and Tools Co. Ltd (u daljnjem tekstu: Nu Air Shanghai ili proizvođač-izvoznik), društvo sa sjedištem u Kini. Nadalje, on distribuira i prodaje zračne kompresore koje proizvodi Nu Air Compressors and Tools SpA, talijansko društvo na čelu grupe Nu Air, kojoj proizvođač-izvoznik pripada. U vrijeme kada su se dogodile činjenice na koje se odnosi ovaj predmet, tužitelj je bio dio grupe Nu Air i time povezan s proizvođačem‑izvoznikom.
19

Zaključno, u odluci C (2011) 8831 final Komisija je prihvatila zahtjev za povrat Einhell Germany u visini od 157950,76 eura i odbila ga u preostalom dijelu, to jest za iznos od 734777,06 eura; u odluci C (2011) 8825 final Komisija je prihvatila zahtjev za povrat Hans Einhell Nederlands u visini od 21113,52 eura i odbila ga u preostalom dijelu, to jest za iznos od 92502,22 eura; u odluci C (2011) 8828 final Komisija je prihvatila zahtjev za povrat Einhell France u visini od 11517,09 eura i odbila ga u preostalom dijelu, to jest za iznos od 41077,62 eura; naposljetku, u odluci C (2011) 8810 final Komisija je prihvatila zahtjev za povrat Hans Einhell Österreich u visini od 1800,09 eura i odbila ga u preostalom dijelu, to jest za iznos od 6420,30 eura.
140

Treći do jedanaesti tužbeni razlog Fronta Polisario odnose se na unutarnju zakonitost pobijane odluke. Kako je već istaknuto u točki 117. ove presude, Front Polisario u biti tvrdi da je pobijana odluka nezakonita jer je Vijeće odobrilo sklapanje sporazuma s Kraljevinom Marokom, koji se također primjenjuje na dio Zapadne Sahare kojim upravlja Kraljevina Maroko, unatoč nepostojanju međunarodnog priznanja pretenzije Maroka na to područje. Ta nezakonitost proizlazi iz povrede prava Unije zbog razloga iznesenih u okviru trećeg do osmog tužbenog razloga kao i međunarodnog prava, zbog razloga iznesenih u okviru devetog do jedanaestog tužbenog razloga.
361

Što se tiče tužiteljevih postupovnih prava, valja podsjetiti da su ona u svakom slučaju uža od onih Francuske Republike kao države članice na koju se odnosi službeni istražni postupak, u skladu s člankom 108. stavkom 2. UFEU‑a. U tom pogledu, iz sudske prakse Suda proizlazi da zainteresirane osobe, kao što je to tužitelj u ovom slučaju, koje nisu dotična država članica u postupku nadzora državnih potpora, imaju jedino mogućnost da Komisiji upute informacije kako bi joj razjasnile njezino buduće postupanje, pri čemu one same ne mogu tražiti kontradiktornu raspravu s Komisijom, kao što je to omogućeno navedenoj državi članici (vidjeti u tom smislu presudu od 15. studenoga 2011., Komisija i Španjolska/Government of Gibraltar i Ujedinjena Kraljevina, C‑106/09 P i C‑107/09 P, Zb., EU:C:2011:732, t. 180. i 181. i navedenu sudsku praksu). Pravo zainteresiranih osoba na pristup informacijama ne premašuje pravo na saslušanje od strane Komisije. Posebice, izjašnjavanje o svim mogućim ključnim pitanjima koja su istaknuta tijekom službenog istražnog postupka ne može postati opće pravo (vidjeti presudu od 30. studenoga 2009., Francuska/Komisija, T‑427/04 i T‑17/05, Zb., EU:T:2009:474, t. 149. i navedenu sudsku praksu).
122

