MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MACIEJA SZPUNARA

od 21. srpnja 2016. ( 1 )

Predmet C‑156/15

Private Equity Insurance Group SIA

protiv

Swedbank AS

(zahtjev za prethodnu odluku koji je sastavila Augstākā tiesa (Vrhovni sud, Latvija))

„Usklađivanje zakona — Integracija financijskih tržišta — Ugovori o financijskom kolateralu — Direktiva 2002/47/EZ — Područje primjene — Pojmovi ‚financijski kolateral’ i ‚relevantne financijske obveze’ — Članak 2. stavak 1. točke (a) i (f) — Davanje financijskog kolaterala — Pojmovi ‚posjed’ ili ‚kontrola’ financijskog kolaterala — Članak 2. stavak 2. — Neprimjena nekih odredbi o nesolventnosti — Članci 4. i 8. — Ugovor o tekućem računu koji sadržava ugovornu odredbu o financijskom zalogu u korist banke“

Uvod

1. Ovaj zahtjev za prethodnu odluku omogućuje Sudu da prvi put odluči o usklađenom sustavu koji se primjenjuje na ugovore o financijskom kolateralu, a koji je uveden Direktivom 2002/47/EZ ( 2 ).

2. Davanje financijskog kolaterala, u obliku gotovine ili financijskih instrumenata, povećava stabilnost financijskih tržišta time što omogućuje ograničavanje rizika u transakcijama. Direktiva 2002/47 stoga predstavlja važan instrument integracije tih tržišta, time što pojednostavnjuje sklapanje ugovora o financijskom kolateralu, ograničuje povezane formalnosti i štiti te ugovore od određenih odredbi nacionalnog prava država članica u području stečajnog prava ( 3 ).

3. Ovaj spor, koji uključuje, među ostalim, osporavanje valjanosti ugovorne odredbe kojom se predviđa zalog sredstava deponiranih na tekućem računu u korist banke, pruža Sudu mogućnost da pojasni područje primjene Direktive 2002/47 i da na općenitiji način razmotri ravnotežu između razmatranja koja se odnose na tržišnu učinkovitost i onih povezanih s pravnom sigurnošću za ugovorne stranke i treće stranke, uvedenu tom direktivom.

Pravni okvir

Pravo Unije

4. Članak 1. Direktive 2002/47 ( 4 ), naslovljen „Predmet i područje primjene”, u stavcima 4. i 5. propisuje: (a) Financijski kolateral mora se sastojati od gotovine ili financijskih instrumenata. […] 5. Ova se Direktiva primjenjuje na financijski kolateral nakon njegova davanja i ako se to davanje može dokazati u pisanom obliku. Kao dokaz davanja financijskog kolaterala, mora se omogućiti identifikacija tog financijskog kolaterala. U tom smislu, dovoljno je dokazati da je kolateral u elektroničkim vrijednosnim papirima uplaćen na relevantni račun ili da je položen na taj račun te da je gotovinski kolateral uplaćen ili da je položen na za to određeni račun. […]”

5. Člankom 2. te direktive, naslovljenim „Definicije”, propisuje se: „1. Za potrebe ove Direktive: (a) ‚ugovor o financijskom kolateralu’ znači ugovor o financijskom kolateralu s prijenosom prava vlasništva ili ugovor o financijskom kolateralu u vrijednosnim papirima [sa zasnivanjem posebnog založnog prava] bilo da su obuhvaćeni glavnim ugovorom ili općim uvjetima; […] (c) ‚ugovor o financijskom kolateralu u vrijednosnim papirima [sa zasnivanjem posebnog založnog prava]’ znači ugovor u skladu s kojim davatelj kolaterala daje financijski kolateral u obliku vrijednosnih papira [kao osiguranje] u korist primatelja kolaterala ili neposredno primatelju kolaterala, a gdje puno vlasništvo nad financijskim kolaterala zadržava davatelj kolaterala kad se stekne založno pravo; (d) ‚gotovina’ znači novac uplaćen na račun u bilo kojoj valuti ili slični zahtjevi za isplatu novca, kao što su depoziti na tržištu novca; […] (f) ‚relevantne financijske obveze’ znači obveze osigurane ugovorom o financijskom kolateralu koje daju pravo na gotovinsku namiru i/ili prijenos financijskih instrumenata. […] 2. Upućivanja u ovoj Direktivi na ‚davanje’ financijskog kolaterala odnose se na davanje, prenošenje, držanje, upisivanje ili drugo označivanje kolaterala da je u posjedu ili pod kontrolom primatelja kolaterala ili osobe koja djeluje u ime primatelja kolaterala. Pravo zamjene ili podizanja viška financijskog kolaterala u korist davatelja kolaterala ne dovodi u pitanje davanje financijskog kolaterala primatelju kako je navedeno u ovoj Direktivi.”

6. Člankom 4. Direktive 2002/47, naslovljenim „Izvršenje ugovora o financijskom kolateralu”, određuje se: „1. Države članice se brinu da u slučaju događaja izvršenja, primatelj kolaterala bude u mogućnosti unovčiti na sljedeće načine financijski kolateral dan u okviru i podložan odredbama utvrđenim ugovorom o financijskom kolateralu u vrijednosnim papirima [zasnivanjem posebnog založnog prava]: […] (b) gotovina, prebijanjem iznosa s relevantnom financijskom obvezom ili primjenom njihove vrijednosti u podmirivanju tih financijskih obveza. […] 4. Načini unovčavanja financijskog kolaterala navedeni u stavku 1., podložni odredbama ugovora o financijskom kolateralu u vrijednosnim papirima [zasnivanjem posebnog založnog prava], ne podliježu sljedećim zahtjevima: (a) da obavijest o namjeri unovčavanja mora biti prethodno dana; (b) da uvjete unovčavanja mora odobriti bilo koji sud, javni službenik ili neka druga osoba; (c) da se unovčenje provodi putem javne dražbe ili na bilo koji drugi propisani način; (d) da mora proći dodatno razdoblje. 5. Države članice osiguravaju da ugovor o financijskom kolateralu može stupiti na snagu u skladu sa svojim odredbama bez obzira na početak ili nastavak postupka likvidacije ili mjera reorganizacije koje se odnose na davatelja ili primatelja kolaterala. […]”

7. Člankom 8. Direktive 2002/47 ograničava se primjena određenih odredbi nacionalnog prava država članica u području stečajnog prava ( 5 ).

