ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
40

R. Kilic je turski državljanin, rođen 11. studenoga 1993. u Turskoj tijekom dopusta njegovih roditelja, turskih državljana, koji su u to vrijeme već živjeli u Njemačkoj. On je na njemačko državno područje ušao 16. travnja 1994. Na taj je datum njegov otac bio nezaposlen više od godinu dana. Njegova majka, koja ga je odgajala sama nakon rastave bračnih drugova, to jest od svibnja 1996. sve do njegove 14. godine, nije sudjelovala u tržištu rada. Nakon što je u siječnju 1997. uvedena obavezna dozvola boravka za sve turske državljane mlađe od 16 godina, R. Kilicu je 5. svibnja 1997. izdana dozvola boravka s važenjem do 5. svibnja 1999. Njegova se majka 30. lipnja 1998. zaposlila te je tu djelatnost gotovo neprekidno obavljala do travnja 2003., to jest do početka svojeg rodiljnog i roditeljskog dopusta, koji su trajali više godina.
9

U odnosu na zaposlenike uprave koji nisu bili napunili 18 godina na dan svojeg zapošljavanja, prije 80. izmjene članak 40. stavak 2. DO.A‑e propisivao je da se oni mlađi od 16, 17 i 18 godina razvrstavaju u pripadajući stupanj a, b i c platnog razreda koji se primjenjuje na temelju članka 37. DO.A‑e. Tek nakon što su ti isti zaposlenici napunili 18 godina, prešli su u prvi stupanj u koji su bili razvrstani svi zaposlenici uprave koji su bili zaposleni nakon navršenih 18 godina, ali istovremeno nisu imali koristi od prethodnih razdoblja usporedivih s razdobljima aktivnosti. Također, nije se moglo uračunati nijedno razdoblje obrazovanja. Nadalje, plaća predviđena za stupnjeve a, b i c bila je uvelike niža od one predviđene za prvi stupanj. Ista aktivnost ili funkcija bila je dakle različito plaćena, ovisno o dobi u kojoj je bila obavljana.
6

Članak 6. Direktive o staništima određuje: „1. Za posebna područja očuvanja, države članice utvrđuju potrebne mjere za očuvanje koje prema potrebi uključuju odgovarajuće planove upravljanja, posebno priređene za ta područjima [područja] ili integrirane u druge razvojne planove te odgovarajuće zakonske, administrativne ili ugovorne mjere koje odgovaraju ekološkim zahtjevima prirodnih stanišnih tipova iz Priloga I. i vrstama iz Priloga II. koji su prisutni na tim područjima. 2. Države članice poduzimaju odgovarajuće korake kako bi se u posebnim područjima očuvanja izbjeglo pogoršanje prirodnih staništa i staništa vrsta, kao i uznemiravanje vrsta za koje su ta područja određena, u mjeri u kojoj bi takvo uznemiravanje moglo utjecati na ciljeve ove Direktive. 3. Svaki plan ili projekt koji nije izravno povezan s upravljanjem područjem ili potreban za njegovo upravljanje, ali bi na njega mogao imati značajan utjecaj, bilo pojedinačno bilo u kombinaciji s ostalim planovima ili projektima, predmet je ocjene prihvatljivosti utjecaja koji bi mogao imati na to područje, s obzirom na ciljeve očuvanja područja. U svjetlu zaključaka procjene utjecaja na područje i sukladno odredbama stavka 4., nadležna tijela državne vlasti odobravaju plan ili projekt tek nakon što se uvjere da on neće negativno utjecati na cjelovitost dotičnog područja te, ako je to potrebno, nakon dobivanja mišljenja od šire javnosti. 4. Ako se, unatoč negativnoj procjeni utjecaja na područje i u nedostatku drugih pogodnih mogućnosti, plan ili projekt ipak moraju provesti zbog imperativnih razloga prevladavajućeg javnog interesa, uključujući interese socijalne ili gospodarske prirode, država članica poduzima sve kompenzacijske mjere kako bi osigurala zaštitu koherentnosti mreže Natura 2000. Ona Komisiju izvješćuje o usvojenim kompenzacijskim mjerama. Kad se u određenom području nalazi prioritetni prirodni stanišni tip i/ili prioritetna vrsta, mogu se razmatrati samo ona pitanja koja se odnose na zdravlje ljudi ili javnu sigurnost, na korisne posljedice od primarnog značaja za okoliš ili, nastavno na mišljenje Komisije, na ostale imperativne razloge prevladavajućeg javnog interesa.”
12

