Privremena verzija

MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

ATHANASIOSA RANTOSA

od 15. prosinca 2022.( )

Predmet C-333/21

European Superleague Company SL

protiv

Unión de Federaciones Europeas de Fútbol (UEFA),

Fédération internationale de football association (FIFA),

uz sudjelovanje

A22 Sports Management SL,

Liga Nacional de Fútbol Profesional,

Real Federación Española de Fútbol

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado de lo Mercantil n.º 17 de Madrid (Trgovački sud u Madridu, Španjolska))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Tržišno natjecanje – Članci 101. i 102. UFEU-a – Zlouporaba vladajućeg položaja – Članci 45., 49., 56. i 63. UFEU-a – Europska Superliga (ESL) – Prvo europsko natjecanje izvan UEFA-e – UEFA-ino i FIFA-ino nepriznavanje ESL-a – Prethodno odobrenje na temelju kojeg treći subjekt može organizirati novo natjecanje – Prijetnja sankcijama klubovima i igračima koji sudjeluju na novom natjecanju – Prava izvedena iz natjecanja i njihove komercijalizacije”





I. Uvod

1. „Opseg ovog predmeta prepoznaje se odmah. Odgovor na pitanje usklađenosti sustava transfera i klauzula o državljanstvu s pravom Zajednice imat će odlučujući utjecaj na budućnost profesionalnog nogometa u Zajednici.” Bile su to prve riječi nezavisnog odvjetnika C. O. Lenza u uvodnim razmatranjima mišljenja u predmetu u kojem je donesena presuda Bosman, koja je izazvala veliku pozornost u svijetu nogometa( ).

2. Gotovo tri desetljeća kasnije u zahtjevu za prethodnu odluku, koji je ovaj put upućen iz Španjolske, ističu se pitanja povezana sa samim postojanjem organizacijske strukture suvremenog nogometa. Do ovog je predmeta doveo projekt osnivanja europske Superlige (European Super League, u daljnjem tekstu: ESL), novog europskog nogometnog natjecanja o kojem se intenzivno izvještavalo u medijima i koji je izazvao strastvene reakcije i komentare, od „običnih” navijača do najviših političkih tijela na nacionalnoj i europskoj razini( ). U ovom će predmetu budućnost europskog nogometa ovisiti o odgovorima koje Sud bude dao u pogledu problematike koja je u prvom redu povezana s pravom tržišnog natjecanja, a podredno i temeljnim slobodama.

3. Taj je zahtjev podnio Juzgado de lo Mercantil n.º 17 de Madrid (Trgovački sud u Madridu, Španjolska) u okviru spora između, s jedne strane, subjekta Fédération internationale de football association (Međunarodna nogometna federacija, u daljnjem tekstu: FIFA) i subjekta Union des associations européennes de football (Europska nogometna unija, u daljnjem tekstu: UEFA) i, s druge strane, društva European SuperLeague Company S.L (u daljnjem tekstu: ESLC) koje želi organizirati i komercijalizirati novo europsko nogometno natjecanje koje bi bilo alternativa ili konkurencija natjecanjima koja su dosad organizirale i komercijalizirale te dvije federacije, u pogledu javnih izjava FIFA-e i UEFA-e o neodobravanju tog novog natjecanja i upozoravanju na to da će svaki igrač ili klub koji u njemu sudjeluje biti izbačen iz natjecanja koja organiziraju FIFA i UEFA.

II. Pravni okvir

A. Propisi koje je donijela FIFA

4. U skladu s člankom 22. Statuta FIFA-e:

„1. Savezi članovi koji pripadaju istom kontinentu formirali su sljedeće konfederacije koje priznaje FIFA:

[…]

c) Union des associations européennes de football – UEFA

[…]

2. U iznimnim okolnostima, FIFA može ovlastiti konfederaciju da dodijeli članstvo savezu koji zemljopisno pripada drugom kontinentu i nije pridružen konfederaciji tog kontinenta. Potrebno je pribaviti mišljenje odnosne konfederacije kojoj on zemljopisno pripada.

3. Svaka konfederacija ima sljedeća prava i obveze:

a) poštivati i osigurati poštivanje [s]tatuta, pravilnika/propozicija i odluka FIFA-e;

b) blisko surađivati s FIFA-om na svim područjima, kako bi se ostvarili ciljevi iz članka 2. te organizirati međunarodna natjecanja;

c) organizirati svoja vlastita međuklupska natjecanja, u skladu s međunarodnim kalendarom utakmica;

d) organizirati sva svoja međunarodna natjecanja u skladu s međunarodnim kalendarom utakmica;

e) osigurati da međunarodne lige ili bilo kakve druge takve skupine klubova ili liga ne budu formirane bez njene suglasnosti i odobrenja FIFA-e;

f) na zahtjev FIFA-e, dodijeliti status privremenog člana savezima koji su podnijeli molbu za članstvo u FIFA-i. Ovaj status daje savezima pravo sudjelovanja u natjecanjima i konferencijama konfederacije.

[…]

j) u iznimnim okolnostima, uz suglasnost FIFA-e, dozvoliti savezu iz druge konfederacije (ili klubovima tog Saveza), da sudjeluje u natjecanju koje ona organizira;

k) u sporazumu s FIFA-om poduzeti sve potrebne mjere za razvoj nogometne igre na odnosnom kontinentu, kao što je organizacija razvojnih programa, tečajeva, konferencija itd.;

[…]”

5. Članak 67. stavak 1. tog statuta glasi:

„FIFA, njeni savezi članovi i konfederacije izvorni su vlasnici svih prava koja proizlaze iz natjecanja i drugih događanja pod njihovom nadležnošću, bez ikakvih ograničenja u odnosu na sadržaj, vrijeme, mjesto i zakon. […]”.

6. Člankom 68. stavkom 1. navedenog statuta predviđa se:

„FIFA, njeni savezi članovi i konfederacije isključivo su odgovorni za davanje odobrenja za distribuciju slike i zvuka te drugih prenositelja podataka s nogometnih utakmica i događanja pod njihovom nadležnošću, bez ikakvih ograničenja u odnosu na sadržaj, vrijeme, mjesto te tehničke i pravne aspekte.”

