ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
98

Međutim, tužitelj poriče da je bio zaposlen na radnom mjestu potpredsjednika društva Aman Holding i ističe da je obnašao dužnost glavnog izvršnog direktora u tom društvu, a što Vijeće ne osporava. Kako bi to dokazao, tužitelj podnosi svoj ugovor o radu od 18. siječnja 2017. U prilog svojoj tvrdnji on također podnosi statute društva Aman Holding i „bivšu” potvrdu o registraciji tog društva iz kojih jasno proizlazi razlika između, s jedne strane, uprave u kojoj on nije sudjelovao i, s druge strane, izvršnih direktora, kojima je on pripadao. U tim je dokumentima tužitelj određen kao osoba koja obavlja dužnost glavnog izvršnog direktora društva. Slijedom toga, tužitelj je svojim ugovorom o radu od 18. siječnja 2017., statutima društva Aman Holding i potvrdom o registraciji tog društva, koju je izdala sirijska uprava i čiju pouzdanost, uostalom, Vijeće nije osporilo, valjano dokazao da nije bio zaposlen na radnom mjestu potpredsjednika društva Aman Holding.
26

U memorandumu koji je objavila na svojoj internetskoj stranici 25. ožujka 2016., naslovljenom „Kriza društva Banca delle Marche”, Banka Italije u bitnome je podsjetila na to da je, među ostalim, u listopadu 2014. Komisija uputila talijanskim tijelima zahtjev za dostavu informacija vezano uz planirane FITD‑ove intervencije u korist društava Banca Tercas i Banca delle Marche, imajući u vidu mogućnost da one predstavljaju državne potpore. Ta su tijela potom pokrenula, uz tehničku potporu Banke Italije, dugotrajne konzultacije s Komisijinim službama koje su uključivale brojnu prepisku elektroničkom poštom i brojna putovanja talijanskih službenika u Bruxelles (Belgija), u sklopu kojih su pokušavali uvjeriti Komisiju da teza o postojanju državne potpore nije osnovana. Banka Italije smatra da je ipak bilo neophodno ishoditi prethodno odobrenje Komisije vezano uz FITD‑ovu intervenciju jer bi u protivnom provedba te intervencije dovela do službenog pokretanja spora s Komisijom koji bi trebalo voditi pred sudovima Unije, sa svim neposrednim negativnim posljedicama koje bi to moglo proizvesti. Međutim, tvrdi da su Komisijine službe ostale pri odluci da tu intervenciju treba odbiti, čak i u obliku kako je zadnji put bila planirana, koji bi omogućio raspodjelu tereta (burden sharing) te bi u svakom slučaju bio mnogo manje štetno rješenje od onog koje je u konačnici odabrano. Navodi da je to stajalište službeno potvrđeno na najvišoj razini u dopisu članova Komisije J. Hilla i M. Vestager od 19. studenoga 2015.
48

Najprije valja istaknuti da okolnost da se u razlozima za zadržavanje uvrštenja tužiteljeva imena na sporne popise upućuje na djela koja su počinjena prije donošenja pobijanih akata i koja su okončana do tog datuma ne podrazumijeva nužno da su mjere ograničavanja koje su tim aktima zadržane na snazi u odnosu na njega bespredmetne. Jasno je da, s obzirom na to da je u razlozima za zadržavanje tužiteljeva imena na spornim popisima Vijeće odlučilo uputiti na konkretne situacije u koje je bila umiješana Bolivarijanska nacionalna garda, kojom je on zapovijedao, može biti riječ samo o ponašanjima iz prošlosti. Takvo se upućivanje ne može, dakle, smatrati irelevantnim samo zbog toga što su se predmetna ponašanja dogodila u više ili manje udaljenoj prošlosti (vidjeti u tom smislu presudu od 12. veljače 2020., Amisi Kumba/Vijeće, T‑163/18, EU:T:2020:57, t. 83. i navedenu sudsku praksu).
29