Nakon sklapanja navedenog ugovora, došlo je do spora među strankama. Samsung je Concurrenceu stavljao na teret da je prekršio ugovor o selektivnoj distribuciji time što je trgovao proizvodima ELITE na svojoj internetskoj stranici. Concurrence je pak osporavao zakonitost klauzula tog ugovora, osobito tvrdeći da se one nisu primjenjivale ujednačeno na sve distributere, među kojima su neki trgovali proizvodima u pitanju na različitim internetskim stranicama Amazona a da Samsung na to nije reagirao.
22

Što se tiče konteksta i cilja navedene odredbe, valja navesti da se njome uspostavlja odgovornost prijevoznika usporedno s onom glavnog obveznika iz članka 96. stavka 1. Carinskog zakonika. Kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 47. do 49. svojeg mišljenja, odgovornost prijevoznika ipak se razlikuje od one glavnog obveznika kako prema temelju tako i prema opsegu.
35

S tim u vezi, članak 1. stavak 3. te direktive ne može se tumačiti tako da mu se protivi to da se pristup pravnoj zaštiti protiv odluke o dodjeli ugovora uskrati ponuditelju kao što je zajednica gospodarskih subjekata, s obzirom na to da se on mora smatrati ponuditeljem koji je konačno isključen u smislu članka 2.a stavka 2. drugog podstavka te direktive.
—

za The Secretary of State for Energy and Climate Change, N. Cohen, barrister,
74

U tim okolnostima, nacionalni sudovi, s obzirom na to da su glede rješenja glavnih postupaka vezani tumačenjem prava Unije koje je dao Sud, moraju, na temelju vlastite nadležnosti, izuzeti od primjene vremensko ograničenje učinaka koje je Tribunal Supremo (Vrhovni sud) utvrdio u svojoj presudi od 9. svibnja 2013. jer nije u skladu s tim pravom (vidjeti, u tom smislu, presude od 5. listopada 2010., Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, t. 29. do 32.; od 19. travnja 2016., DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, t. 33. i 34.; od 5. srpnja 2016., Ognyanov, C‑614/14, EU:C:2016:514, t. 36., i od 8. studenoga 2016., Ognyanov, C‑554/14, EU:C:2016:835, t. 67. do 70.).
35

Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti bita treba li članak 1. stavak 2. točku (a) Direktive 2004/18 tumačiti na način da se ugovorom o javnoj nabavi smatra sporazum između dvaju teritorijalnih jedinica poput ovog o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg one statutima osnivaju udruženje posebne namjene, pravnu osobu javnog prava i tom novom javnom tijelu dodjeljuju određene nadležnosti koje su do tada one izvršavale i koje od tada ima to udruženje posebne namjene.
39

Acquisition and Disclosure of Communications Data Code of Practice (Kodeks dobre prakse prilikom dobivanja i razotkrivanja podataka o komunikacijama, u daljnjem tekstu: Kodeks dobre prakse) u točkama 2.5 do 2.9 i 2.36 do 2.45 sadržava upute o potrebi i proporcionalnosti dobivanja podataka o komunikacijama. Prema pojašnjenjima suda koji je uputio zahtjev u predmetu C‑698/15, osobita pozornost mora se, u skladu s točkama 3.72 do 3.77 tog kodeksa, pridati nužnosti i proporcionalnosti kad se traženi podaci o komunikacijama odnose na osobu koja je pripadnik profesije koja ima pravo na informacije zaštićene profesionalnom tajnom ili druge povjerljive informacije.
74