7. Članak 71. istog statuta određuje:

„1. Vijeće je odgovorno izdati pravilnik za organizaciju međunarodnih utakmica i natjecanja između reprezentativnih ekipa i između ligaških, klupskih i/ili mješovitih ekipa. Niti jedna takva utakmica ili natjecanje ne može se odigrati bez prethodne suglasnosti FIFA-e, konfederacija i/ili saveza članova u skladu s Pravilnikom o međunarodnim utakmicama.

2. Vijeće može izdati dodatne odredbe za takve utakmice i natjecanja.

3. Vijeće utvrđuje sve kriterije za odobravanje sastava koji nisu obuhvaćeni Pravilnikom o međunarodnim utakmicama.

4. Bez obzira na nadležnost za odobrenja, kako je utvrđeno Pravilnikom o međunarodnim utakmicama, FIFA može donositi konačne odluke o odobrenju bilo koje međunarodne utakmice ili natjecanja.”

8. Članak 72. Statuta FIFA-e glasi kako slijedi:

„1. Bez odobrenja FIFA-e, igrači i ekipe saveza članova ili privremenih članova konfederacija ne mogu igrati utakmice ili stupati u sportske kontakte s igračima ili ekipama koji nisu pridruženi savezima članovima ili privremenim članovima konfederacija.

2. Savezi članovi i njihovi klubovi ne mogu igrati na teritoriju drugog saveza člana bez njegovog prethodnog odobrenja.”

9. Člankom 73. tog statuta zabranjuje se savezima, ligama ili klubovima koji su pridruženi savezu članu da se priključe drugom savezu članu ili sudjeluju u natjecanjima na teritoriju tog saveza člana, osim u iznimnim okolnostima uz izričito odobrenje FIFA-e i odnosne(ih) konfederacije(a).

B. Propisi koje je donijela UEFA

10. Kako i u Statutu FIFA-e, u člancima 49. do 51. Statuta UEFA-e, UEFA-i se dodjeljuje monopol u pogledu organizacije međunarodnih natjecanja u Europi i mogućnosti zabrane organiziranja takvih natjecanja bez njezina prethodnog odobrenja. Konkretno, navedeni članci glase kako slijedi:

„Članak 49. – Natjecanja

1. UEFA ima isključivu nadležnost za organizaciju ili ukidanje međunarodnih natjecanja u Europi u kojima sudjeluju savezi članovi i/ili njihovi klubovi. Ova odredba ne odnosi se na natjecanja FIFA-e.

[...]

3. Međunarodne utakmice, natjecanja ili turniri koje ne organizira UEFA, ali se igraju na teritoriju UEFA-e, moraju biti prethodno odobreni od strane FIFA-e i/ili UEFA-e i/ili relevantnih saveza članova u skladu s FIFA-inim Pravilnikom o međunarodnim utakmicama te svim dodatnim primjenjivim pravilima koje je donio Izvršni odbor.

Članak 50. – Propozicije natjecanja

1. Izvršni odbor utvrđuje propozicije kojima se utvrđuju uvjeti sudjelovanja i održavanja UEFA-inih natjecanja. Te propozicije će definirati jasan i transparentan postupak kandidature za sva UEFA-ina natjecanja, uključujući i finala tih natjecanja.

2. Uvjet za prijavu u natjecanje je taj da je svaki savez član i/ili klub pridružen tom savezu članu suglasan poštovati Statut i pravilnike te odluke nadležnih tijela donesene pod njihovom nadležnošću.

3. Primanje u UEFA-ino natjecanje saveza člana ili kluba izravno ili neizravno uključenog u bilo koju aktivnost čiji je cilj dogovaranje ili utjecanje na ishod utakmice na nacionalnoj ili međunarodnoj razini, može se odbiti s trenutnim učinkom, bez prejudiciranja mogućih disciplinskih mjera.

Članak 51. – Zabranjeni odnosi

1. Bez odobrenja UEFA-e nisu dozvoljene nikakve kombinacije ili osnivanje grupiranja udruženja između saveza članova UEFA-e ili između liga ili klubova pridruženih, izravno ili neizravno, različitim savezima članovima UEFA-e.

2. Savez član, ili njegove pridružene lige i klubovi, ne smiju igrati, niti smiju organizirati utakmice izvan svog teritorija bez odobrenja relevantnih saveza članova.”

III. Glavni postupak, prethodna pitanja i postupak pred Sudom

11. FIFA, švicarski privatnopravni subjekt, svjetsko je izvršno nogometno tijelo čiji je glavni cilj promicati nogomet i organizirati vlastita međunarodna natjecanja. Sastavljeno je od nacionalnih saveza, a priznaje i postojanje regionalnih nogometnih konfederacija, među kojima je i UEFA, koje, međutim, nisu članice FIFA-e. Profesionalni nogometni klubovi pak su neizravni članovi FIFA-e jer ona protiv njih može izricati disciplinske mjere. Savezi, konfederacije i klubovi moraju poštovati propise koje je donijela FIFA.

12. UEFA je također švicarski privatnopravni subjekt koji je upravno nogometno tijelo na europskoj razini. Njegove su glavne zadaće pratiti i nadzirati razvoj nogometa na europskoj razini u svim njegovim oblicima. Nacionalne lige i europski klubovi neizravni su članovi UEFA-e, koja organizira međunarodna natjecanja tih klubova i nacionalnih reprezentacija.

13. U skladu s njihovim statutima, FIFA i UEFA drže monopol u pogledu odobravanja i organizacije međunarodnih natjecanja profesionalnog nogometa u Europi.

14. ESLC je društvo osnovano u skladu sa španjolskim pravom čija je zamisao organizirati prvo godišnje europsko nogometno natjecanje koje bi postojalo neovisno o UEFA-i, pod nazivom ESL. Dioničari tog društva prestižni su europski nogometni klubovi. Njegov model upravljanja temelji se na „poluotvorenom” sustavu sudjelovanja koji okuplja, s jedne strane, dvanaest do petnaest profesionalnih nogometnih klubova koji imaju status stalnih članova i, s druge strane, profesionalne nogometne klubove čiji broj tek treba utvrditi, a koji se odabiru u skladu s određenim postupkom, i koji imaju status „kvalificiranih klubova”.