Latvijsko pravo

8. Direktiva 2002/47 prenesena je u latvijsko pravo Finanšu nodrošinājuma likumsom (Zakon o financijskim kolateralima).

Glavni postupak

9. Dana 14. travnja 2007. društvo Izdevniecība Stilus SIA, čiji je pravni sljednik Private Equity Insurance Group SIA, i Swedbank AS sklopili su standardni ugovor o tekućem bankovnom računu.

10. Odredba 3.9. tog ugovora glasi kako slijedi: „Sredstva klijenata koja se nalaze ili će se nalaziti na računu daju se u zalog banci kao financijski zalog te se njima jamče sva potraživanja banke. Ako klijent na račun nije uplatio sredstva potrebna za izvršenje plaćanja kao i u svim drugim slučajevima kada, u skladu s ugovorom ili drugim sporazumima sklopljenima s bankom te na temelju bilo koje druge pravne osnove, banka ima potraživanja prema klijentu, ona ima pravo podmiriti dug izvršenjem financijskog zaloga, to jest banka ima pravo bez prethodnog obavješćivanja klijenta naplatiti (prenijeti) dospjeli iznos s računa. […]”

11. Nad društvom Izdevniecība Stilus 25. listopada 2010. proglašen je stečaj. Stečajni upravitelj zatim je sklopio novi ugovor o tekućem računu koji je sadržavao istu odredbu o financijskom zalogu.

12. Swedbank je 8. lipnja 2011. naplatio 192,30 lata (LVL) (oko 274 eura) s tekućeg računa društva Izdevniecība Stilus s osnove troškova vođenja računa u razdoblju do proglašenja stečaja.

13. Tužitelj u glavnom postupku, kojeg je zastupao stečajni upravitelj, podnio je tužbu protiv Swedbanka radi povrata tog iznosa, utemeljivši je na načelima nacionalnog prava koja jamče jednakost postupanja prema vjerovnicima u okviru stečajnog postupka kao i na zabrani pojedinačnom vjerovniku da poduzima radnje koje uzrokuju štetu drugim vjerovnicima.

14. Latvijski prvostupanjski sud i žalbeni sud odbili su tužbu pozivajući se na nacionalne odredbe kojima se prenosi članak 8. Direktive 2002/47, a koje isključuju financijske kolaterale iz područja primjene stečajnog prava.

15. Augstākā tiesa (Vrhovni sud, Latvija), koja odlučuje u kasacijskom postupku, dvoji u pogledu područja primjene tih nacionalnih odredbi i njihove usklađenosti s načelom jednakosti iz latvijskog ustava. Sud koji je uputio zahtjev smatra da je prije eventualnog upućivanja predmeta Satversmes tiesi (Ustavni sud, Latvija) potrebno odagnati dvojbe koje se odnose na tumačenje Direktive 2002/47.

16. U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev napominje da se nacionalnim zakonodavstvom o financijskom kolateralu predviđa apsolutna prednost primatelja financijskog kolaterala nad drugim vjerovnicima, čak i u slučaju povlaštenih potraživanja, kao što su državna potraživanja ili potraživanja radnika. Pita se je li takva prednost opravdana ciljevima Direktive 2002/47.

17. U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev pita se primjenjuje li se Direktiva 2002/47 na kolateral dan u vezi s tekućim računom koji se ne upotrebljava u okviru sustava za namiru vrijednosnih papira obuhvaćenih Direktivom 98/26/EZ ( 6 ). Osim toga, također dvoji u pogledu tumačenja članaka 3. i 8. Direktive 2002/47 propitujući usklađenost činjenice da financijski kolateral ima prednost pred svim drugim vrstama osiguranja, osobito onima upisanima u registar, poput hipoteke, s ciljem te direktive.

Prethodna pitanja i postupak pred Sudom

18. U tim je okolnostima Augstākā tiesa (Vrhovni sud) odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li odredbe članka 4. Direktive 2002/47 o izvršenju financijskog kolaterala, u vezi s uvodnim izjavama 1. i 4. te direktive, tumačiti na način da se primjenjuju samo na račune koji se koriste za namiru u sustavima za namiru vrijednosnih papira, ili na način da se primjenjuju i na svaki otvoreni račun u banci, uključujući i tekući račun koji se ne koristi za namiru vrijednosnih papira? 2. Treba li odredbe članka 3. i članka 8. Direktive 2002/47, u vezi s uvodnim izjavama 3. i 5. te direktive, tumačiti na način da je cilj direktive osiguranje osobito povoljnog prioritetnog sustava za kreditne institucije u slučajevima stečaja njihovih klijenata, osobito u odnosu na druge vjerovnike tih klijenata, kao što su to radnici u vezi sa svojim potraživanjima plaća, država u vezi s poreznim potraživanjima i povlašteni vjerovnici u vezi sa svojim tražbinama koje su osigurane jamstvima koje zbog upisa u registar uživaju javno povjerenje? 3. Treba li članak 1. stavak 2. točku (e) Direktive 2002/47 smatrati odredbom minimalnog ili potpunog usklađenja, odnosno treba li ga tumačiti na način da državi članici omogućava da tu odredbu proširi na osobe koje su izričito isključene iz područja primjene te direktive? 4. Je li članak 1. stavak 2. točka (e) Direktive 2002/47 izravno primjenjiva odredba? 5. Ako se cilj i doseg Direktive 2002/47 pokažu užima nego stvarni cilj i doseg nacionalnog zakona, čije je donošenje bilo formalno nužno zbog obveze prenošenja te direktive, je li moguće njezinim tumačenjem proglasiti nevaljanom ugovornu odredbu o financijskom jamstvu koja se temelji na nacionalnom pravu kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku?”