Naime, budući da je cilj članka 107. stavka 1. UFEU‑a spriječiti da putem državnih sredstava poduzetnik korisnik bude stavljen u povoljniju financijsku situaciju od one u kojoj se nalaze njegovi konkurenti (presuda od 5. lipnja 2012., Komisija/EDF, C‑124/10 P, EU:C:2012:318, t. 90.), Komisija može, kad je to moguće, izravno ocijeniti može li predmetna državna mjera staviti njezine korisnike u povoljniju financijsku situaciju od one u kojoj se nalaze njihovi identificirani ili tipski konkurenti.
22

Pod pretpostavkom da je to tako, taj sud ipak izražava sumnje u odnosu na pitanje je li činjenica da davanje takvog odobrenja ovisi o kriterijima kao što su to uvjeti na tržištu rada i interes nacionalnog gospodarstva spojiva s ciljevima i korisnim učinkom Direktive 98/59, s obzirom na to da takvi kriteriji, čak i ako su povezani s važnim razlozima u općem interesu, odnosno borbom protiv nezaposlenosti i razvojem nacionalnog gospodarstva, mogu istodobno dovesti do razlika između država članica, do zamjene postupaka obavješćivanja i savjetovanja predviđenih direktivom postupkom odobrenja i do neproporcionalnog ograničenja poslodavčeve slobode poduzetništva.
52

Međutim, kao što je to u bitnome naveo nezavisni odvjetnik u točki 41. svojeg mišljenja, takvu ocjenu nije moguće izvršiti uspoređujući iznos koji su trebali platiti zračni prijevoznici podvrgnuti sniženoj tarifi PZP‑a i hipotetski iznos oporezivanja, izračunan na temelju tarife koja se, kao što to sam Ryanair priznaje, nije primjenjivala ni na jedan let i ni na jednog zračnog prijevoznika u razdoblju na koje se odnosi sporna odluka. Kao što je to Opći sud pravilno istaknuo u točki 75. presude Ryanair, određivanje neke druge referentne tarife, a ne one koja se stvarno primjenjivala u predmetnom razdoblju, ne bi omogućilo obuhvaćanje svih učinaka PZP‑a.
115

Što se tiče sudske prakse koja se odnosi na potpore pri izvozu na koje se u spornim odlukama poziva – posebice presuda od 10. prosinca 1969.Komisija/Francuska (6/69 i 11/69, neobjavljena, EU:C:1969:68), od 7. lipnja 1988., Grčka/Komisija (57/86, EU:C:1988:284) i od 15. srpnja 2004., Španjolska/Komisija (C‑501/00, EU:C:2004:438) – treba zaključiti, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 126. do 130. svojeg mišljenja, da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točkama 69. do 76. pobijane presude Autogrill España/Komisija kao i u točkama 73. do 80. pobijane presude Banco Santander i Santusa/Komisija presudio da se ta sudska praksa nije odnosila na uvjet selektivnosti nacionalne mjere, nego samo na uvjet koji se odnosi na utjecaj na tržišno natjecanje i trgovinu.
25

Kako bi se dalo koristan odgovor na to pitanje, najprije valja utvrditi da, nije relevantno temeljiti analizu na pojmovima ocjene uvjeta dvojne kažnjivosti in concreto ili in abstracto.
82

Naime, kao što to pravilno ističu francuska vlada i Orange, ni to da Opći sud u navođenju sudske prakse u točkama 185. do 196. pobijane presude nije spomenuo presudu Bouygues kao ni to da je nakon iscrpnog ispitivanja koje je proveo u točkama 255. do 258. te presude odbio Komisijine tvrdnje, sami po sebi ne znače da postoji nedostatak u obrazloženju.
36