15. Taj projekt podliježe suspenzivnim uvjetima, među kojim je uvjet da FIFA i/ili UEFA priznaju ESL kao novo natjecanje koje je u skladu s njihovim statutima ili, alternativno, postojanje pravne zaštite koju sudovi i/ili upravna tijela dodjeljuju kako bi se klubovima osnivačima omogućilo da sudjeluju u ESL-u a da pritom ne izgube pravo na sudjelovanje u nacionalnim ligama, natjecanjima i turnirima.

16. Nakon najave osnivanja ESL-a, FIFA i UEFA objavile su 21. siječnja 2021. zajedničku izjavu u kojoj su navele da odbijaju priznati to novo tijelo i upozoravaju na to da bi svaki igrač ili klub koji bi sudjelovao u tom novom natjecanju bio izbačen iz natjecanja koja organiziraju FIFA i njezine konfederacije. Tu su izjavu UEFA i drugi nacionalni savezi potvrdili u drugom priopćenju od 18. travnja 2021. i podsjetili na mogućnost izricanja disciplinskih mjera protiv sudionika u ESL-u. Te disciplinske mjere uključuju, među ostalim, isključivanje iz određenih velikih europskih i svjetskih natjecanja klubova i igrača koji bi sudjelovali u ESL-u.

17. Juzgado de lo Mercantil n.º 17 de Madrid (Trgovački sud u Madridu), sud koji je uputio zahtjev, pred kojim je postupak pokrenuo ESLC, koji smatra da FIFA-ino i UEFA-ino ponašanje treba kvalificirati kao „protutržišno” i nespojivo s člancima 101. i 102. UFEU-a, uzastopno je presudio, 19. i 20. travnja 2021., da je tužba tog društva dopuštena te je zatim, bez održavanja kontradiktorne rasprave, naložio niz privremenih zaštitnih mjera. Cilj tih mjera u biti je bio spriječiti bilo kakvo FIFA-ino ili UEFA-ino ponašanje kojim bi se, među ostalim, disciplinskim mjerama ili sankcijama isključivanja iz natjecanja koja one organiziraju, onemogućila ili ugrozila priprema i provedba ESL-a, kao i sudjelovanje klubova i igrača.

18. U prilog svojem zahtjevu za prethodnu odluku sud koji je uputio zahtjev smatrao je, nakon što je utvrdio gospodarske djelatnosti te predmetna materijalna i zemljopisna tržišta, odnosno, s jedne strane, organizaciju i komercijalizaciju međunarodnih nogometnih natjecanja u Europi i, s druge strane, iskorištavanje različitih sportskih prava koja su s njima povezana, da FIFA i UEFA na svakom od tih tržišta drže monopol ili su barem u vladajućem položaju. Taj sud u tom kontekstu ima dvojbe u pogledu usklađenosti s pravom Unije određenih odredbi statuta FIFA-e i UEFA-e, kao i njihovih prijetnji sankcijama odnosno upozorenja s obzirom na, kao prvo, zabranu zlouporabe vladajućeg položaja propisanu člankom 102. UFEU-a, kao drugo, zabranu protutržišnih zabranjenih sporazuma predviđenu člankom 101. UFEU-a i, kao treće, različite temeljne slobode zajamčene UFEU-om, s obzirom na to da bi se te odredbe, upozorenja ili prijetnje mogle upotrijebiti za obeshrabrivanje svake privatne inicijative koja bi mogla biti konkurentna u području nogometnih natjecanja.

19. U tim je okolnostima Juzgado de lo Mercantil n.º 17 de Madrid (Trgovački sud u Madridu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

„1. Treba li članak 102. UFEU-a tumačiti na način da se njime zabranjuje zlouporaba vladajućeg položaja prema kojem FIFA i UEFA u svojim statutima (osobito u člancima 22. i 71. do 73. Statuta FIFA-e, člancima 49. i 51. Statuta UEFA-e, kao i u svakom sličnom članku sadržanom u statutima savezâ članova i nacionalnih liga) utvrđuju da je nužno prethodno odobrenje tih organizacija, kojima je dodijeljena isključiva nadležnost za organiziranje ili odobravanje međunarodnih klupskih natjecanja u Europi, kako bi treća organizacija osnovala novo paneuropsko klupsko natjecanje kao što je [ESL], osobito kada ne postoji uređeni postupak koji se temelji na objektivnim, transparentnim i nediskriminirajućim kriterijima te uzimajući u obzir mogući sukob interesa koji utječe na FIFA-u i UEFA-u?

2. Treba li članak 101. UFEU-a tumačiti na način da se njime zabranjuje da FIFA i UEFA u svojim statutima (osobito u člancima 22. i 71. do 73. Statuta FIFA-e, člancima 49. i 51. Statuta UEFA-e, kao i u svakom članku sličnog sadržaja u statutima savezâ članova i nacionalnih liga) zahtijevaju prethodno odobrenje od tih organizacija, kojima je dodijeljena isključiva nadležnost za organiziranje ili odobravanje međunarodnih klupskih natjecanja u Europi, kako bi treća organizacija osnovala novo paneuropsko klupsko natjecanje poput [ESL-a], osobito kada ne postoji uređeni postupak koji se temelji na objektivnim, transparentnim i nediskriminirajućim kriterijima te uzimajući u obzir mogući sukob interesa koji utječe na FIFA-u i UEFA-u?

3. Treba li članke 101. i 102. UFEU-a tumačiti na način da se njima zabranjuje djelovanje FIFA-e, UEFA-e, njihovih saveza članova ili nacionalnih liga kojim prijete izricanjem sankcija klubovima koji sudjeluju u [ESL-u] ili njihovim igračima s ciljem njihova mogućeg odvraćanja? Povređuju li se članci 101. i 102. UFEU-a ako se izreknu sankcije isključenja s natjecanja ili zabrane sudjelovanja na utakmicama reprezentacija, pri čemu se te sankcije ne temelje na objektivnim, transparentnim i nediskriminirajućim kriterijima?