19. Odluku kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku od 11. ožujka 2015. tajništvo Suda zaprimilo je 1. travnja 2015. Pisana očitovanja podnijeli su tuženik u glavnom postupku, latvijska i španjolska vlada, vlada Ujedinjene Kraljevine te Europska komisija.

20. Te su stranke i zainteresirane osobe, kao i tužitelj u glavnom postupku, sudjelovali i na raspravi održanoj 11. svibnja 2016.

Analiza

Prvo pitanje

Uvodna razmatranja

21. Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita obuhvaća li Direktiva 2002/47 kolateral koji se sastoji od gotovine deponirane na tekućem računu i koji obuhvaća sva potraživanja banke prema vlasniku računa kada se taj račun ne koristi u okviru platnih sustava i sustava za namiru vrijednosnih papira, obuhvaćenih Direktivom 98/26.

22. Iako se sud koji je uputio zahtjev poziva na članak 4. Direktive 2002/47, iz sadržaja upućenog pitanja proizlazi da on želi općenito utvrditi je li takav kolateral obuhvaćen područjem primjene te direktive.

23. Za to pitanje potrebno je tumačenje odredbi članaka 1. i 2. Direktive 2002/47, kojima se utvrđuje njezino područje primjene i definiraju relevantni pojmovi.

24. U tom pogledu, s jedne strane, potrebno je ispitati trebaju li se članak 1. stavak 4. točka (a) i članak 2. stavak 1. točke (d) i (f) Direktive 2002/47 tumačiti na način da obuhvaćaju kolateral poput onoga iz glavnog postupka kada on nije povezan s platnim sustavima i sustavima za namiru vrijednosnih papira obuhvaćenima Direktivom 98/26.

25. S druge strane, potrebno je pojasniti uvjete koji se odnose na davanje financijskog kolaterala navedene u članku 2. stavku 2. Direktive 2002/47 kako bi se sudu koji je uputio zahtjev omogućilo da utvrdi je li predmetni kolateral u ovom slučaju dan u skladu s tim uvjetima te tako može biti obuhvaćen sustavom uvedenim tom direktivom.

26. Napominjem da, iako navedene odredbe Direktive 2002/47 nisu obuhvaćene tekstom pitanja koja je uputio nacionalni sud, Sud izričito zadržava pravo proširiti opseg prethodnih pitanja kako bi sudu koji je uputio zahtjev dao koristan odgovor, pod uvjetom da se sačuva bit upućenog pitanja ( 7 ).

27. Prema mojem mišljenju, taj uvjet u ovom je slučaju ispunjen, s obzirom na to da je tumačenje predmetnih odredbi članaka 1. i 2. Direktive 2002/47 potrebno kako bi se sudu koji je uputio zahtjev omogućilo da utvrdi je li sporna odredba obuhvaćena sustavom uvedenim tom direktivom. Osim toga, tumačenje navedenih odredbi bilo je predmet pisanog pitanja koje je Sud uputio strankama u glavnom postupku i drugim zainteresiranim osobama, koje su se stoga mogle odgovarajuće izjasniti o tome na raspravi.

Tumačenje članka 1. stavka 4. točke (a) i članka 2. stavka 1. točaka (d) i (f) Direktive 2002/47

28. Kako bi se odgovorilo na pitanja suda koji je uputio zahtjev, potrebno je razmotriti opseg sustava uvedenog Direktivom 2002/47 u odnosu na dva aspekta, a to su predmet kolaterala i relevantne obveze.

29. Kao prvo, što se tiče predmeta kolaterala, u skladu s člankom 1. stavkom 4. točkom (a) Direktive 2002/47, njome obuhvaćen kolateral mora se sastojati od gotovine ili financijskih instrumenata. Pojam „gotovina” definiran je u članku 2. stavku 1. točki (d) Direktive 2002/47 kao novac uplaćen na račun ili slični zahtjevi za isplatu novca ( 8 ). Ta definicija široko je formulirana i obuhvaća gotovinu deponiranu na tekućem računu. Osim toga, nijednom drugom odredbom Direktive 2002/47 ne ograničava se njezina primjena na same kolaterale ustanovljene u okviru platnih sustava i sustava za namiru obuhvaćenih Direktivom 98/26.

30. Naime, iako iz uvodnih izjava 1. i 4. Direktive 2002/47 proizlazi da je njezino donošenje dio pravnog konteksta uspostavljenog osobito Direktivom 98/26 te da je iskustvo pokazalo da je svrsishodno zajedničkim pravilima urediti kolaterale ustanovljene u okviru sustava obuhvaćenih potonjom direktivom, to razmatranje ne bi moglo samo po sebi dovesti do zaključka da je područje primjene Direktive 2002/47 ograničeno na kolaterale ustanovljene u okviru navedenih sustava. Takav zaključak ne proizlazi ni iz jedne odredbe Direktive 2002/47. Osim toga, u skladu s gore navedenom uvodnom izjavom 4., sustav predviđen Direktivom 2002/47 nadopunjuje zakonodavne instrumente na snazi baveći se daljnjim pitanjima i prelazeći okvire tih instrumenata.

31. Takvo tumačenje potkrijepljeno je pripremnim aktima, iz kojih proizlazi da se prijedlog koji je doveo do donošenja Direktive 2002/47 temeljio na razmatranju da su, iako su se Direktivom 98/26 uređivali kolaterali ustanovljeni u okviru financijskih transakcija, bile potrebne druge mjere za poticanje učinkovite uporabe financijskih kolaterala, premašujući prednosti koje omogućuje Direktiva 98/26 ( 9 ). Također, iz izvješća o procjeni koje je sastavila Komisija u okviru prenošenja Direktive 2002/47 proizlazi da se, iako se Direktivom 98/26 već predviđala dodjela određene zaštite kolateralima povezanima sa sudjelovanjem u sustavu obuhvaćenom tom direktivom, donošenje Direktive 2002/47 temeljilo na potrebi za općenitijim pristupom, u cilju osiguravanja učinkovitosti financijskih kolaterala, osobito u prekograničnim transakcijama ( 10 ).