U tim je okolnostima Juzgado de lo Social no 33 de Barcelona (Radni sud br. 33 u Barceloni) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li opću zabranu diskriminacije proglašenu u članku 21. stavku 1. Povelje tumačiti na način da u njezino područje zabrane i zaštite, ulazi odluka poduzeća o otkazu radniku, koji je do tada u profesionalnom smislu bio dobro ocijenjen, samo zbog činjenice da je privremeno nesposoban za rad – na neodređeno vrijeme – zbog nesreće na radu i to dok je ostvarivao zdravstvenu njegu i naknadu od socijalnog osiguranja? 2. Treba li članak 30. Povelje tumačiti na način da zaštita koja se treba osigurati radniku koji je očito dobio arbitraran i nedopušten otkaz, treba biti predviđena nacionalnim propisom za svaki otkaz kojim se krši temeljno pravo? 3. Ulazi li odluka poduzeća o otkazu radniku, koji je do tada u profesionalnom smislu bio dobro ocijenjen, samo zbog činjenice da je privremeno nesposoban za rad – na neodređeno vrijeme – zbog nesreće na radu i to dok ostvaruje zdravstvenu njegu i naknadu od socijalnog osiguranja u područje primjene članaka 3., 15., 31., 34. stavka 1. i članka 35. stavka 1. Povelje (ili samo područje primjene jednog ili više njih)? 4. U slučaju potvrdnog odgovora na prethodna tri pitanja (ili jedno od njih) i u slučaju da Sud odluči da odluka o otkazu radniku, koji je do tada u profesionalnom smislu bio dobro ocijenjen, samo zbog činjenice da je privremeno nesposoban za rad – na neodređeno vrijeme – zbog nesreće na radu dok ostvaruje zdravstvenu njegu i naknadu od socijalnog osiguranja, ulazi u područje primjene nekog ili nekih članka [Povelje], može li ih nacionalni sud primijeniti kako bi odlučio u sporu između pojedinaca, makar samo zato što, ovisno o tome je li riječ o ‚pravu’ ili ‚načelu’, treba smatrati da imaju horizontalan učinak ili zato što valja primijeniti ‚načelo usklađenog tumačenja’? 5. U slučaju negativnog odgovora na četiri prethodna pitanja, ulazi li u koncept ‚izravne diskriminacije zbog invaliditeta’ kao razloga diskriminacije iz članaka 1., 2. i 3. Direktive 2000/78 odluka poduzeća o otkazu radniku, koji je do tada u profesionalnom smislu bio dobro ocijenjen, samo zbog činjenice da je privremeno nesposoban za rad – na neodređeno vrijeme – zbog nesreće na radu?“
25

Nadalje, iz ispitivanja različitih nacionalnih zakonodavstava proizlazi – kao što to navodi Komisija, pozivajući se u tom pogledu na svoju komunikaciju Vijeću, Europskom parlamentu i Europskom gospodarskom i socijalnom odboru od 26. srpnja 2000. naslovljenu „Određivanje cijena i održivo gospodarenje vodom (Com (2000) 477 final)“ i na tehničko izvješće Europske agencije za okoliš (EEA 16/2013) naslovljeno „Assessment of cost recovery through water pricing“ – da je u državama članicama uobičajena praksa da se cijene vodnih usluga sastoje od fiksnog i varijabilnog dijela.
4