4. Treba li članke 101. i 102. UFEU-a tumačiti na način da s njima nisu spojive odredbe članaka 67. i 68. Statuta FIFA-e, s obzirom na to da su prema njima UEFA i njezini nacionalni savezi članovi ,izvorni vlasnici svih prava koja proizlaze iz natjecanja […] pod njihovom nadležnošću’, pri čemu klubovima koji sudjeluju i svakom organizatoru alternativnog natjecanja oduzimaju izvorno vlasništvo nad navedenim pravima i prisvajaju isključivu odgovornost za njihovu komercijalizaciju?

5. Ako FIFA i UEFA, kao organizacije koje si pripisuju isključivu nadležnost za organiziranje i odobravanje međunarodnih nogometnih klupskih natjecanja u Europi, na temelju navedenih odredbi iz svojih statuta zabrane ili se usprotive odvijanju [ESL-a], treba li članak 101. UFEU-a tumačiti na način da se na ta ograničenja tržišnog natjecanja može primijeniti iznimka utvrđena tom odredbom, s obzirom na to da se znatno ograničava proizvodnja, sprečava pojava proizvoda alternativnih onima koje FIFA i UEFA nude na tržištu te se ograničava inovacija sprečavanjem drugih formata i oblika, uz isključenje moguće konkurencije na tržištu i sužavanje izbora potrošačima? Može li se na to ograničenje primijeniti objektivno opravdanje koje bi omogućilo stajalište da ne postoji zlouporaba vladajućeg položaja u smislu članka 102. UFEU-a?

6. Treba li članke 45., 49., 56. ili 63. UFEU-a tumačiti na način da odredba poput one sadržane u statutima FIFA-e i UEFA-e (osobito u člancima 22. i 71. do 73. Statuta FIFA-e, člancima 49. i 51. Statuta UEFA-e, kao i u bilo kojem sličnom članku sadržanom u statutima savezâ članova i nacionalnih liga) jest ograničenje protivno nekoj od temeljnih sloboda priznatih u navedenim člancima jer se njome zahtijeva prethodno odobrenje tih organizacija kako bi gospodarski subjekt države članice osnovao paneuropsko klupsko natjecanje poput [ESL-a]?”

20. Pisana očitovanja Sudu podnijeli su, u svojstvu stranaka glavnog postupka, ESLC, A22 Sports Managemetn SL (u daljnjem tekstu: A22)( ), FIFA, UEFA i Liga Nacional de Fútbol Profesional (LNFP)( ). Pisana očitovanja o svim postavljenim prethodnim pitanjima ili dijelu njih podnijele su i španjolska, češka, danska, irska, francuska, hrvatska, talijanska, latvijska, luksemburška, mađarska, poljska, portugalska, rumunjska, slovačka, švedska i islandska vlada te Europska komisija. Na raspravi koja se održala 11. i 12. srpnja 2022. usmena očitovanja iznijeli su ESLC, A22, FIFA, UEFA, LNFP, Real Federación Española de Fútbol (RFEF)( ), španjolska, češka, danska, njemačka, estonska i irska vlada, vlada Helenske Republike, francuska, hrvatska, talijanska, ciparska, latvijska, mađarska, malteška, austrijska, poljska, portugalska, rumunjska, slovenska, švedska i norveška vlada te Komisija.

IV. Analiza

A. Dopuštenost prethodnih pitanja

21. Valja istaknuti da UEFA i LNFP dovode u pitanje dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku u tri aspekta, a u cijelosti ili djelomično to čine i određene zainteresirane stranke, odnosno irska, francuska, mađarska, rumunjska i slovačka vlada.

22. Kao prvo, kad je riječ o argumentima koji se temelji na navodno hipotetskoj prirodi glavnog postupka( ), čini mi se korisnim podsjetiti na to da potonji postupak proizlazi iz javno izraženog protivljenja FIFA-e i UEFA-e projektu koji je najavio ESLC. Okolnost da je taj projekt bio u nastajanju kad je najavljen i da je otad obustavljen ne mijenja ništa u pogledu tog protivljenja, koje se temeljilo na dijelu pravila FIFA-e i UEFA-e i čiju spojivost s pravilima o tržišnom natjecanju sud koji je uputio zahtjev dovodi u pitanje. Štoviše, nijedan element ne dokazuje da je ESLC prestao postojati ili da je povukao tužbu koja je dovela do glavnog postupka. Stoga je jasno da spor postoji i dalje traje, kao i to da su pitanja gospodarskog prava, koja su povezana sa sporom, i dalje relevantna.

23. Kao drugo, što se tiče navoda da sadržaj zahtjeva za prethodnu odluku ne ispunjava zahtjeve u pogledu regulatornog i činjeničnog okvira u kojem se sud koji je uputio zahtjev pita kako tumačiti pravo Unije( ), valja navesti da iako se u tom zahtjevu ne razmatraju sva pravna pitanja koja se postavljaju u pogledu međuodnosa bavljenja sportom, njegova uređenja i gospodarskog prava Unije, pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev detaljna su, argumentirana i potkrijepljena preciznim upućivanjima na činjenične i regulatorne elemente koji su mu se činili relevantnima. Činjenica da navedeni zahtjev sadržava naznake i ocjene o čijoj se točnosti raspravlja sama po sebi ne može dovesti do njegove potpune ili djelomične nedopuštenosti.

24. Kao treće i posljednje, istaknut je navod da zahtjev za prethodnu odluku sadržava postupovne nepravilnosti koje se osobito tiču zaštitne prirode postupka i nepostojanja kontradiktorne rasprave( ). Međutim, okolnost da se sud koji je uputio zahtjev obratio Sudu u okviru prethodnog postupka koji ima zaštitni ili preventivni značaj ne znači da je taj zahtjev nedopušten jer je sud koji je uputio zahtjev naveo razloge zbog kojih je upućivanje zahtjeva bilo potrebno kako bi mogao donijeti presudu i jer je u svojoj odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku poštovao druga formalna i materijalna pravila.