U tom pogledu valja podsjetiti na to da Uredba br. 1049/2001, s obzirom na to da je donesena na temelju članka 255. stavka 2. UEZ‑a (koji je postao članak 15. stavak 3. UFEU‑a), ima za cilj – kao što je to navedeno u njezinoj uvodnoj izjavi 4. i članku 1. – dati javnosti najšire moguće pravo pristupa dokumentima institucija Unije. U skladu s člankom 2. stavkom 3. navedene uredbe, to pravo obuhvaća i dokumente koje su sastavile te institucije i dokumente koje su zaprimile od trećih strana, među kojima i svaka pravna osoba, kao što je to izričito navedeno u članku 3. točki (b) iste uredbe.
78

Međutim, valja istaknuti to da se u članku 2. stavku 6. prvoj rečenici osnovne uredbe ne pravi razlika s obzirom na to je li uobičajena vrijednost o kojoj je riječ procijenjena na temelju članka 2. stavka 3. ili neke druge odredbe iste uredbe. Njime se primjena pravnog sustava koji utvrđuje ne ograničava na situacije na koje se odnose određene posebne odredbe navedene uredbe. Posljedično, članku 2. stavku 6. prvoj rečenici osnovne uredbe ne protivi se to da obveza, koju predviđa, koju treba utemeljiti na podacima prikupljenima u uobičajenom tijeku trgovine bude opće primjene, svaki put kad taj članak upućuje na POA troškove. Osim toga, s obzirom na to da je nesporno da su, kao što je to Komisija priznala na raspravi (vidjeti točku 75. ove presude), POA troškovi koji se koriste za izračun uobičajene vrijednosti na temelju članka 2. stavka 3. osnovne uredbe isti kao oni koji se primjenjuju u svrhu provedbe testa UTT predviđenog u članku 2. stavku 4. iste uredbe, pri čemu ti troškovi moraju poštovati članak 2. stavak 6. prvu rečenicu navedene uredbe i stoga se temeljiti na podacima o prodaji izvršenoj u uobičajenom tijeku trgovine.
111

Iz prethodnih elemenata proizlazi da je dobrovoljni otkaz načelnika odjela posljedica radnji koje je ECDC poduzeo nakon upravne istrage pokrenute kao odgovor na prvi zahtjev za pomoć. To je potvrđeno pisanim otkazom načelnika odjela od 15. svibnja 2018., kojim se njegova odluka ne opravdava osobnim razlozima, nego se upućuje na „interes službe”. Također valja istaknuti da je on dao otkaz s radnog mjesta u razredu AD 12 mjesec i pol prije nego što je navršio dob za umirovljenje i nekoliko godina prije navršene zakonske dobi za umirovljenje, u svibnju 2021., tako da je otkaz doveo do smanjenja njegovih mirovinskih prava. Osim toga, s obzirom na to da je tijekom otkaznog roka izravno radio s direktoricom nakon što je ona donijela odluku u tom smislu, načelnik odjela izgubio je naknadu za upravljanje koju je primao kao načelnik odjela. Slijedom toga, taj je otkaz za njega imao određene nepovoljne financijske učinke. Naposljetku, posebni uvjeti u kojima je obavljao posao tijekom tog razdoblja omogućili su da se izbjegne da tužitelj s njim ima poslovne kontakte.
9

Odlukom od 22. ožujka 2018. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) vanjski odvjetnički ured priopćio je tužitelju da je njegov zahtjev za naknadu štete iz zahtjeva od 2. veljače 2018., odbijen uz obrazloženje da nije došlo ni do kakvog namjernog otkrivanja njegovih osobnih podataka i da stoga nema pravo ni na kakvu naknadu štete. U toj odluci, navedeni ured pojasnio je i da će Eurofound, priznajući da datoteka „hrlink” nije bila zaštićena, pokrenuti unutarnju istragu o tom sigurnosnom propustu. Kako bi to učinio, pozvao je tužitelja da odgovori na određena pitanja o načinu na koji je on sam pristupio toj datoteci.
33