32. Kao drugo, što se tiče pojma „relevantne financijske obveze”, iz definicije u članku 2. stavku 1. točki (f) Direktive 2002/47 proizlazi da su to one obveze koje daju pravo na gotovinsku namiru i/ili prijenos financijskih instrumenata i mogu se sastojati od ili mogu uključivati sadašnje ili buduće obveze, obveze trećih stranaka ili obveze određenog razreda ili vrste koje se povremeno pojavljuju.

33. Ta definicija obuhvaća situaciju poput one iz glavnog postupka, u kojoj kolateral obuhvaća sva potraživanja primatelja prema davatelju. Naime, iz pripremnih akata Direktive 2002/47 proizlazi da je pojam „relevantne financijske obveze” trebao obuhvaćati uporabu odredbi all monies kojima se kolateral proširuje na sve sadašnje ili buduće obveze izdavatelja prema primatelju ( 11 ). Vlada Ujedinjene Kraljevine nadalje je na raspravi istaknula da se takve odredbe u praksi uvelike upotrebljavaju.

34. Napominjem da iz izvješća o procjeni Direktive 2002/47 proizlazi da su određene države članice ograničile područje primjene kolaterala u pogledu određenih financijskih obveza u posebnom slučaju u kojem davatelj kolaterala nije osoba iz članka 1. stavka 2. točaka (a) i (d) Direktive 2002/47 ( 12 ). U tom pogledu njezin članak 1. stavak 3. daje državama članicama mogućnost da prenesu navedenu direktivu ograničavanjem primjene usklađenog sustava samo na javna tijela i financijske ustanove iz članka 1. stavka 2. točaka (a) i (d) Direktive 2002/47. Međutim, činjenica da su države članice imale tu mogućnost nije relevantna u smislu određivanja područja primjene te direktive u ovom slučaju, s obzirom na to da se Republika Latvija tijekom prenošenja nije pozvala na članak 1. stavak 3. Direktive 2002/47.

35. Zbog svih tih razloga smatram da se Direktiva 2002/47 ne može tumačiti na način da se odnosi isključivo na kolaterale dane u okviru platnih sustava i sustava za namiru vrijednosnih papira. Osim toga, kao što to proizlazi iz članka 2. stavka 1. točke (f) Direktive 2002/47, relevantne obveze nisu ograničene na one koje se odnose na platne sustave i sustave za namiru vrijednosnih papira, nego osobito mogu obuhvaćati sve obveze koje daju pravo na gotovinsku namiru. Troškovi povezani s vođenjem tekućeg računa jasno su obuhvaćeni tom kategorijom obveza.

36. Konačno, sve stranke koje su podnijele očitovanja u ovom predmetu slažu se u pogledu takvog širokog tumačenja materijalnog područja primjene Direktive 2002/47. Komisija je na raspravi osobito navela da je tumačenje prema kojem je svaka obveza koja daje pravo na gotovinsku namiru relevantna potrebno kako bi se zajamčio koristan učinak te direktive s obzirom na veliku raznolikost relevantnih obveza za funkcioniranje financijskih tržišta.

37. S obzirom na prethodno navedeno, smatram da se članak 1. stavak 4. točka (a) i članak 2. stavak 1. točke (d) i (f) Direktive 2002/47 trebaju tumačiti na način da se odnose na kolateral kao što je onaj u glavnom postupku, koji se sastoji od gotovine deponirane na bankovnom računu i koji obuhvaća sva potraživanja banke prema vlasniku računa. Pitanje upotrebljava li se taj račun u okviru platnih sustava i sustava za namiru vrijednosnih papira iz Direktive 98/26 nije relevantno.

Tumačenje članka 2. stavka 2. Direktive 2002/47

38. U skladu s člankom 1. stavkom 5. Direktive 2002/47, ta se direktiva primjenjuje na financijski kolateral nakon njegova davanja i ako se to davanje može dokazati u pisanom obliku.

39. Ta odredba tumači se u odnosu na uvodnu izjavu 10. Direktive 2002/47, u skladu s kojom ta direktiva, uz izuzimanje sklapanja ugovora o financijskom kolateralu od određenih formalnih zahtjeva predviđenih nacionalnim pravom ( 13 ), mora pružiti ravnotežu između tržišne učinkovitosti i pravne sigurnosti za ugovorne stranke i treće stranke. U skladu s tom istom uvodnom izjavom, Direktiva 2002/47 jamči tu ravnotežu činjenicom da njezino područje primjene obuhvaća samo ugovore o financijskom kolateralu kojima se predviđa „neki oblik izvlaštenja”, to jest davanje financijskog kolaterala, te gdje se davanje tog kolaterala može dokazati u pisanom obliku.

40. Zahtjev davanja kolaterala stoga predstavlja quid pro quo za odstupanje od formalnih zahtjeva predviđenih nacionalnim pravom ( 14 ), u interesu tržišne učinkovitosti.

41. U skladu s člankom 2. stavkom 2. Direktive 2002/47, pojam „davanje” financijskog kolaterala znači njegovo davanje, prenošenje, držanje, upisivanje ili drugo označivanje kolaterala da je u posjedu ili pod kontrolom primatelja kolaterala ili osobe koja djeluje u ime primatelja kolaterala.

42. Taj uvjet stjecanja „posjeda ili kontrole” ključan je element koji omogućuje utvrđivanje je li ugovor o danom kolateralu obuhvaćen područjem primjene Direktive 2002/47. Ugovor o kolateralu može se smatrati „ugovorom o financijskom kolateralu” u smislu Direktive 2002/47 samo ako se kolateral daje na način da primatelj kolaterala stekne njegov posjed ili kontrolu.

43. Međutim, osim ugovora o financijskom kolateralu s prijenosom prava vlasništva – koji pretpostavlja da se, uz poštovanje ugovora o povratnoj kupnji, puno pravo vlasništva nad financijskim kolateralom ili gotovinom iz kolaterala prenosi na primatelja kolaterala kako bi se zajamčilo izvršenje relevantnih financijskih obveza ( 15 ) – problematično je tumačenje pojmova stjecanja „posjeda” ili „kontrole” u kontekstu gotovine ili financijskih instrumenata. Određeni autori tvrde da je vjerojatno riječ o najkontroverznijem aspektu sustava financijskih kolaterala utemeljenog Direktivom 2002/47 ( 16 ).