U skladu s člankom 2. te direktive, naslovljenim „Područje primjene“: „1. Ova se Direktiva primjenjuje na ugovore o kreditu. 2. Ova se Direktiva ne primjenjuje na sljedeće: [...] (f) ugovore o kreditu prema kojima se kredit odobrava bez kamata i bez bilo kakvih drugih naknada i ugovore o kreditu prema čijim uvjetima se kredit mora otplatiti u roku od tri mjeseca, a plaćaju se samo neznatne naknade; [...] (j) ugovore o kreditu koji se odnose na odgođeno plaćanje postojećeg duga, bez plaćanja pristojbi; [...] 6. Države članice mogu utvrditi da se primjenjuju samo članci od 1. do 4., članci 6., 7., 9., članak 10. stavak 1., članak 10. stavak 2. točke od (a) do (i), točke (l) i (r), članak 10. stavak 4., članci 11., 13., 16. i članci od 18. do 32. na ugovore o kreditu koji propisuju dogovaranje mjera između vjerovnika i potrošača u pogledu odgođenog plaćanja ili metoda otplate kada potrošač već ne ispunjava obvezu plaćanja prvotnog ugovora o kreditu i kada: (a) je vjerojatno da bi takve mjere mogle spriječiti mogućnost pokretanja sudskog postupka zbog neispunjenja obveze plaćanja; i (b) potrošač time ne bi podlijegao manje povoljnim uvjetima od onih utvrđenih prvotnim ugovorom o kreditu. [...]“
14

Undis, društvo zainteresirano za predmetni ugovor o javnim uslugama, podnijelo je tužbu pred Tribunale amministrativo regionale per l’Abruzzo (regionalni upravni sud u Abruzzu, Italija) protiv odluke o dodjeli ugovora o javnoj nabavi usluga i protiv odluke o potvrđivanju nacrta međuopćinskog sporazuma navedenog u točki 12. ove presude. Pozivajući se na povredu članka 2. decreto legislativo n. 163 – Codice dei contratti pubblici relativi a lavori, servizi e forniture in attuazione delle direttive 2004/17/EZ e 2004/18/EZ (zakonodavna uredba br. 163., koja se odnosi na zakon o javnoj nabavi radova, usluga i robe primjenom direktiva 2004/17/EZ i 2004/18/EZ) od 12. travnja 2006. (redoviti dodatak GURI‑ju br. 100, od 2. svibnja 2006.), kao i članaka 43., 49. i 86. UFEU‑a, Undis je tvrdio da nisu ispunjena dva uvjeta koja su potrebna kako bi navedeni ugovor o javnim uslugama mogao podlijegati in house dodjeli.
30

Naime, on smatra da se, s obzirom na to da se prema njegovu mišljenju na temelju pravila 1. općih pravila za tumačenje KN‑a ne primjenjuje nijedan od tarifnih brojeva 8539, 8541 i 8543 KN‑a, razvrstavanje LED žarulja može izvršiti primjenom pravila 2., 3. ili eventualno 4. općih pravila. On također ističe da, ako LED žarulje treba smatrati kao „električne dijelove strojeva ili aparata“ ili „svjetiljke ili rasvjetna tijela i njihove dijelove“, postavlja se pitanje mogu li se one razvrstati pod tarifne brojeve 8548 odnosno 9405 KN‑a.
7

Real Decreto no 1373/2003 por el que se aprueba el arancel de derechos de los procuradores de los tribunales (Kraljevski dekret br. 1373/2003 kojim se potvrđuje Tarifa o naknadi za rad zastupnika pred sudom) od 7. studenoga 2003. (BOE br. 278 od 20. studenoga 2003.), kako je izmijenjen Real Decretom no 1/2006 (Kraljevski dekret br. 1/2006) od 13. siječnja 2006. (BOE no 24 od 28. siječnja 2006., u daljnjem tekstu: Kraljevski dekret br. 1373/2003), određuje naknadu za rad zastupnika pred sudom u unaprijed utvrđenom obveznom iznosu o kojem zastupnik i stranka mogu pregovarati, ali to može rezultirati smanjenjem ili povećanjem samo za 12%, i određuje maksimalni iznos po predmetu prema vrijednosti predmeta spora. Nakon zakonodavnih izmjena iz 2010. zastupnik pred sudom u istom predmetu, za istu radnju ili u istom postupku može primiti maksimalni ukupni iznos naknade u iznosu od 300000 eura.
10