Prvi tužbeni razlog odnosi se na mjere koje se odnose na autoceste kojima upravlja društvo Autostrade per l’Italia. U tom pogledu tužitelji navode da se Komisijina ocjena, prema kojoj mjere koje se odnose na autoceste kojima upravlja društvo Autostrade per l’Italia ispunjavaju kriterije Komunikacije o naknadama za javne usluge i stoga su spojive s unutarnjim tržištem, temelji na trima pretpostavkama koje su pogrešne. Prva je kvalifikacija građevinskih radova „Gronda di Genova” kao već predviđenih radova obuhvaćenih projektom dodijeljenim društvu Autostrade per l’Italia već 2002., iako je u stvarnosti riječ o potpuno novom projektu u odnosu na koncesije koje su na snazi, koji zahtijeva novi postupak dodjele. Druga jest ta da je društvo Autostrade per l’Italia koncesionar u okviru jedinstvene koncesije, dok je zapravo to društvo uživalo skup zasebnih koncesija. Treća jest ta da su troškove izvođenja radova koji su opravdali sporno produljenje društvo Autostrade per l’Italia i talijanska tijela valjano izračunali, iako to nije slučaj. Osim toga i neovisno o analizi predmetnih pretpostavki, tužitelji ističu da Komisijina analiza koja se odnosi na spojivost spornih mjera s poglavljima 2.2. do 2.10. Komunikacije o naknadama za javne usluge (vidjeti točku 15. ove presude) sadržava pogreške.
15

Robert Bosch GmbH podnio je 2. prosinca 2013. i 6. svibnja 2014. dva zahtjeva za odobrenje dviju vrsta visokoučinkovitih alternatora kao eko‑inovacija. Prvi zahtjev, o kojem je riječ u ovom slučaju, odnosio se na visokoučinkovite alternatore s visokoučinkovitim diodama (u daljnjem tekstu: alternatori HED). Za navedeni zahtjev Robert Bosch podnio je zahtjev za odobrenje kao eko‑inovacije za više modela alternatora HED pod nazivima PL 3Q‑130 HED, PL 3Q‑150 HED, EL 6-140 HED, EL 7-150 HED, EL 7-150 Plus HED, EL 7-175 Plus HED, EL 8-180 HED, EL 8Q‑180 HED i EL 8Q‑190 HED. Podnošenjem zahtjeva Robert Bosch slijedio je pojednostavljeni pristup predviđen tehničkim smjernicama. On je, među ostalim, predao protokol o ispitnim mjerama za svaki model alternatora. U tim je protokolima o mjerama dao informacije o metodi ispitivanja alternatora. Navedeno je, za određene alternatore, da su bili „pripremljeni” (EL 7-175 Plus HED i EL 8Q‑190 HED), da je količina masti smanjena za 25 % (PL 3Q‑130 HED i PL 3Q‑150 HED), da su bili optimizirani (EL 7-150 HED) odnosno da su dodane prirubnice (EL 8Q‑190 HED). Priprema, koja se može sastojati od smanjenja masti u ležaju alternatora, zamjene prstena za brtvljenje kugličnog ležaja zaštitnom pločicom ili dodavanja prirubnica koje imaju funkciju što bržeg uklanjanja suvišne masti, ima za cilj skratiti fazu razrađivanja. Generički pojam za različite metode pripreme, uključujući i razrađivanje, jest pretkondicioniranje.
4.

Francuska Republika, comité régional des pêches maritimes et des élevages marins des Hauts‑de‑France (CRPMEM), Fonds régional d’organisation du marché du poisson (FROM NORD), Organisation de producteurs CME Manche‑Mer du Nord (OP CME Manche‑Mer du Nord), Ailes Marines SAS, Éoliennes Offshore des Hautes Falaises SAS, Éoliennes Offshore du Calvados SAS, Parc du Banc de Guérande SAS, Éoliennes en Mer Dieppe Le Tréport SAS i Éoliennes en Mer Îles d’Yeu et de Noirmoutier SAS snosit će vlastite troškove.
309