Tužitelj je zamolio svog glasnogovornika, F. Vincenta, da oko 18 sati dođe u njegov ured. Tužitelj ga je upitao može li se objaviti priopćenje za javnost u kojem bi on izložio svoje viđenje kao odgovor na Komisijino priopćenje za javnost. F. Vincent mu je odgovorio da to više nije moguće s obzirom na to da je njegova ostavka već postala službena i da on zbog toga više nema pristup Komisijinoj službi za priopćavanje. Tužitelja je to vrlo uzrujalo. U tom trenutku je J. Darmanin, koja je iz svojeg ureda čula uzbuđene glasove u susjednom uredu, zatekla tužitelja u razgovoru s F. Vincentom. Ona je potvrdila tužitelju da objavljivanje priopćenja za javnost u njegovo ime više nije bilo moguće s obzirom na to da od 17 sati on više nije bio član Komisije i da je osoba koja je zastupala instituciju njezin predsjednik, koji je već objavio svoje priopćenje za javnost.
36

Međutim, čak i pod pretpostavkom da, kao što to navode tužitelji, tvrdnje koje utječu na njih nisu bile dopuštene Uredbom br. 432/2012, takav navod nije dostatan kako bi se na precizan način utvrdile nedopuštene tvrdnje koje mogu imati izravan utjecaj na tužitelje. Naime, valja navesti da je, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 10. i 11. Uredbe br. 432/2012, više od 2000 zdravstvenih tvrdnji iz članka 13. stavaka 1. do 3. Uredbe br. 1924/2006 još uvijek u postupku ocjenjivanja i moguće ih je stoga upotrebljavati u skladu s prijelaznim mjerama predviđenima u članku 28. stavcima 5. i 6. te iste uredbe. U tom kontekstu ne može se isključiti da su zdravstvene tvrdnje koje se odnose na tužitelje dio popisa tvrdnji u suspenziji. Osim toga, valja naglasiti u tom pogledu da s obzirom na to da su tvrdnje u suspenziji još uvijek u postupku ocjenjivanja te da Komisija nije konačno odlučila o njihovu odobrenju ili zabrani, one ne mogu dovesti do tužbe za poništenje. Naime, na tvrdnje koje ostaju u suspenziji nastavlja se primjenjivati pravni režim koji je na njih bio primjenjiv prije donošenja Uredbe br. 432/2012. Stoga poduzetnici na koje se odnose te tvrdnje mogu nastaviti s njihovom uporabom u okviru svojih djelatnosti prodaje hrane u skladu s člankom 28. stavcima 5. i 6. Uredbe br. 1924/2006.
151

Naime, valja istaknuti, poput Komisije, da je pitanje koje se odnosi na znanstveni dokaz predmetnih tvrdnji iz članaka 13. i 14. Uredbe br. 1924/2006 bilo pokrenuto u ispravi koju je 14. prosinca 2007. donijela Komisija, koja je dostupna na njezinoj internetskoj stranici pod nazivom „Guidance on the implementation of regulation no 1924/2006 on nutrition and health claims made on foods – Conclusions of the standing committee on the food chain and animal health“ (Vodič o provedbi Uredbe br. 1924/2006 o prehrambenim i zdravstvenim tvrdnjama koje se navode na hrani – Zaključci Stalnog odbora za prehrambeni lanac i zdravlje životinja). Osobito, iz točke III.2.3 navedene isprave, naslovljene „Utjecaj klasifikacije iz članka 13. ili iz članka 14.“, izričito proizlazi da klasifikacija tvrdnji unutar tih odredbi nije imala nikakav utjecaj na razinu znanstvenog opravdanja koja se traži za njihovo odobrenje.
94

Kao drugo, to utvrđenje potvrđuje rješenje od 30. siječnja 2014., Industrias Alen/The Clorox Company (C‑422/12 P, Zb., EU:C:2014:57, t. 45.), u kojem je Sud presudio da utvrđenje o postojanju vjerojatnosti dovođenja u zabludu između žigova CLOROX i CLORALEX ne dovodi do toga da se nositelju ranijeg žiga priznaje monopol na element „clor“, koji uvelike opisuje predmetne proizvode, s obzirom na to da postojanje vjerojatnosti zablude vodi samo do zaštite određene kombinacije elemenata a da, međutim, ne štiti opisni element koji je dio te kombinacije kao takav.
82