44. Iz očitovanja vlade Ujedinjene Kraljevine i Komisije proizlazi da je primjena predmetnih zahtjeva izazvala teškoće u praksi koje se odražavaju osobito u dvjema presudama sudova u Ujedinjenoj Kraljevini kojima se tumači, među ostalim, pojam „kontrola” u smislu članka 2. stavka 2. Direktive 2002/47.

45. U predmetu Gray ( 17 ), što se tiče kolaterala u obliku gotovine deponirane na bankovnom računu, rasprava je bila usmjerena na pitanje je li uvjet koji se odnosi na kontrolu ispunjen kada račun nije blokiran iako njime upravlja primatelj kolaterala. Sud Ujedinjene Kraljevine presudio je da davanje kolaterala pretpostavlja da primatelj može spriječiti davatelja da njime raspolaže. Osim toga, primatelj mora raspolagati „pravnom” kontrolom nad predmetom kolaterala jer sama upravna ili praktična kontrola nije dovoljna. U tom slučaju ti uvjeti nisu bili ispunjeni jer je davatelj kolaterala mogao zahtijevati podizanje sredstava deponiranih na računu bez ograničenja.

46. Problem tumačenja članka 2. stavka 2. Direktive 2002/47 ponovno se pojavio u predmetu Lehman Brothers International (Europe) ( 18 ). Britanski sud primijetio je da je presuda Gray bila predmet komentara kojima se kritizirala činjenica da se strogom primjenom zahtjeva za „pravnu” kontrolu iz sustava iz Direktive 2002/47 mogu izuzeti određeni ugovori koji se upotrebljavaju u praksi i sastavljeni su s namjerom da u njega budu uključeni. Ističući te kritike, ta je presuda u biti potvrdila pristup iz presude Gray u pogledu kriterija „pravne kontrole”, pri čemu je utvrđeno da bi sama upravna kontrola predmeta kolaterala bila nedovoljna za ispunjavanje kriterija navedenog u članku 2. stavku 2. Direktive 2002/47, osobito kada davatelj kolaterala ima pravo bez ograničenja raspolagati predmetnim sredstvima.

47. U glavnom postupku Komisija napominje da davanje financijskog kolaterala pretpostavlja da primatelj provodi „pravnu kontrolu” nad predmetom kolaterala, što se smatra ovlašću da se davatelja spriječi da njime raspolaže. Pravo davatelja kolaterala da slobodno podigne gotovinu s računa na koji se kolateral odnosi bilo bi u suprotnosti s tim uvjetom. Komisija je na raspravi navela da tako u biti podupire isto stajalište kakvo su u prethodno navedenim predmetima zauzeli sudovi Ujedinjene Kraljevine.

48. Smatram da su razmatranja koja su sudove Ujedinjene Kraljevine navela da odbiju tezu prema kojoj bi sama upravna kontrola provedena nad predmetom kolaterala bila dovoljna također relevantna u pogledu tumačenja članka 2. stavka 2. Direktive 2002/47 u ovom slučaju.

49. Naime, kao što to pravilno navode vlada Ujedinjene Kraljevine i Komisija, zahtjev povezan s primateljevim stjecanjem „posjeda ili kontrole” nad kolateralom iz članka 2. stavka 2. Direktive 2002/47 ( 19 ) nema koristan učinak ako se tumači na način da obuhvaća situaciju u kojoj davatelj kolaterala može nastaviti njime slobodno raspolagati.

50. Napominjem da se drugom rečenicom članka 2. stavka 2. Direktive 2002/47 potvrđuju postupci prema kojima je davatelju kolaterala dopuštena zamjena ili podizanje viška kolaterala. Iz toga se može zaključiti, a contrario, da bi šira prava dodijeljena davatelju značila da zahtjev za davanje kolaterala nije ispunjen.

51. Stoga, prema mojem mišljenju, u slučaju kolaterala danog u obliku gotovine deponirane na računu, posjed ili kontrola primatelja kolaterala nužno pretpostavlja da potonji ne samo da raspolaže praktičnom kontrolom nad računom povezanim s predmetom kolaterala nego ima i pravo spriječiti da davatelj kolaterala podigne gotovinu, u mjeri potrebnoj za osiguranje relevantnih obveza.

52. U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev stoga treba ispitati sadržava li ugovor koji se odnosi na tekući račun sklopljen između stranaka u glavnom postupku odredbu koja za Swedbank predviđa takvo pravo na ograničavanje podizanja sredstava deponiranih na predmetnom računu. Ne dovodeći u pitanje to ispitivanje koje proizlazi iz autonomne uloge suda koji je uputio zahtjev, napominjem da su se na raspravi stranke u glavnom postupku složile da sporni ugovor ne sadržava nijednu odredbu kojom se banci omogućuje da ograniči podizanja ili propisuje da određeni iznos treba ostati blokiran na računu. Da je ta činjenična okolnost utvrđena, to bi dovelo do zaključka da se sporni kolateral ne može smatrati danim u skladu sa zahtjevima predviđenima Direktivom 2002/47 te da, prema tome, nije obuhvaćen tim odredbama.

53. S obzirom na prethodno navedeno, smatram da članak 2. stavak 2. Direktive 2002/47 treba tumačiti na način da davanje financijskog kolaterala u obliku gotovine deponirane na bankovnom računu pretpostavlja postojanje ugovorne odredbe kojom se primatelju kolaterala daje pravo da ograniči uporabu sredstava deponiranih na tom računu, u mjeri potrebnoj za osiguranje relevantnih obveza.

Drugo pitanje

54. Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2002/47, osobito njezine članke 3. i 8., tumačiti na način da jamče primatelju kolaterala pravo da unovči financijski kolateral, bez obzira na početak ili nastavak postupka likvidacije ili mjera reorganizacije koje se odnose na davatelja kolaterala. Naglašava da se takva prednost dana primatelju financijskog kolaterala može činiti suprotnom načelu jednakog postupanja prema vjerovnicima u okviru stečajnog postupka (paritas creditorum).