Naime, dovoljno je podsjetiti na to, kao što je to zaključeno u točki 233. ove presude, da iz analize načela običajnog prava, utvrđenih Konvencijom o pravu mora, i odredaba te konvencije, kako ih je, među ostalim, Sud protumačio (vidjeti točke 221. do 232. ove presude), proizlazi da se pravima obalne države utvrđenima Konvencijom o pravu mora, a osobito pravima koja se odnose na iskorištavanje ribolovnih resursa u zonama određenim tom konvencijom, moguće koristiti na dobrobit naroda nesamoupravnih područja s morskom obalom poput Zapadne Sahare. Međutim, u slučaju da se treće države koriste pravima predmetnog naroda na njegovu dobrobit, navedeni narod mora, u skladu s načelom samoodređenja i načelom relativnog učinka ugovora, izraziti svoj pristanak na to da se one koriste tim pravima. U svakom slučaju, a kao što je to već više puta utvrđeno u ovoj presudi, sporni sporazum ne primjenjuje se samo na vode koje se nalaze uz navedeno područje, nego i na kopneni dio ovog potonjeg.
301

Naime, prije svega, Sud je utvrdio da su Opća skupština UN‑a i Međunarodni sud priznali na temelju načela samoodređenja Zapadnoj Sahari, nesamoupravnom području u smislu članka 73. Povelje Ujedinjenih naroda, poseban i različit status u odnosu na status svih država, uključujući Kraljevinu Maroko. Potom, glede pravila kodificiranog u članku 29. Bečke konvencije, on je istaknuo, u biti, da prema tom pravilu međunarodni ugovor može vezati državu za područje različito od njezina samo ako takva namjera proistječe iz tog ugovora ili je na drugi način izražena. Naposljetku, budući da je Sud istaknuo da, na temelju načela relativnog učinka ugovora, na provedbu Sporazuma o pridruživanju u slučaju uključivanja Zapadne Sahare u područje primjene potonjeg treba pristati narod tog područja kao treći koji nije stranka tog sporazuma, on je utvrdio da iz presude od 10. prosinca 2015., Front Polisario/Vijeće (T‑512/12, EU:T:2015:953) ne proizlazi da je narod Zapadne Sahare izrazio takav pristanak. On je iz toga zaključio da se tim trima pravilima međunarodnog prava protivi to da se to nesamoupravno područje smatra obuhvaćenim teritorijalnim područjem primjene Sporazuma o pridruživanju i Sporazuma o liberalizaciji na temelju prešutnog sporazuma između Unije i Kraljevine Maroka (presuda Vijeće/Front Polisario, t. 92. do 116.).
26

Usto, s jedne strane, valja istaknuti da je upotreba sadašnjeg vremena u članku 52. Uredbe br. 40/94 upućuje na to da EUIPO mora provjeriti jesu li uvjeti za proglašavanje žiga Europske unije ništavim na temelju te odredbe ispunjeni na dan donošenja odluke o zahtjevu za proglašavanje žiga ništavim. Člankom 52. stavkom 1. te uredbe tako se određuje da se žig Europske unije može proglasiti ništavim kad „postoji” ranije pravo iz te odredbe i ako su „ispunjeni” uvjeti, kao što to uostalom pravilno ističe EUIPO u svojim smjernicama koje se odnose na članak 60. stavak 1. točku (c) Uredbe 2017/1001. Isto tako, članak 52. stavak 2. Uredbe br. 40/94 propisuje da se takav žig može proglasiti ništavim ako se „može zabraniti” njegova uporaba. Štoviše, također valja utvrditi da pravilo 37. točka (b) podtočka (iii.) Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice (SL 1995., L 303, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.) predviđa da, u okviru zahtjeva za proglašavanje ništavosti podnesenog u skladu s člankom 52. stavkom 2. Uredbe br. 40/94, podnositelj zahtjeva za proglašavanje ništavosti mora dokazati da je „nositelj” jednog od prava iz te odredbe ili da je „ovlašten” istaknuti takvo pravo.
3