Kao drugo, to utvrđenje potvrđuje rješenje od 30. siječnja 2014., Industrias Alen/The Clorox Company (C‑422/12 P, Zb., EU:C:2014:57, t. 45.), u kojem je Sud presudio da utvrđenje o postojanju vjerojatnosti dovođenja u zabludu između žigova CLOROX i CLORALEX ne dovodi do toga da se nositelju ranijeg žiga priznaje monopol na element „clor“, koji uvelike opisuje predmetne proizvode, s obzirom na to da postojanje vjerojatnosti zablude dovodi samo do zaštite određene kombinacije elemenata a da, međutim, ne štiti opisni element koji je dio te kombinacije kao takav.
66

U vezi s time, kao prvo, obavijesti o suradnji iz 2002. i 2006. ne sadržavaju nikakvu odredbu koja potvrđuje argumentaciju tužiteljâ. Preciznije, iz točaka 3. do 7. Obavijesti o suradnji iz 2002. kao i iz točaka 3. do 5. Obavijesti o suradnji iz 2006. proizlazi da je jedini cilj tih obavijesti utvrditi uvjete pod kojima poduzetnik može ostvariti oslobođenje odnosno smanjenje novčane kazne. Kao što to ističe Komisija, obavijesti o kojima je riječ ne predviđaju nikakvu drugu prednost koju poduzetnik može zahtijevati u zamjenu za svoju suradnju. Pravila iz točaka 8. do 27. Obavijesti o suradnji iz 2002. i iz točaka 8. do 30. Obavijesti o suradnji iz 2006. odnose se isključivo na iznose novčanih kazni.
32

Međutim, u predmetnom slučaju iz stavka 4. Komisijina dopisa od 1. veljače 2012. proizlazi da je GU COMP prihvatio iz objavljene verzije Odluke o automobilskom staklu ukloniti imena tužiteljevih kupaca spomenuta u njezinoj uvodnoj izjavi 115., s ciljem zaštite identiteta određenih članova njegova osoblja. U tom pogledu, valja odbiti Komisijinu tezu da je stajalište izraženo u dopisu od 1. veljače 2012. bilo samo prethodno i bez utjecaja na donošenje konačne odluke službenika za usmene rasprave. Naime, kako je i istaknuto u točki 31. ove presude, službeniku za usmene rasprave pitanje se upućuje samo u slučaju kada se poduzetnik protivi namjeravanoj objavi. Nasuprot tomu, ako se uopće ne namjerava učiniti objava, intervencija službenika za usmene rasprave je bespredmetna. Suprotno onomu što tvrdi Komisija, dopis od 1. veljače 2012. u stavku 9. to zorno pokazuje tako što je tužitelj bio pozvan da se obrati službeniku za usmene rasprave ako se ne slaže s razmjerima namjeravane objave („[s]hould you not agree with the scope of the disclosure as described in this letter“).
20

Komisija je 10. kolovoza 2012. usvojila odluke C (2012) 5577 final, C (2012) 5585 final, C (2012) 5588 final, C (2012) 5595 final, C (2012) 5596 final, C (2012) 5598 final i C (2012) 5611 final o zahtjevima za povrat plaćenih antidampinških pristojbi na uvoz ferosilicija podrijetlom iz Rusije (u daljnjem tekstu, zajedno: pobijane odluke), kojima je, s jedne strane, prihvatila zahtjeve za povrat koji se odnose na prvo razdoblje ispitnog postupka, u mjeri u kojoj su ti zahtjevi bili dopušteni i, s druge strane, odbila zahtjeve za povrat koji se odnose na drugo razdoblje ispitnog postupka. Tužitelj je obavijest o tim odlukama zaprimio 14. kolovoza 2012.
101