B. Uvodne napomene

25. Sud koji je uputio zahtjev svojim prethodnim pitanjima poziva Sud da u biti odluči o spojivosti s pravilima o tržišnom natjecanju kao i, podredno, s temeljnim gospodarskim slobodama zajamčenima UFEU-om, niza pravila koje su FIFA i UEFA donijele kao federacije koje u svim pogledima upravljaju nogometom na svjetskoj i europskoj razini, a koja se odnose na organizaciju i komercijalizaciju nogometnih natjecanja u Europi.

26. Prije analize postavljenih prethodnih pitanja, čini mi se korisnim iznijeti napomenu o odnosu između sporta i prava Unije.

1. Članak 165. UFEU-a i „europski model sporta”

27. Iako sport prvotno nije bio obuhvaćen osnivačkim ugovorima Europske unije, potvrđivanje specifičnosti sporta i njegovo umetanje u članak 165. UFEU-a Ugovorom iz Lisabona označili su vrhunac razvoja koji su poticale i promicale institucije Unije.

28. U članku 165. UFEU-a uzela se u obzir značajna društvena važnost sporta u Uniji( ) time što se nije samo predvidjelo da „Unija doprinosi promidžbi europskog sporta, vodeći pritom računa o specifičnoj prirodi sporta, njegovim strukturama koje se temelje na dobrovoljnim aktivnostima te njegovoj društvenoj i obrazovnoj ulozi” (stavak 1.), nego i da su ciljevi djelovanja Unije „razvijanje europske dimenzije u sportu promicanjem pravednosti i otvorenosti na sportskim natjecanjima i suradnje među tijelima odgovornima za sport te zaštitom tjelesnog i moralnog integriteta sportaša i sportašica” (stavak 2.).

29. Osim toga, tekstom članka 165. UFEU-a razjašnjeni su zaključci niza inicijativa koje su institucije Unije poduzimale od 1990-ih nakon presuda koje je Sud donio u okviru utvrđivanja europske sportske politike, osobito presude Bosman( ). Stoga su prvi temelji za priznavanje specifičnosti sporta postavljeni zajedničkom izjavom o sportu priloženom Ugovoru iz Amsterdama( ), nakon koje je uslijedilo izvješće Komisije( ) u kojem se priznala specifičnost sporta osobito u okviru primjene prava tržišnog natjecanja( ). Na temelju tog izvješća Europsko vijeće u Nici izdalo je izjavu koja označava dodatni korak u priznavanju specifičnosti sporta time što od Zajednice zahtijeva da u svojem djelovanju na temelju različitih odredbi Ugovora uzme u obzir društvenu, obrazovnu i kulturnu funkciju sporta kako bi očuvala društvenu ulogu sporta( ). Nakon te je inicijative uslijedila, tijekom 2007., Bijela knjiga o sportu koju je donijela Komisija( ), koja predstavlja zadnju fazu prije umetanja članka 165. UFEU-a Ugovorom iz Lisabona 2009.

30. Osim toga, taj članak 165. odražava „ustavno” priznavanje „europskog modela sporta” obilježenog nizom elemenata koji se primjenjuju na nekoliko sportskih disciplina na europskom kontinentu, među kojima je i nogomet. Taj se model temelji, kao prvo, na piramidalnoj strukturi, kojoj je u bazi amaterski sport, a na vrhu profesionalni sport. Kao drugo, među njegovim je glavnim ciljevima promicanje otvorenih natjecanja, dostupnih svima zahvaljujući transparentnom sustavu u kojem napredovanje i ispadanje održavaju natjecateljsku ravnotežu i daju prednost sportskim zaslugama, koje su i same bitan element navedenog modela. Naposljetku, temelji se na sustavu financijske solidarnosti koji omogućuje preraspodjelu prihoda ostvarenih od događaja i aktivnosti vrhunskih sportaša te njihovo ponovno ulaganje na nižim razinama sporta.

31. Sportske federacije imaju ključnu ulogu u okviru „europskog modela sporta”, osobito s organizacijskog gledišta, kako bi se osiguralo poštovanje i ujednačena primjena pravila kojima se uređuju predmetne sportske discipline. Osim toga, tu je ulogu priznao i Sud, koji je presudio da je na sportskim federacijama da utvrđuju odgovarajuća pravila za organizaciju sportske discipline i da je dodjela takve zadaće sportskim federacijama načelno opravdana činjenicom da one imaju potrebno znanje i iskustvo za obavljanje takve zadaće( ). Iako povijesno organiziran prema načelu „jednog mjesta” (Ein Platz Prinzip), na temelju kojeg federacije na svojem zemljopisnom području imaju monopol nad upravljanjem i organizacijom sporta, taj se model sada dovodi u pitanje.

32. Također valja istaknuti da „europski model sporta” nije statičan. Naime, europske sportske strukture i njihov način upravljanja obilježeni su razvojem, često pod utjecajem drugih modela uspostavljenih izvan europskog kontinenta. Stoga je, s obzirom na raznolikost europskih sportskih struktura, teško detaljno utvrditi jedinstven i ujednačen model organizacije sporta u Europi. Postoje i drugi modeli upravljanja individualnim i timskim sportom koji se u određenim aspektima s obzirom na njihove tehničke značajke i organizaciju razlikuju od modela na kojem se trenutačno temelji europski nogomet( ). Međutim, pojava različitih sportskih modela u Europi ne može dovesti u pitanje načela navedena u članku 165. UFEU-a ni naložiti uzajamne prilagodbe radi „ujednačavanja” različitih modela koji supostoje, a još manje ukinuti „struktur[e] koje se temelje na dobrovoljnim aktivnostima”.