Prvi sporazum, koji nosi broj 225023, sklopljen je 10. listopada 2008. između Europske zajednice, zastupane po Europskoj komisiji, i društva Tesan Televita Srl, koje je djelovalo u svojstvu koordinatora projekta „ElDeRly‑friEndly Alarm handling and MonitorING (Dreaming)” (u daljnjem tekstu: sporazum Dreaming odnosno projekt Dreaming). Drugi sporazum koji nosi broj 250449 sklopljen je 31. svibnja 2010. između Zajednice, zastupane po Komisiji, i društva Digipolis SCRL, koje je djelovalo u svojstvu koordinatora projekta „HOME SWEET HOME: Health monitoring and sOcial integration environMEnt for Supporting WidE ExTension of independent life at HOME” (u daljnjem tekstu: sporazum HOME SWEET HOME odnosno projekt HOME SWEET HOME).
2

Članak 9. stavak 1. Uredbe o ambalaži uspostavlja sustav pologa za određenu ambalažu pića za jednokratnu uporabu (u daljnjem tekstu: sustav pologa). Taj sustav, među ostalim, predviđa kako slijedi: „Distributeri koji na tržište stavljaju piće u ambalaži namijenjenoj jednokratnoj uporabi, zapremine 0,1 litara do 3 litre, moraju svojim kupcima obračunati polog od najmanje 0,25 eura po jedinici ambalaže, koji uključuje porez na dodanu vrijednost. Prva rečenica ne primjenjuje se na ambalažu koja se prodaje krajnjim potrošačima izvan teritorijalnog područja primjene Uredbe o ambalaži. Polog se obračunava u svim stadijima prodajnog lanca, a to čini svaki idući distributer, sve do prodaje ambalaže krajnjem potrošaču. Distributeri na ambalaži pića koje se prodaje u ambalaži namijenjenoj jednokratnoj uporabi, za koju postoji obveza pologa na temelju prve rečenice ovog članka, prije njezina stavljanja u prodaju, na vidljiv i čitak način navode da imaju obvezu naplate pologa, te da su dio sustava pologa koji se provodi na saveznoj razini i omogućuje sudionicima da ispune međusobne zahtjeve za naknadu iznosa pologa. Polog se vraća prigodom povrata ambalaže. Ako se ambalaža ne vrati, polog se ne vraća […]”
52

Kao prvo, valja podsjetiti na to da tužitelj tvrdi da je u kolovozu 2013. prestao raditi za AEOI i da više nema nikakve veze s tom organizacijom. Kako bi potkrijepio tu tvrdnju, tužitelj je, kao prvo, podnio potvrdu od 5. svibnja 2019. koju je potpisao glavni direktor AEOI‑a, prema kojoj je tužitelj od 23. travnja 2011. do 31. kolovoza 2013. radio kao „izvršni potpredsjednik [AEOI‑a] i zamjenik za administrativne i financijske poslove te organizacije”. U odgovoru na kritike Vijeća iznesene u odgovoru na tužbu, koje se odnose na činjenicu da je gore navedena potvrda slabe tehničke kvalitete i da nije ovjerena, tužitelj prilikom podnošenja replike podnosi novu potvrdu Opće uprave AEOI‑a za razvoj ljudskih resursa i naknade od 22. siječnja 2020. U toj potvrdi, koja je istog sadržaja kao i potvrda od 5. svibnja 2019., navodi se da nakon 31. kolovoza 2013. tužitelj nije imao funkciju, zaposlenje i da nije bio u radnom odnosu u AEOI‑u. Kao drugo, tužitelj ističe da njegovoj navodnoj funkciji zamjenika direktora AEOI‑a proturječi priopćenje za medije ministarstva vanjskih poslova Ujedinjene Kraljevine od 23. lipnja 2019., prema kojem se ministar nadležan za Srednji istok susreo s, među ostalim, zamjenikom direktora AEOI‑a, osobom A. Kao treće, u okviru replike tužitelj ističe da nijedno izvješće IAEA‑e ne sadržava njegovo ime. Prema tužiteljevim navodima, u različitim izvješćima te organizacije redovito se navode imena pravnih zastupnika AEOI‑a, a osobito ime njegova predsjednika. Naposljetku, kao četvrto, tužitelj napominje da je od potpisivanja Zajedničkog općeg akcijskog plana iranski nuklearni program pod strogim nadzorom IAEA‑e i Unije. Slijedom toga, tužitelj smatra da kada bi on još uvijek doista bio povezan s AEOI‑om, tada bi Vijeće raspolagalo dokazima kojima bi se to moglo dokazati.
81