Tužitelj tvrdi da je Vijeće počinilo pogrešku u ocjeni kada je, nakon preispitivanja, zadržalo njegovo ime u spornim popisima, a da nisu bili ispunjeni materijalni kriteriji, koji u skladu s člankom 20. Odluke 2010/413 i člankom 23. Uredbe br. 267/2012 omogućuju uvrštenje njegovog imena u navedene popise. Zbog nedostatka pojašnjenja u pobijanim aktima nemoguće je znati koji se kriterij, naveden u tim odredbama odnosi na razloge prema kojima „[je] osigurava[o] financijsku potporu iranskoj vladi“. To predstavlja znatnu prepreku izvršavanju njegovog prava na ulaganje pravnog lijeka i s tog gledišta ga stavlja u nezadovoljavajuću i neprikladnu situaciju. U svakom slučaju, Vijeće je počinilo pogrešku u ocjeni smatrajući da su u ovom predmetu ispunjeni kriteriji iz članka 20. stavka 1. točke (c) navedene odluke i članka 23. stavka 2. točke (d) navedene uredbe, odnosno oni o potpori iranskoj vladi. Iz popratne bilješke Vijeća navedene pod oznakom 17576/12 i priložene dopisu od 10. prosinca 2012. proizlazi da su stvarni razlozi za pobijane akte ti da bi se uvrštenjem njegovog imena u sporne popise „mogao bitno pojačati diplomatski pritisak koji se trenutno izvršava na Iran.“ Ništa ne upućuje na to da je, u trenutku kada je donosilo pobijano akte, Vijeće uzelo u obzir razlog prema kojem je on osiguravao potporu iranskoj vladi, tako da u skladu sa sudskom praksom taj razlog nema važnost za opravdanje navedenih akata. U svakom slučaju je, u skladu sa sudskom praksom, sam navod prema kojem on osigurava određene usluge vladi, a da nema dokaza o eventualnoj vezi između tih usluga i širenja nuklearnog oružja, nedovoljan za opravdanje pobijanih akata.
10

Žalbeno vijeće je najprije u točki 37. pobijane odluke u biti istaknulo da je uzorak šahovnice, kako je prikazan u osporavanom žigu, osnovni i posve običan uzorak koji se sastoji od vrlo jednostavnih elemenata te da je opće poznato da se takav uzorak često koristi u ukrasne svrhe na raznim proizvodima, među kojima su i proizvodi iz razreda 18. Žalbeno vijeće potom je u točkama 41. i 42. pobijane odluke smatralo da osporavani žig, s obzirom na to ne sadrži elemente koji bi ga individualizirali u odnosu na druge prikaze šahovnica, ne može ispuniti svoju bitnu funkciju označivanja ili oznake podrijetla žiga. Usto, u točkama 43. i 47. iste odluke žalbeno vijeće je smatralo da struktura osnove i potke osporavanog žiga ne predstavlja bitno obilježje navedenog žiga i da mu ne daje razlikovni karakter. Osim toga, u skladu s točkom 46. pobijane odluke, činjenica da je struktura osnove i potke navedenog žiga bila kopirana ne dokazuje da relevantna javnost taj žig poima kao oznaku komercijalnog podrijetla. U skladu s točkom 48. pobijane odluke, isto vrijedi i za konkretnu kombinaciju boja, to jest smeđu i bež boju. Žalbeno vijeće stoga je u točki 49. pobijane odluke smatralo da je osporavani žig vrlo jednostavan i da ne sadržava elemente koji ga mogu individualizirati na način da ne izgleda kao osnovni i običan uzorak šahovnice. U točki 50. pobijane odluke žalbeno vijeće je dodalo i to da se znakovi kao što je osporavani žig obično koriste kao dodatni znakovi uz krovni žig proizvođača pa je u točki 51. pobijane odluke zaključilo da navedeni žig nema razlikovni karakter. Isto tako, žalbeno vijeće u točki 55. pobijane odluke ocijenilo je da dokumenti koje je podnio nositelj osporavanog žiga ne dokazuju da relevantna javnost o komercijalnom podrijetlu predmetnih proizvoda obično zaključuje na osnovi uzoraka. Naposljetku, žalbeno vijeće je u točkama 73. do 75. pobijane odluke smatralo da na temelju dokaza koje je podnio tužitelj nije utvrđeno da je osporavani žig stekao razlikovni karakter uporabom na značajnom dijelu relevantnog područja, to jest u Danskoj, Portugalu, Finskoj i Švedskoj, ni na dan prijave za registraciju ni nakon nje.
51