2. Osporavanje „europskog modela sporta”

33. Kao što je to utvrđeno u točki 30. ovog mišljenja, „europski model sporta” osobito se odlikuje otvorenošću natjecanja, u kojima se u okviru sustava napredovanja i ispadanja sudjeluje na temelju „sportskih zasluga”. Time se razlikuje od sjevernoameričkog modela koji se ponajprije temelji na „zatvorenim” natjecanjima ili ligama, u kojima je sudjelovanje klubova koji su franšizna poduzeća zajamčeno, unaprijed utvrđeno i utemeljeno na plaćanju ulazne naknade( ). Može se primijetiti da je zakonodavac Unije upravo kao odgovor na druge modele odlučio u Ugovor umetnuti pojam „europski model sporta” kako bi ga se jasno razlikovalo od tih drugih modela i zajamčila njegova zaštita donošenjem članka 165. UFEU-a.

34. U suprotnom taj članak ne bi imao smisla. Očito je da nije umetnut isključivo radi zaštite amaterskog sporta. Naime, nije potrebno nikakvo institucionalno jamstvo, osobito na razini UFEU-a, kako bi se svim osobama omogućilo bavljenje individualnim sportom ili osnivanje amaterskih sportskih saveza. Navedeni je članak umetnut upravo zbog toga što sport istodobno predstavlja područje u kojem se obavlja znatna gospodarska djelatnost. Uvođenjem članka 165. UFEU-a stoga se nastoji istaknuti posebna društvena uloga te gospodarske djelatnosti kojom se može opravdati različito postupanje u određenim pogledima. Konkretnije, valja navesti da izrazi koji su ciljano upotrijebljeni u tekstu tog članka (osobito izrazi „struktur[e] koje se temelje na dobrovoljnim aktivnostima”, „društven[a] ulo[ga]”, „europsk[a] dimenzij[a] u sportu”, „pravednos[t] i otvorenos[t] na sportskim natjecanjima”, „suradnj[a] među tijelima odgovornima za sport”) dočaravaju posebnost tog modela koji zakonodavac Unije želi zaštititi.

35. Članak 165. UFEU-a ne može se tumačiti izdvojeno, protivno zahtjevima predviđenima u člancima 101. i 102. UFEU-a, koji se primjenjuju i u području sporta (osobito ako predmetne aktivnosti imaju gospodarsku dimenziju). Isto vrijedi za primjenu odredbi prava tržišnog natjecanja u tom području. Međutim, primjena odredbi UFEU-a na područje sporta ne može se ograničiti samo na članke 101. i 102. UFEU-a s obzirom na to da i članak 165. UFEU-a može poslužiti kao pravno pravilo u tumačenju i primjeni prethodno navedenih odredbi prava tržišnog natjecanja. Članak 165. UFEU-a u svojem području stoga predstavlja posebnu odredbu u odnosu na opće odredbe članaka 101. i 102. UFEU-a, koji se primjenjuju na sve gospodarske djelatnosti. Nijedna odredba UFEU-a ne zahtijeva, ab initio, isključivu ili prevladavajuću primjenu u odnosu na druge odredbe jer su odnosi među njima osim toga uređeni načelom specijalnosti. Štoviše, članak 165. UFEU-a po samoj je svojoj prirodi „horizontalna” odredba jer je treba uzeti u obzir pri provedbi drugih politika Unije. Usto, u skladu s člankom 7. UFEU-a, različite politike Unije treba provoditi dosljedno, uzimajući pritom u obzir sve ciljeve koje Unija nastoji zaštititi.

36. U tom pogledu napominjem da su utjecaj „alternativnih modela” navedenih u točki 33. ovog mišljenja i liberalizacija gospodarstva povezanog sa sportom izazvali pokrete osporavanja monopola koji imaju određene europske sportske federacije, osobito u pogledu organizacije i komercijalnog iskorištavanja najprofitabilnijih natjecanja. S gospodarskog je gledišta glavni cilj tih „separatističkih” pokreta, koje su često započinjali klubovi pridruženi tim sportskim federacijama, bio ostvariti najveće moguće financijske prihode koji proizlaze iz komercijalnog iskorištavanja tih natjecanja, i to promjenom strukture i organizacijskog modela potonjih natjecanja, koji su dosad bili u nadležnosti tih federacija. Kad je riječ o europskom nogometu, želja za osnivanjem zatvorene (ili „poluotvorene”) lige ili natjecanja nije nova, kao što o tome svjedoče pokušaji osnivanja konkurentskih natjecanja u odnosu na UEFA-ina natjecanja tijekom 1990-ih i 2000-ih godina, koji se ipak nisu konkretizirali( ).

37. S pravnog gledišta, osporavanje modela upravljanja koji primjenjuju sportske federacije često se temeljilo na području prava tržišnog natjecanja. Tako su se pred nacionalnim tijelima zaduženima za tržišno natjecanje, Komisijom i nacionalnim sudovima uglavnom osporavali kumuliranje dvostruke uloge sportskih federacija, odnosno uloge regulatora i gospodarskog subjekta, monopolistička struktura određenih tržišta za organizaciju sportskih natjecanja i komercijalizaciju s njima povezanih prava, kao i neodobravanje tih federacija da se organiziraju neovisna natjecanja, a stoga i da se omogući ulazak novih konkurenata na predmetna tržišta.

38. U istom se smislu, u okviru ovog predmeta, ESLC-ovo osporavanje modela organizacije nogometnih natjecanja i njihove komercijalizacije koji provode UEFA i FIFA ponajprije temelji na pravu tržišnog natjecanja.

3. Uzimanje u obzir specifičnosti sporta i „europskog modela sporta” u okviru ispitivanja tržišnog natjecanja

39. Iz povijesne i ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da je sport, neovisno o tome što se ističe njegova specifičnost, obuhvaćen pravom Unije i osobito odredbama Ugovora koje se odnose na gospodarsko pravo Unije, u dijelu u kojem je riječ o gospodarskoj djelatnosti( ).

40. Konkretno, kad je riječ o pravu tržišnog natjecanja, spojivost pravila koje donose sportske federacije i njihovo ponašanje na tržištu ne može se ocijeniti apstraktno, a da se ne uzmu u obzir svi elementi koji čine relevantni pravni i činjenični kontekst.