Iz toga slijedi da, s obzirom na to da su činjenice koje je društvo A otkrilo ESB‑u u listopadu 2014. bile dovoljne da budu obuhvaćene pojmom otkrivanja činjenica u smislu članka 8.3.2. Pravilnika o osoblju, valja odbiti ostale ESB‑ove argumente prema kojima je s pokretanjem stegovnog postupka bilo razumno pričekati dok njemačka pravosudna tijela ne prikupe detaljnije informacije, osobito nakon pretrage, ili da on ima mogućnost napraviti uvid u spis državnog odvjetništva kako bi tamo pronašao dodatne elemente. U svakom slučaju, čak i pod pretpostavkom da je ESB smatrao da mu trebaju dodatni elementi kako bi proveo stegovni postupak, mogao ga je pokrenuti i prekinuti ga do donošenja odluke u kaznenom postupku. Naime, iako nijedna odredba na snazi unutar ESB‑a i nijedno opće načelo nije nalagalo taj prekid (vidjeti točke 105. do 107. ove presude), mogao je postupiti na taj način s obzirom na to da rokovi koji se odnose na tijek stegovnog postupka nisu prekluzivni (vidjeti točku 58. ove presude), da ništa ne upućuje na to da se to kosi s potrebama kaznene istrage i da je, naprotiv, odluka o suspenziji od 21. listopada 2014. već upućivala na tu istragu.
64

Međutim, u pobijanoj odluci također se navodi da, s obzirom na to da tužiteljičini izravni radni odnosi s njezinim suradnicima mogu dovesti do pogoršanja njihova zdravlja i održavanja lošeg radnog okruženja, ona je tijekom trajanja otkaznog roka od šest mjeseci oslobođena obnašanja dužnosti koje proizlaze iz njezina ugovora, pri čemu zadržava svoju plaću i socijalna davanja povezana sa svojim ugovorom. Usto, tijelo nadležno za sklapanje ugovora o radu Odbora regija pojasnilo je u pobijanoj odluci da tužiteljica može doći u svoj ured kako bi preuzela svoje osobne stvari u roku od dva tjedna od početka otkaznog roka i da će nakon toga institucija koristiti ured prema svojim potrebama te da tužiteljici više neće biti dostupan. Osim toga, to tijelo navodi da tužiteljica može pristupiti elektroničkoj pošti isključivo u načinu „samo za čitanje” mjesec dana od početka otkaznog roka, prije nego što ta pošta automatski bude dezaktivirana. Naposljetku, u skladu s pobijanom odlukom, tužiteljica je zadržala pravo pristupa prostorijama Odbora regija za vrijeme trajanja otkaznog roka, ali je ipak morala vratiti svoju službenu iskaznicu, koja je zamijenjena novom iskaznicom s kojom neće moći pristupiti skupnim sastancima ureda i plenarnim sjednicama.
96

Naime, iz Prijedloga uredbe Europskog parlamenta i Vijeća od 7. studenoga 2012. o fluoriranim stakleničkim plinovima (COM/2012/643 final – 2012/0305 (COD), u daljnjem tekstu: Prijedlog uredbe) proizlazi da se Komisija oslonila na radni dokument od 7. studenoga 2012. koji su sastavile njezine službe (Impact Assessment – Review of Regulation (EC) No 842/2006 on certain fluorinated greenhouse gases (Procjena učinka – Revizija uredbe (EZ) br. 842/2006) SWD(2012) 364 final, u daljnjem tekstu: procjena učinka), koji je priložen navedenom prijedlogu.
129

