Uzimajući u obzir te razloge, valja utvrditi da je Komisija radi ispunjavanja obveze izvršenja presude od 4. veljače 2016., C & J Clark International i Puma ( C-659/13 i C-34/14 , EU:C:2016:74 ) valjano mogla smatrati da je bila dužna razmotriti zahtjeve predmetnih proizvođača izvoznika radi utvrđivanja jesu li antidampinške pristojbe koje su na njih bile primjenjive na temelju konačne uredbe i uredbe o produljenju trebale biti utvrđene po nižim stopama nego što je to bilo predviđenom tim dvjema uredbama.

Naravno, prema ustaljenoj sudskoj praksi, kada Sud utvrdi da je uredba kojom su uvedene antidampinške pristojbe nevaljana, kao što su to konačna uredba i uredba o produljenju, ne može se smatrati da se te pristojbe zakonito duguju u smislu članka 236. Carinskog zakonika te ih nacionalna carinska tijela trebaju u načelu vratiti pod uvjetima koji su u tu svrhu propisani (vidjeti u tom smislu presude od 27. rujna 2007., Ikea Wholesale, C-351/04 , EU:C:2007:547 , t. 66. do 69. i od 18. siječnja 2017., Wortmann, C-365/15 , EU:C:2017:19 , t. 34. ).

U tom pogledu, kad je riječ, prije svega, o mogućnosti nastavka postupka na osnovi kojeg su bile donesene konačna uredba i uredba o produljenju, a radi ponovnog uvođenja antidampinških pristojbi koje su uvedene tijekom početnog razdoblja primjene potonjih uredbi, valja navesti da, kada Sud presudom poništi uredbu kojom se uvode antidampinške pristojbe ili kada proglasi takvu uredbu nevaljanom, institucija koja je pozvana poduzeti mjere radi izvršenja te presude može nastaviti postupak na osnovi kojeg je donesena navedena uredba, čak i ako ta mogućnost nije izričito predviđena mjerodavnom uredbom (vidjeti u tom smislu presudu od 28. siječnja 2016., CM Eurologistik i GLS, C-283/14 i C-284/14, EU:C:2016:57, t. 51. i 52.). Usto, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da predmetna institucija ima mogućnost nastaviti postupak samo od one faze u kojoj je došlo do nepravilnosti kako bi donijela akt koji zamjenjuje prethodni poništeni akt ili akt koji je utvrđen nevaljanim, osim ako je utvrđena nepravilnost dovela do nezakonitosti cijelog postupka (presuda od 28. siječnja 2016., CM Eurologistik i GLS, C-283/14 i C-284/14, EU:C:2016:57, t. 51.).

Nadalje, što se tiče odgovora na pitanje je li takav nastavak postupka dopušten u slučaju kada su predmetne antidampinške pristojbe istekle, a uzimajući u obzir primjenjiva pravila o neretroaktivnosti, iz sudske prakse Suda proizlazi da, kada se institucija Unije koristi mogućnošću nastavka postupka, koja se navodi u točkama 73. i 74. ove presude, ona mora, u skladu s načelima koja uređuju vremensku primjenu zakona, poštovati materijalna pravila na snazi u vrijeme nastanka činjenica na koje se odnosi uredba koja je poništena ili koja je utvrđena nevaljanom (vidjeti u tom smislu presudu od 14. lipnja 2016., Komisija/McBride i dr., C-361/14 P, EU:C:2016:434, t. 40.).

Dakle, u skladu s člankom 10. stavkom 1. Uredbe br. 384/96, nastavljanje postupka do kojeg je u ovom slučaju došlo u okviru sporne uredbe ne može dovesti do toga da se uredbom donesenom po okončanju tog postupka, kojom se zamjenjuju konačna uredba i uredba o produljenju, ponovno uvedu antidampinške pristojbe koje bi bile primijenjene na proizvode koji su stavljeni u slobodan promet prije datuma stupanja na snagu navedenih uredbi. Nasuprot tomu, tekstom članka 10. stavka 1. Uredbe br. 384/96 ne isključuje se takvo nastavljanje postupka u slučaju kada su predmetne antidampinške pristojbe istekle nakon tog datuma pod uvjetom da su te pristojbe ponovno uvedene tijekom razdoblja početne primjene i, dakle, u ovom slučaju u pogledu proizvoda koji su stavljeni u slobodan promet nakon stupanja na snagu konačne uredbe i uredbe o produljenju.

Naposljetku, što se tiče pravila iz članka 221. stavka 3. Carinskog zakonika, valja podsjetiti na to da je njegov učinak ne samo nemogućnost obavješćivanja dužnika o iznosu carine nakon isteka roka od tri godine računajući od dana nastanka carinskog duga nego i zastara samog tog duga istekom navedenog roka (vidjeti u tom smislu presudu od 23. veljače 2006., Molenbergnatie, C-201/04, EU:C:2006:136, t. 39. i 41.).

Međutim, kao što je to Sud već naveo, u skladu s člankom 221. stavkom 3. Carinskog zakonika, to se pravilo primjenjuje samo na priopćenje dužniku iznosa carine te su stoga za njegovu provedbu zadužena samo nacionalna carinska tijela koja su nadležna za provođenje takvog priopćenja (vidjeti u tom smislu presudu od 13. ožujka 2003., Nizozemska/Komisija, C-156/00, EU:C:2003:149, t. 63. i 64.).

(t. 73., 74., 76.-78., 80., 81.)