41. Naime, posebne značajke sportskih aktivnosti razlikuju ih od drugih gospodarskih sektora. Sport se odlikuje visokim stupnjem međuovisnosti jer klubovi ovise jedni o drugima kako bi se mogli organizirati i razvijati u okviru sportskih natjecanja. Iz toga slijedi da su potrebni stupanj jednakosti i određena natjecateljska ravnoteža, što su značajke po kojima se sport razlikuje od drugih sektora u kojima tržišno natjecanje među gospodarskim subjektima u konačnici dovodi do istiskivanja neučinkovitih društava s tržišta.

42. Stoga, iako se nije moguće pozivati na posebne značajke sporta kako bi se iz područja primjene UEU-a i UFEU-a isključile sportske aktivnosti, upućivanja u članku 165. UFEU-a na specifičnu prirodu sporta te njegovu društvenu i obrazovnu ulogu mogu biti relevantna u svrhu, među ostalim, analize, u području sporta, eventualnog objektivnog opravdanja ograničenjâ tržišnog natjecanja ili temeljnih sloboda( ).

4. Obveze koje se nalažu sportskoj federaciji koja ima ovlast davanja odobrenja i sprečavanja sukoba interesa

43. Uzimajući u obzir tradicionalnu ulogu sportskih federacija, one su izložene opasnosti od sukoba interesa koja proizlazi iz činjenice da one, s jedne strane, imaju regulatornu ovlast i, s druge strane, istodobno obavljaju gospodarsku djelatnost.

44. U prvom i drugom prethodnom pitanju izričito se navodi problematika mogućeg sukoba interesa koji proizlazi iz činjenice da UEFA i FIFA kumulirano obavljaju gospodarsku djelatnost koja se sastoji od organizacije i komercijalizacije natjecanja i posjeduju ovlasti reguliranja. Stoga prije provedbe analize spornih odredbi s obzirom na članke 101. i 102. UFEU-a valja dati određena pojašnjenja o obvezama sportskih federacija, poput UEFA-e i FIFA-e u obavljanju njihovih ovlasti, i o mjerama koje treba poduzeti radi sprečavanja sukoba interesa.

45. Sud je u tom pogledu u dvjema presudama, od kojih se jedna odnosi na regulaciju sportske discipline, a druga na regulaciju slobodnog zanimanja, postavio temelje za analitički okvir „posvećen” pitanju može li isti subjekt kumulirati regulatornu ovlast s jedne i gospodarsku djelatnost s druge strane.

46. Konkretnije, s jedne strane, Sud je u presudi MOTOE( ) presudio da se, kada neki propis pravnoj osobi koja sama organizira i gospodarski iskorištava natjecanja povjerava ovlast određivanja osoba ovlaštenih za organiziranje navedenih natjecanja kao i određivanja uvjeta pod kojima su ona organizirana, njime toj organizaciji daje očita prednost pred njezinim konkurentima. Takvo pravo stoga može navesti poduzetnika koji njime raspolaže da spriječi pristup drugih subjekata predmetnom tržištu. Stoga izvršavanje te regulatorne funkcije mora biti podvrgnuto ograničenjima, obvezama ili kontroli kako bi se spriječilo da predmetna pravna osoba može narušiti tržišno natjecanje promicanjem natjecanja koja organizira ili onih pri čijoj organizaciji sudjeluje. S druge strane, ta se sudska praksa po analogiji primijenila u drugoj presudi Suda, proizašloj iz predmeta koji se odnosi na tumačenje članka 101. UFEU-a u pogledu pravila koja je donijelo udruženje poduzetnika koje je istodobno bilo sudionik i regulator relevantnog tržišta, odnosno tržišta obvezne izobrazbe računovođa( ).

47. U ovom se predmetu ne osporava da UEFA ima dvostruku ulogu, s jedne strane, regulatornu jer donosi pravila o profesionalnom nogometu i, s druge strane, gospodarsku jer organizira sportska natjecanja. Budući da je ta federacija ovlaštena i za odobravanje natjecanja koja organiziraju treće osobe, ta situacija može dovesti do sukoba interesa, što znači da ona podliježe određenim obvezama u okviru izvršavanja svojih regulatornih funkcija kako ne bi narušavala tržišno natjecanje.

48. Međutim, najprije valja istaknuti da iz sudske prakse Suda navedene u točki 46. ovog mišljenja proizlazi da sama okolnost da isti subjekt istodobno obavlja funkciju regulatora i organizatora sportskih natjecanja sama po sebi ne podrazumijeva povredu prava tržišnog natjecanja Unije( ). Osim toga, iz te sudske prakse proizlazi da je glavna obveza sportske federacije, koja se nalazi u situaciji u kojoj je UEFA, osigurati da treće osobe ne budu neopravdano lišene pristupa tržištu do te mjere da je tržišno natjecanje na tom tržištu narušeno.

49. Iz toga slijedi da sportske federacije pod određenim uvjetima mogu odbiti pristup tržištu trećim osobama, a da time ne povrijede članke 101. i 102. UFEU-a, pod uvjetom da je to odbijanje opravdano legitimnim ciljevima i da su mjere koje su donijele te federacije proporcionalne navedenim ciljevima.

C. O prethodnim pitanjima

50. U ovom se predmetu u pitanje dovodi niz pravila koje su FIFA i UEFA donijele kao federacije čiji je cilj „urediti” različite aspekte svjetskog i europskog nogometa. Postoje tri vrste tih pravila, koja obuhvaćaju:

– sustav prethodnog odobrenja koje FIFA i UEFA daju za svako međunarodno nogometno natjecanje, odnosno osobito za ona natjecanja koja žele organizirati i komercijalizirati treći subjekti (koji nisu pridruženi tim federacijama);

– odredbe kojima te federacije svojim izravnim ili neizravnim članovima (odnosno nacionalnim nogometnim savezima, nogometnim ligama i profesionalnim nogometnim klubovima), kao i, u konačnici, igračima, nalažu da sudjeluju samo u međunarodnim natjecanjima koja one organiziraju ili za čiju su organizaciju dale odobrenje trećem subjektu, u suprotnom im prijeti isključenje;

– odredbe u skladu s kojima je FIFA (ili su to u određenim pogledima FIFA i regionalne konfederacije, među kojima je i UEFA) „izvorni” nositelj(i) svih sportskih prava povezanih s međunarodnim nogometnim natjecanjima „koja su u njezinoj(njihovoj) nadležnosti” i isključivo odgovorna(i) za iskorištavanje tih prava i davanje odobrenja za sve oblike distribucije tih natjecanja.