U svojim prijavama PDV‑a koje se odnose na drugo, treće i četvrto tromjesečje 2009. društvo E prijavilo je prihode od prodaje emisijskih jedinica društvu I, pri čemu je na temelju lažnih računa navodnih nacionalnih dobavljača odbilo pretporez. To društvo nije sastavilo prijavu PDV‑a za siječanj i ožujak 2010. Time je izbjeglo plaćanje ukupnog iznosa od 11484179,12 eura. Kada je riječ o društvu I, ono je za razdoblja od travnja do srpnja 2009., od rujna 2009. do siječnja 2010. i od ožujka 2010. prijavilo isporuke društvu C kao transakcije koje podliježu plaćanju PDV‑a i neosnovano odbilo PDV iskazan u knjižnim odobrenjima sastavljenima u korist društva E kao pretporez, čime je izbjeglo plaćanje iznosa od 10667491,10 eura.
25

Međutim, kako to Komisija navodi u svojim pisanim očitovanjima, potonje pitanje treba tumačiti na način da mu je svrha utvrditi na temelju koje se usluge, zajma ili isporuke robe, određuje sustav koji se primjenjuje na transakciju integrirane suradnje. Naime, budući da se s pomoćnim uslugama glede PDV‑a postupa na jednak način kao s glavnom uslugom (presuda od 2. prosinca 2010., Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, t. 24.), u slučaju kad dodjeljivanje zajma predstavlja glavnu uslugu, potrebno je cijelu transakciju izuzeti od plaćanja PDV‑a na temelju članka 135. stavka 1. točke (b) Direktive o PDV‑u.
12

Članak 36. DPR‑a br. 633/72 glasi kako slijedi: „(1) Kad je riječ o poreznim obveznicima koji obavljaju više djelatnosti, porez se primjenjuje općenito i kumulativno u odnosu na sve djelatnosti, uzimajući u obzir ukupni promet, podložno odredbama navedenima u sljedećim stavcima. (2) Ako porezni obveznik upravlja poduzećima ili istodobno obavlja obrt ili profesiju, porez se primjenjuje odvojeno za upravljanje poduzećima i za obavljanje obrta ili profesije, s obzirom na relevantne primjenjive odredbe i s obzirom na promet. (3) Porezni obveznici koji upravljaju s više poduzeća ili obavljaju više djelatnosti u okviru istog poduzeća ili više obrta ili profesija mogu odabrati odvojenu primjenu poreza u odnosu na određene djelatnosti koje obavljaju, navodeći svoj izbor poreznom tijelu u svojoj prijavi za prethodnu godinu ili u svojoj prijavi početka djelatnosti. U tom slučaju se odbitak propisan člankom 19. odobrava, pod uvjetom da se u odnosu na djelatnost vodi zasebno knjigovodstvo, ali se isključuje, odstupanjem od odredbi iz prethodnog stavka, kad je riječ o porezu u odnosu na robu mješovite namjene koja se ne amortizira. Izbor proizvodi učinke do opoziva, a, u svakom slučaju, najmanje u razdoblju od tri godine. […]. Odredbe ovog stavka primjenjuju se među ostalim na porezne obveznike […] koji obavljaju izuzete djelatnosti u smislu članka 10. prvog stavka. (4) Porez se u svakom slučaju primjenjuje posebno, sukladno relevantnim primjenjivim odredbama i s obzirom na ukupni promet svakog od njih, […]. (5) U svim slučajevima u kojima se porez primjenjuje posebno za određenu djelatnost, ako se odbitak predviđen člankom 19. smanji na temelju trećeg stavka istog članka ili se primijeni paušalno, on će se odobriti u odnosu na porez na robu i usluge za mješovitu namjenu, u granicama dijela koji se može pripisati obavljanju same djelatnosti; prijelazi ili prijenosi usluga na djelatnost koja podliježe smanjenom ili paušalnom odbitku čine isporuke usluga u smislu članka 3. i smatraju se obavljenima, na temelju njihove uobičajene vrijednosti, na dan kada su isporučeni. […]“
36