55. Napominjem da se postavljeno pitanje, iako sud koji je uputio zahtjev upućuje na članke 3. i 8. Direktive 2002/47, više odnosi na članak 4. te direktive, koji se osobito odnosi na uvjete izvršenja financijskog kolaterala. Sud koji je uputio zahtjev pita se o mogućnosti uvođenja mogućih ograničenja prava primatelja kolaterala da naplati potraživanja u slučaju stečaja davatelja kolaterala. Prema mišljenju tog suda, u nedostatku takvih implicitnih ograničenja, sustav uspostavljen Direktivom 2002/47 može se činiti spornim s obzirom na navedeno načelo jednakog postupanja prema vjerovnicima.

56. Napominjem da iz članka 4. Direktive 2002/47, u vezi s njezinim uvodnim izjavama 3., 5. i 10., proizlazi da se jedan od ciljeva sustava uvedenog tom direktivom sastoji od zaštite financijskih kolaterala od primjene određenih odredbi nacionalnog prava u području stečajnog prava ( 20 ). U tom pogledu, članak 4. stavak 1. Direktive 2002/47 predviđa pravo primatelja kolaterala da unovči financijski kolateral dan na temelju ugovora o financijskom kolateralu zasnivanjem posebnog založnog prava. Stavci 4. i 5. istog članka štite to pravo od učinaka nacionalnih odredbi u području stečajnog prava. S jedne strane, taj članak 4. omogućuje brzo unovčavanje kolaterala u slučaju da davatelj kolaterala prekrši ugovor, čineći obveze navedene u točkama od (a) do (d) navedenog stavka neprimjenjivima. S druge strane, navedeni članak 5. nalaže državama članicama da osiguraju da ugovor o financijskom kolateralu može stupiti na snagu bez obzira na početak ili nastavak postupka likvidacije ili mjera reorganizacije koje se odnose na davatelja ili primatelja kolaterala.

57. Smatram da se te odredbe ne mogu tumačiti na način da primatelj kolaterala ne može unovčiti kolateral u slučaju stečaja davatelja kako se ne bi ugrozila prava drugih vjerovnika. Naprotiv, njima se nastoji izuzeti financijski kolateral iz primjene ograničenja predviđenih nacionalnim stečajnim pravom.

58. Prema mojem mišljenju, to razmatranje ne može biti dovedeno u pitanje argumentom tužitelja u glavnom postupku i latvijske vlade kojim se upućuje na položaj povlaštenih vjerovnika, kao što su država, radnici ili držatelji registriranih vrijednosnih papira.

59. Naime, kao što to napominje Komisija, sa stajališta sustava uspostavljenog Direktivom 2002/47, pitanje položaja vjerovnika u stečajnom postupku ne postavlja se jer se tom direktivom samo namjerava osigurati pravo na unovčenje kolaterala u svim slučajevima njegova izvršenja. To rješenje opravdava se potrebom za jačanjem pravne sigurnosti ugovorâ o financijskom kolateralu te osiguranjem njihove učinkovitosti ( 21 ).

60. Međutim, Direktiva 2002/47 sadržava odredbe kojima se omogućuje održavanje ravnoteže između razmatranja koja se odnose na tržišnu učinkovitost i onih povezanih s pravnom sigurnošću.

61. Kao prvo, što se tiče područja primjene ratione personae, članak 1. stavak 3. Direktive 2002/47 daje državama članicama mogućnost da isključe ugovore u kojima jedna od ugovornih stranaka nije tijelo, javno tijelo, nadzirana financijska ustanova ili glavna stranka, posrednik za namire ili klirinška kuća u smislu Direktive 98/26 ( 22 ).

62. Kao drugo, sustav predviđen Direktivom 2002/47 primjenjuje se samo na „dane” kolaterale, u smislu njezina članka 2. stavka 2., što pretpostavlja određeni oblik „izvlaštenja” davatelja kolaterala. Stoga se sustav predviđen Direktivom 2002/47 primjenjuje samo ako je kolateral „u posjedu ili pod kontrolom” primatelja kolaterala u smislu te direktive ( 23 ).

63. Kao treće, člankom 8. Direktive 2002/47 predviđaju se određena ograničenja primjene nacionalnih odredbi u području stečajnog prava u pogledu kolaterala koji su dani prije početka stečajnog postupka, ali koji podliježu primjeni pravila „nultog sata”, koje takvom postupku daje retroaktivni učinak (stavci 1. i 3.), kao i, iznimno, u pogledu kolaterala koji su dani nakon početka stečajnog postupka, kada primatelj kolaterala dokaže svoju dobru vjeru (stavak 2.) ( 24 ).

64. Međutim, osim u slučajevima predviđenima u spomenutom članku 8., sustav predviđen Direktivom 2002/47 ne primjenjuje se na kolaterale dane nakon početka stečajnog postupka.

65. Smatram da se tim razmatranjem odgovara na zabrinutosti koje su izrazili sud koji je uputio zahtjev i latvijska vlada u pogledu činjenice da bi se posebnim postupanjem prema financijskim kolateralima mogla dovesti u pitanje zaštita hipotekarnih vjerovnika. Pod pretpostavkom da se sredstva dobivena prodajom imovine koja pripada stečajnom dužniku uplate na bankovni račun na koji se financijski kolateral odnosi, sud koji je uputio zahtjev navodi da ih primatelj tog kolaterala može upotrijebiti za naplatu svojih potraživanja. Prema mojem mišljenju, ta zabrinutost nije utemeljena, s obzirom na to da se sustav uveden Direktivom 2002/47 ne primjenjuje na kolaterale dane nakon početka stečajnog postupka.

66. Što se tiče glavnog postupka, kao što je to napomenula vlada Ujedinjene Kraljevine koja je taj aspekt istaknula na raspravi, Direktiva 2002/47 ne primjenjuje se u slučaju da gotovina od koje se sastoji kolateral bude položena na predmetni bankovni račun nakon početka stečajnog postupka.