U ovom slučaju potrebno je utvrditi da Komisija nije povrijedila načelo pravne sigurnosti. U odredbama Provedbene uredbe br. 302/2012 jasno su i precizno navedena prava i obveze zainteresiranih pravnih subjekata, omogućujući im da se nedvojbeno upoznaju sa svojim pravima i obvezama, i to od stupanja na snagu navedene uredbe. Naime, prava i obveze PG‑a određeni su u članku 1. točki 3. pod (c) Provedbene uredbe br. 302/2012 (koji se odnosi na članak 38. stavak 5. Provedbene uredbe br. 543/2011, kako je izmijenjena), koji izričito propisuje da, kad se odrede koeficijenti dodjele, nadležno tijelo države članice pruža PG‑ima mogućnost da izmijene ili povuku svoj plan priznavanja. Isto tako, članak 1. točka 4. Provedbene uredbe br. 302/2012 (koji se odnosi na članak 39. stavak 2. treći podstavak Provedbene uredbe br. 543/2011, kako je izmijenjena) propisuje da nadležno tijelo države članice PG‑ima može odobriti da u određenoj godini i za tu određenu godinu povećaju ukupni iznos izdataka utvrđenih u planu priznavanja, i to za najviše 5% prvotno odobrenog iznosa, ili da ga smanje za najviši postotak.
60

Taj nezavisni odvjetnik ističe da je u to vrijeme ustaljena praksa Suda bila da se pisana punomoć zahtijeva čak i od tužitelja koji su fizičke osobe, iako se to nije zahtijevalo relevantnom odredbom Poslovnika Suda, kao što se to ni danas ne propisuje Poslovnikom Općeg suda. Odvjetnik tužitelja u predmetu u kojem je donesena presuda Barge/Visoka vlast, t. 54. supra, podnio je takvu punomoć istodobno kad je podnio i tužbu, ali u punomoći je bio naveden drugi predmet. Nakon podnošenja tužbe, nezavisni odvjetnik podnio je novu punomoć koja se odnosila na taj predmet, tako da se od Suda tražilo da razmotri je li to naknadno podnošenje punomoći bilo dovoljno ili nepodnošenje valjane punomoći istodobno kad je podnesena i tužba znači da je ta tužba nedopuštena. Sud je odlučio da treba prihvatiti prvi od tih odgovora.
29

Prvim prigovorom tužitelj u biti ističe da je samo zbog zaključka žalbenog vijeća o nepostojanju sličnosti između navedenih žigova, do kojeg je ono došlo u okviru svoje ocjene o vjerojatnosti dovođenja u zabludu u smislu članka 8. stavka 1. točke (b), to vijeće počinilo pogrešku zaključivši da ne postoji veza između suprotstavljenih žigova u smislu članka 8. stavka 5. Uredbe br. 207/2009 te je tako zanemarilo sudsku praksu Suda u skladu s kojom se takva veza mora ocijeniti na općoj razini vodeći računa o svim čimbenicima koji su relevantni za pojedini slučaj. On smatra da u okviru svoje ocjene članka 8. stavka 5. navedene uredbe žalbeno vijeće nije smjelo ići „prečicom“ oslanjajući se samo na svoje zaključke o sličnosti između znakova, nego je moralo primjenjujući kriterije iz sudske prakse utvrditi da primjena većine tih kriterija dovodi do zaključka o tome da bi javnost povezala suprotstavljene žigove.
39