Nasuprot tome, kod analize nužne naravi uvjeta boravišta, Sud je smatrao da taj uvjet premašuje ono što je nužno za postizanje cilja povećanja udjela osoba s boravištem koji su nositelji diplome o visokoškolskom obrazovanju, s obzirom na to da onemogućava uzimanje u obzir drugih potencijalno prikladnih kriterija koji stvarno mogu povezati podnositelja zahtjeva za predmetnu novčanu pomoć s društvom ili tržištem rada dotične države članice, kao što je to okolnost da je jedan od roditelja, koji se brine za dijete, pogranični radnik koji ima stabilno zaposlenje u toj državi članici i koji je već bio zaposlen u toj državi dulje razdoblje (presuda od 20. lipnja 2013., Giersch i dr., C 20/12, EU:C:2013:411, t. 83.).
42

Potonja pretpostavka osobito može zabrinuti gospodarske subjekte iz drugih država članica koji manje poznaju tekst i načine primjene relevantnog nacionalnog zakonodavstva. To vrijedi tim više u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj obveza javnog naručitelja da provede test proporcionalnosti isključenja zbog teškog profesionalnog propusta ne proizlazi iz samog teksta članka 45. stavka 3. Dekreta već samo iz obrazloženja te odredbe. Međutim, prema navodima koje je nizozemska vlada podnijela u postupku pred Sudom, to obrazloženje samo po sebi nije obvezno, već ga samo treba uzeti u obzir prilikom tumačenja navedene odredbe.
48

SV Capital svojim četvrtim žalbenim razlogom tvrdi da je njegova tužba, u dijelu u kojem je njome zahtijevao poništenje odluke EBA‑e od 21. veljače 2014., podnesena unutar roka iz članka 263. UFEU‑a s obzirom na to da se upravni postupak pred Odborom za žalbe vodio do 14. srpnja 2014. u ime EBA‑e i europskih nadzornih tijela. Nenadležnost Odbora za žalbe mogla bi dovesti do poništenja odluke koju je on donio, ali ne može utjecati na rok predviđen člankom 263. UFEU‑a. Slijedom toga, tvrdnja iz točke 44. pobijane presude, o mogućnosti podnošenja tužbe protiv odluke EBA‑e od21. veljače 2014. usporedno i istovremeno s podnošenjem žalbe Odboru za žalbu potpuno je neosnovana. Naime, takva bi tužba Općem sudu, u nedostatku konačnog upravnog akta, bila nedopuštena na temelju članka 263. UFEU‑a.
10

Direktiva 2000/26 u portugalsko pravo prenesena je Decretom‑Leiem no 72-A/2003 – Lei do Seguro Obrigatório (Uredba sa zakonskom snagom br. 72-A/2003, o zakonu o obveznom osiguranju), od 14. travnja 2003., o izmjeni, s jedne strane, Decreto‑Leia no 522/85 – Seguro Obrigatório de Responsabilidade Civil Automóvel (Uredba sa zakonskom snagom br. 522/85 o obveznom osiguranju od građanske odgovornosti vezano za automobile) od 31. prosinca 1985. i, s druge strane, Decreto‑Leia no 94-B/98 – Regula as condições de acesso e de exercício da actividade seguradora e resseguradora no território da Comunidade Europeia (Uredba sa zakonskom snagom br. 94-B/98, o uvjetima pristupa i izvršavanja djelatnosti osiguranja i reosiguranja na području Europske zajednice) od 17. travnja 1998.
2

Zahtjev je upućen u okviru spora između Loterie Nationale – Nationale Loterij NV van publiek recht (u daljnjem tekstu: Loterie Nationale), s jedne strane, i Paula Adriaensena, Wernera De Kesela i The Right Frequency VZW, s druge strane, zbog uspostave i promidžbe sustava zajedničkog sudjelovanja na javnim lutrijama u Belgiji, pod nazivom „Lucky 4 All“ (u daljnjem tekstu: sustav Lucky 4 All).