67. Međutim, iako taj aspekt ne proizlazi jasno iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, stranke u glavnom postupku ipak su na raspravi suglasno navele da su sredstva koja je Swedbank naplatio s tekućeg računa društva Izdevniecība Stilus uplaćena na taj račun tek nakon početka stečajnog postupka. Da je tu kronologiju utvrdio sud koji je uputio zahtjev, bilo bi potrebno zaključiti da sporni kolateral nije dan prije pokretanja takvog postupka te stoga nije obuhvaćen odredbama Direktive 2002/47.

68. Stoga smatram da se članak 4. stavci 1., 4. i 5. Direktive 2002/47 treba tumačiti na način da primatelj kolaterala ima pravo unovčiti financijski kolateral dan na temelju ugovora o financijskom kolateralu zasnivanjem posebnog založnog prava, bez obzira na početak ili nastavak postupka likvidacije ili mjera reorganizacije koje se odnose na davatelja kolaterala. Ne dovodeći u pitanje odredbe članka 8. te direktive, to pravo primjenjuje se na kolateral dan prije početka takvog postupka.

Treće i četvrto prethodno pitanje

69. Sud koji je uputio zahtjev napominje da se latvijsko pravo o financijskim kolateralima primjenjuje na fizičke osobe, dok su one izričito isključene iz osobnog područja primjene Direktive 2002/47 na temelju njezina članka 1. stavka 2. točke (e). Stoga se u okviru trećeg i četvrtog prethodnog pitanja pita je li takvo proširenje osobnog područja primjene u skladu s tom odredbom Direktive 2002/47 te, ako jest, ima li navedena odredba izravan učinak. Iako priznaje hipotetski karakter tih pitanja u okviru glavnog postupka, sud koji je uputio zahtjev smatra ih važnima u pogledu mogućeg nadzora ustavnosti Zakona o financijskim kolateralima.

70. Napominjem da je nesporno da glavni postupak ne uključuje fizičke osobe te da su, prema tome, pitanja koja se odnose na mogućnost proširenja sustava predviđenog Direktivom 2002/47 na te osobe hipotetska.

71. U tim okolnostima, činjenica da bi se ista pitanja mogla pojaviti u budućnosti, kada Satversmes tiesa (Ustavni sud) eventualno bude ispitivala ustavnost Zakona o financijskim kolateralima, ne može ukloniti njihov hipotetski karakter u ovom predmetu. Naime, razlog za postojanje prethodnog postupka nije davanje savjetodavnih mišljenja na općenita ili hipotetska pitanja, već stvarna potreba za učinkovitim rješavanjem spora ( 25 ). Ako bi se sud koji je uputio zahtjev trebao obratiti Satversmes tiesi (Ustavni sud) u pogledu pitanja ustavnosti, ništa ne bi sprečavalo potonji sud, ako on to procijeni potrebnim, da Sudu podnese zahtjev za prethodnu odluku.

72. Iz toga slijedi da se treće i četvrto prethodno pitanje trebaju smatrati nedopuštenima.

Peto prethodno pitanje

73. Svojim petim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi utvrditi posljedice koje može izvesti u smislu valjanosti sporne odredbe, u slučaju da se opseg Direktive 2002/47 pokaže užim od opsega nacionalnog zakonodavstva.

74. Napominjem da sud koji je uputio zahtjev nije detaljno objasnio relevantnost tog pitanja kao ni njegovu vezu s ostalim prethodnim pitanjima. Međutim, iz sadržaja tog pitanja može se zaključiti da se njime nastoji utvrditi učinak Direktive 2002/47 na glavni postupak, u slučaju da Sud presudi, kao odgovor na prvo prethodno pitanje, da je područje primjene te direktive ograničeno na kolaterale koji se odnose na platne sustave i sustave za namiru vrijednosnih papira.

75. Naime, u slučaju da iz odgovora Suda na prvo prethodno pitanje proiziđe da sporna ugovorna odredba nije obuhvaćena Direktivom 2002/47, sud koji je uputio zahtjev bio bi pozvan utvrditi posljedice te razlike između opsega te direktive i opsega nacionalnog prava, a u pogledu valjanosti te odredbe.

76. Međutim, iz mojeg odgovora na prvo prethodno pitanje slijedi da se područje primjene Direktive 2002/47 ne može smatrati ograničenim na kolaterale koji se odnose na platne sustave i sustave za namiru vrijednosnih papira. U tim okolnostima smatram da nije potrebno odgovoriti na ovo pitanje.

Zaključak

77. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputila Augstākā tiesa (Vrhovni sud, Latvija) odgovori kako slijedi: 1. Članak 1. stavak 4. točku (a) i članak 2. stavak 1. točke (d) i (f) Direktive 2002/47/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 6. lipnja 2002. o financijskom kolateralu treba tumačiti na način da se primjenjuju na kolateral kao što je onaj u glavnom postupku, koji se sastoji od gotovine deponirane na bankovnom računu i koji obuhvaća sva potraživanja banke prema vlasniku računa. Pitanje upotrebljava li se taj račun u okviru platnih sustava i sustava za namiru vrijednosnih papira iz Direktive 98/26/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 19. svibnja 1998. o konačnosti namire u platnim sustavima i sustavima za namiru vrijednosnih papira nije relevantno. Članak 2. stavak 2. Direktive 2002/47 treba tumačiti na način da davanje financijskog kolaterala u obliku gotovine deponirane na bankovnom računu pretpostavlja postojanje ugovorne odredbe kojom se primatelju kolaterala daje pravo da ograniči uporabu sredstava deponiranih na tom računu, u mjeri potrebnoj za osiguranje relevantnih obveza. 2. Članak 4. stavke 1., 4. i 5. Direktive 2002/47 treba tumačiti na način da primatelj kolaterala ima pravo unovčiti financijski kolateral dan na temelju ugovora o financijskom kolateralu zasnivanjem posebnog založnog prava, bez obzira na početak ili nastavak postupka likvidacije ili mjera reorganizacije koje se odnose na davatelja kolaterala. Ne dovodeći u pitanje odredbe članka 8. te direktive, to pravo primjenjuje se na kolateral dan prije početka takvog postupka.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 6. lipnja 2002. o financijskom kolateralu (SL 2002., L 168, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 10., svezak 3., str. 60.)