Intervenijent navodi da su bočni prikazi boce očito nepravodobni. Prije svega oni nisu bili podneseni u roku koji je odredio Odjel za prigovore (to jest do 1. kolovoza 2007.), nego prvi put u postupku pred žalbenim vijećem, tri i pol godine kasnije (to jest 18. veljače 2011.). Zatim, oni nisu ni u kakvom materijalnom odnosu s već podnesenim dokazima o uporabi koji prikazuju bocu koja ima prije zaobljeno nego ravno grlo. Nadalje, tužitelj nije dokazao takav odnos, a osobito nije tvrdio niti da je to bio dokaz o uporabi niti da je to dopuna već podnesenim dokazima. Tužitelj nije iznio ni argumente na temelju tih bočnih prikaza tijekom postupka povodom prigovora. Naposljetku, reprodukcija prikaza boce u točkama 13. do 16. pobijane odluke jasno upućuje na to koje je od njih žalbeno vijeće uzelo u obzir kod izvršavanja svoje diskrecijske ovlasti, sve sprijeda, i koje je odbacilo kao nepravodobno podnesene. U tom pogledu obrazloženje žalbenog vijeća može biti implicitno kao što je to priznala sudska praksa.
63

U tom pogledu najprije treba, osim činjenice da, za razliku od restrukturiranja društva SeaFrance, restrukturiranje djelatnosti prijevoza tereta društva SNCB nije provedeno u okviru sanacije poduzetnika u teškoćama, nego u okviru širokog plana industrijskog i trgovačkog restrukturiranja sektora, istaknuti veliku razliku u primjenjivom zakonskom okviru. Naime, restrukturiranje djelatnosti prijevoza tereta SNCB‑a podliježe Smjernicama Zajednice o državnim potporama za željezničke prijevoznike (SL 2008., C 184, str. 13.). Te smjernice čine poseban zakonski okvir u sektoru željezničkog prijevoza kojim se odstupa od sustava Smjernica o potpori za restrukturiranje, osobito u pogledu iznosa vlastitog doprinosa korisnika potpore. Naime, u stavku 82. tih smjernica predviđa se da će Komisija moći prihvatiti manje vlastite doprinose od onih koji se predviđaju u Smjernicama o potpori za restrukturiranje. Na tom je temelju Komisija prihvatila vlastiti doprinos društva kćeri SNCB‑a za prijevoz tereta od između 15 i 25% potreba za financiranje restrukturiranja (vidjeti uvodne izjave 246. do 249. odluke SNCB‑teret). Nadalje, iako je točno da je Komisija u odluci SNCB‑teret priznala da jedan dio vlastitog doprinosa društva kćeri SNCB‑a za prijevoz tereta čini zajam koji je SNCB dodijelio pod tržišnim uvjetima, iz uvodne izjave 113. te odluke proizlazi da je, kako bi ispunilo potrebe za financiranje restrukturiranja, to društvo kći trebalo također ugovoriti vanjsku kreditnu liniju s kreditnom institucijom u iznosu od 50 milijuna eura. Stoga je, za razliku od plana restrukturiranja društva SeaFrance, u planu restrukturiranja djelatnosti prijevoza tereta SNCB‑a predviđena intervencija sudionika izvan grupe SNCB. Naposljetku, iznos zajma koji je SNCB trebao dodijeliti svojem društvu kćeri za prijevoz tereta predstavljao je relativno ograničen dio vlastitog doprinosa. Naime, taj je zajam iznosio 25 milijuna eura, a ukupan iznos vlastitog doprinosa društva kćeri za prijevoz tereta bio je 135 milijuna eura uz ukupan trošak restrukturiranja od oko 490 milijuna eura (vidjeti uvodnu izjavu 248. odluke SNCB‑teret). Nasuprot tomu, prema izmijenjenom planu restrukturiranja društva SeaFrance, zajam od 99,7 milijuna eura predstavljao je između 85 i 95% doprinosa društva SeaFrance financiranju vlastitog restrukturiranja, s obzirom na to da je ukupan iznos tog doprinosa iznosio [povjerljivo] milijuna eura, uz ukupan trošak restrukturiranja od [povjerljivo] milijuna eura (vidjeti uvodne izjave 35. i 150. pobijane odluke).