Kao četvrto, tužiteljevi argumenti ne mogu dovesti u pitanje zaključak iz točke 119. ove presude. Ponajprije, on u biti ističe da ima pravo na to da se na njega primijeni postupak traženja mišljenja od liječničkog povjerenstva predviđen člankom 22. Zajedničkih pravila o osiguranju jer bi mišljenje kolegijalnog tijela pružilo više jamstava od mišljenja samo jednog liječnika, s obzirom na to da su spis i ovlasti zapravo tajni. U tom pogledu, čini se da on upućuje, među ostalim, na poštovanje svojih prava obrane, u okviru članka 23. navedenih pravila, kako u ispitnom postupku koji je doveo do donošenja prijedloga odluke od 30. lipnja 2017. tako i u postupku preispitivanja koji je sada u tijeku. Konkretno, on s jedne strane spominje uzimanje u obzir svojeg osobnog zdravstvenog kartona i povijesti svoje profesionalne bolesti, a s druge strane spominje to da liječnik osigurane osobe stavi odgovarajuću dokumentaciju u predmetnom slučaju na raspolaganje „drugom liječniku”.
43

U ovom slučaju valja utvrditi da argumenti iz točaka 3. do 12. zahtjeva za održavanje rasprave nisu razlozi zbog kojih tužiteljica želi biti saslušana. Osim toga, u tim točkama tužiteljica iznosi argumente koji su već izneseni u njezinim prethodnim podnescima te ima namjeru odgovoriti na očitovanja sadržana u odgovoru na repliku. Stoga ne treba uzeti u obzir točke 3. do 12. zahtjeva za održavanje rasprave te iz spisa predmeta treba izdvojiti dokumente koji čine priloge E.1 do E.4.
13

Dopisom od 30. srpnja 2019., pod referentnim brojem Ares(2019)4979920 (u daljnjem tekstu: odluka od 30. srpnja 2019.), Komisija je tužitelje obavijestila, s jedne strane, da je odluka od 7. lipnja 2019. poništena zbog toga što kriterij za odabir iz točke 17.2. podtočke (c) obavijesti o nadmetanju nije bio dovoljno jasan, što je posljedično dovelo do njegova uklanjanja iz kriterija za odabir, te da je, s druge strane, njihov zahtjev za sudjelovanje ponovno odbijen. U tom je pogledu u odluci od 30. srpnja 2019. navedeno da je – nakon ponovne ocjene prijave tužiteljâ, kako je podnesena u roku propisanom do 6. svibnja 2019. – utvrđeno da se u njoj, među ostalim, ne nalazi nijedan dokaz o tome da je ispunjen kriterij tehničke i stručne sposobnosti iz točke 17.2. podtočke (a) te obavijesti.
75

Osim toga, za razliku od onoga što u tužbi tvrdi tužitelj a da to nije potkrijepio, žalbeno vijeće nije zanemarilo mnoge druge razloge na koje se tužitelj pozvao kako bi opravdao svoju strategiju prijave žiga. Kao što to proizlazi iz točaka 61. do 64. pobijane odluke, ispitalo je i uzelo kao valjana tužiteljeva objašnjenja prema kojima je on u biti namjeravao zaštititi žig MONOPOLY za druge proizvode i usluge kako bi slijedio razvoj tehnologije i širenje svojih djelatnosti. Zbog tog razloga žalbeno vijeće nije proglasilo sporni žig ništavim za proizvode i usluge za koje raniji žigovi nisu registrirani. Međutim, kao što to EUIPO pravilno ističe, žalbeno vijeće nije utvrdilo da su ta objašnjenja mogla opravdati podnošenje prijave spornog žiga za proizvode i usluge koji su istovjetni onima u odnosu na koje su raniji žigovi registrirani. Ono je u tom pogledu u točkama 72. do 74. pobijane odluke osobito smatralo da je navodno smanjenje administrativnog opterećenja koje proizlazi iz podnošenja prijave spornog žiga bilo teško pomiriti s dodatnim troškovima i administrativnim opterećenjem povezanim s održavanjem ranijih žigova.