( 3 ) Vidjeti uvodne izjave 7., 9. i 12. Direktive 2002/47.

( 4 ) Odredbe Direktive 2002/47 koje su se primjenjivale u vrijeme kad su se dogodile činjenice iz glavnog postupka prethode izmjenama uvedenima Direktivom 2009/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 6. svibnja 2009. o izmjeni Direktive 98/26/EZ o konačnosti namire u platnim sustavima i sustavima za namiru vrijednosnih papira i Direktive 2002/47/EZ o ugovorima o financijskom kolateralu s obzirom na povezane sustave i kreditna potraživanja (SL 2009., L 146, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 12., str. 73.).

( 5 ) Ne citiram u cijelosti taj članak, kao ni članak 1. stavak 2. točku (e) i članak 3. iste direktive, jer te odredbe, iako ih sud koji je uputio zahtjev navodi, nisu izravno relevantne za odgovor na prethodna pitanja koji predlažem.

( 6 ) Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 19. svibnja 1998. o konačnosti namire u platnim sustavima i sustavima za namiru vrijednosnih papira (SL 1998., L 166, str. 45.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 11., str. 3.)

( 7 ) Vidjeti osobito presudu od 20. ožujka 1997., Phytheron International (C‑352/95, EU:C:1997:170, t. 14.).

( 8 ) Novčanice se stoga isključuju. Vidjeti i uvodnu izjavu 18. Direktive 2002/47.

( 9 ) Vidjeti Prijedlog direktive Europskog parlamenta i Vijeća o financijskom kolateralu (COM(2001) 168 od 27. ožujka 2001., str. 1.). Vidjeti također, u pogledu prenošenja Direktive 2002/47 u poljsko pravo, Pisuliński, J., „Zabezpieczenia finansowe w systemie prawa cywilnego”, Przegląd Prawa Handlowego 6/2005, str. 27.

( 10 ) Vidjeti izvješće o procjeni direktive o financijskom kolateralu (2002/47/EZ) (COM(2006) 833 final od 20. prosinca 2006., str. 3.). Napominjem da područje primjene Direktive 2002/47 nije ograničeno na prekogranične transakcije.

( 11 ) Vidjeti COM(2001) 168 od 27. ožujka 2001., obrazloženje koje se odnosi na članak 2. U okviru svojeg prvog zakonodavnog prijedloga Komisija je ispitala koje se vrste kreditnih zapisa (exposure) trebaju obuhvatiti, zaključujući da bi u tom pogledu bilo istodobno teško i beskorisno pokušati razlikovati transakcije. Vidjeti dokument Europske komisije: „Working Document on Collateral. First preliminary draft proposal for a Directive”, 15. lipnja 2000., str. 6. kao i Yeowart, G., „Purpose of the Financial Collateral Directive”, u Yeowart, G. i Parsons, R., Yeowart and Parsons on the Law of Financial Collateral, Edward Elgar Publishing, 2016., str. 19.

( 12 ) Kao što to proizlazi iz izvješća o procjeni koje je sastavila Komisija, njemački je zakonodavac, među ostalim, za slučaj u kojem davatelj kolaterala nije financijska ustanova ograničio relevantne kolaterale na one kojima se štite određene financijske obveze koje su precizno definirane, isključujući osobito dugoročne zajmove u gotovini dodijeljene poduzetnicima (vidjeti COM(2006) 833 final od 20. prosinca 2006., str. 9.).

( 13 ) Vidjeti članak 3. Direktive 2002/47.

( 14 ) Vidjeti Parsons, R., „,Possession’ or ,Control’ test to be satisfied when creating a security financial collateral arrangement”, u Yeowart, G. i Parsons, R., Yeowart and Parsons on the Law of Financial Collateral, Edward Elgar Publishing, 2016., str. 168.

( 15 ) Vidjeti članak 2. stavak. 1. točku (b) Direktive 2002/47.

( 16 ) Vidjeti Parsons, R., op. cit., str. 167.

( 17 ) Gray and others v G‑T-P Group Limited, Re F2G Realisations Limited (in liquidation) [2010] EWHC 1772 (Ch), t. 60. do 62.

( 18 ) Lehman Brothers International (Europe) (In Administration) [2012] EWHC 2997 (Ch), t. 119. do 126 i 131. do 137.

( 19 ) Napominjem da su vlada Ujedinjene Kraljevine i Komisija zauzele različita stajališta u pogledu veze između tih dvaju pojmova, iako to pitanje nije relevantno u okviru ovog predmeta. Komisija predlaže da „posjed ili kontrola” obuhvaćaju samo jedan uvjet, dok se iz perspektive sudske prakse koju navodi vlada Ujedinjene Kraljevine kao i engleske pravne doktrine radi o dvama alternativnim kriterijima. Vidjeti i Parsons, R., op. cit., str. 185.

( 20 ) Vidjeti i COM(2001) 168 od 27. ožujka 2001., obrazloženje koje se odnosi na članak 5.

( 21 ) U tom pogledu Direktiva 2002/47 čini dio šireg sustava stečajnog prava Unije, koji uključuje osobito zakonodavne instrumente navedene u njezinoj uvodnoj izjavi 4.

( 22 ) Kao što to proizlazi iz izvješća o procjeni Direktive 2002/47, u praksi je samo Republika Austrija odlučila u cijelosti primijeniti to odstupanje, a pet drugih država članica primjenjuje ga djelomično (Češka Republika, Savezna Republika Njemačka, Francuska Republika, Republika Slovenija, Kraljevina Švedska). Vidjeti COM(2006) 833 final od 20. prosinca 2006., str. 9.

( 23 ) Vidjeti točke 40. i 41. ovog mišljenja.

( 24 ) Vidjeti i COM(2001) 168 od 27. ožujka 2001., obrazloženje koje se odnosi na članak 9.

( 25 ) Vidjeti osobito presudu od 27. veljače 2014., Pohotovosť (C‑470/12, EU:C:2014:101, t. 29.).