51. Svojim prvim dvama prethodnim pitanjima sud koji je uputio zahtjev u biti postavlja pitanje spojivosti zahtjeva postojanja FIFA-inog i UEFA-inog prethodnog odobrenja s člankom 101. odnosno člankom 102. UFEU-a.

52. Treće prethodno pitanje odnosi se na diskrecijsku ovlast kojom te federacije raspolažu za izricanje sankcija svojim članovima i način na koji su FIFA i UEFA javno upozorile na tu opasnost nakon najave osnivanja ESL-a.

53. Zbog razvijenije sudske prakse koja se odnosi na odluke sportskih federacija na temelju članka 101. UFEU-a, prvo ću ispitati drugo i treće prethodno pitanje (u pogledu analize sankcija s gledišta članka 101. UFEU-a), zatim ću se usredotočiti na prvo prethodno pitanje i naposljetku na peto prethodno pitanje, koje se odnosi na postojanje eventualnih opravdanja u slučaju da se utvrdi ograničavanje tržišnog natjecanja s gledišta članaka 101. i 102. UFEU-a.

54. Osim toga, smatram da je pitanje zakonitosti ponašanja za potrebe tržišnog natjecanja na koje se odnosi treće prethodno pitanje suštinski povezano s pitanjem pravila koja su predmet prvih dvaju prethodnih pitanja. Stoga ih, u dijelu u kojem je cilj sankcija osigurati učinkovitost sustava prethodnog odobrenja i pravila o sudjelovanju, valja analizirati zajedno.

55. U ovom će se mišljenju zatim razmotriti pitanje spojivosti s člancima 101. i 102. UFEU-a pravila koja su UEFA i FIFA utvrdile u pogledu iskorištavanja komercijalnih prava koja proizlaze iz nogometnih natjecanja (četvrto prethodno pitanje), kao i usklađenost pravila o prethodnom odobrenju s odredbama koje se odnose na temeljne slobode iz UFEU-a (šesto prethodno pitanje).

1. Drugo prethodno pitanje

56. Svojim drugim pitanjem i prvim dijelom trećeg prethodnog pitanja sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 101. UFEU-a tumačiti na način da mu se protive odredbe statutâ FIFA-e i UEFA-e koje se odnose na sustav prethodnog odobrenja i na sankcije koje predviđaju te federacije.

57. Najprije valja podsjetiti na to da bi, kako bi bili obuhvaćeni zabranom iz članka 101. stavka 1. UFEU-a, sporazum, odluka udruženja poduzetnika ili usklađeno djelovanje trebali moći utjecati na trgovinu među državama članicama i imati „za cilj ili posljedicu” sprečavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja na unutarnjem tržištu( ).

58. Kao prvo, kad je riječ o postojanju odluke udruženja poduzetnika, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da pojam poduzetnika u kontekstu prava tržišnog natjecanja znači svaki subjekt koji se bavi gospodarskom djelatnosti, neovisno o njegovu pravnom statusu i načinu financiranja( ). U tom pogledu, članak 101. stavak 1. UFEU-a ne obuhvaća samo izravne oblike usklađivanja ponašanja među poduzetnicima, nego i institucionalne oblike suradnje, odnosno situacije u kojima gospodarski subjekti djeluju posredstvom kolektivne strukture ili zajedničkog tijela( ).

59. U ovom je slučaju nesporno da su članovi FIFA-e i UEFA-e nacionalni savezi koji okupljaju klubove za koje bavljenje nogometom predstavlja gospodarsku djelatnost i koji su stoga poduzetnici u smislu članka 101. UFEU-a( ). Budući na nacionalni savezi predstavljaju udruženja poduzetnika, a zbog gospodarskih djelatnosti kojima se bave i poduzetnike, FIFA i UEFA, udruženja koja okupljaju nacionalne saveze, također predstavljaju udruženja poduzetnika (odnosno „udruženja udruženjâ poduzetnika”) u smislu članka 101. UFEU-a. Osim toga, statuti koje donose takvi subjekti odražavaju želju FIFA-e i UEFA-e za usklađivanjem ponašanja njihovih članova u pogledu, među ostalim, njihova sudjelovanja na međunarodnim nogometnim natjecanjima( ). Stoga se odredbe statuta međunarodne sportske federacije, kao što su one o kojima je riječ u glavnom postupku, mogu kvalificirati kao „odluke udruženja poduzetnika” u smislu članka 101. stavka 1. UFEU-a.

60. Kao drugo, primjena pravila prava tržišnog natjecanja Unije na odluku udruženja poduzetnika pretpostavlja da ona može utjecati na trgovinu među državama članicama( ). Čini mi se da bi se takav utjecaj u ovom predmetu mogao utvrditi bez velikih poteškoća.

61. Kao treće, valja podsjetiti na to da sporazum – kako bi bio obuhvaćen zabranom iz članka 101. stavka 1. UFEU-a – mora imati „za cilj ili posljedicu” ograničavanje tržišnog natjecanja. U tom pogledu iz ustaljene sudske prakse proizlazi da alternativnost te pretpostavke, označena veznikom „ili”, dovodi ponajprije do nužnosti razmatranja samog cilja sporazuma( ).

62. Pojam „ograničenje s obzirom na cilj” treba tumačiti restriktivno te se može primijeniti samo na određene vrste usklađenog djelovanja između poduzetnika koje pokazuju, same po sebi i vodeći računa o sadržaju njihovih odredaba, njihovim ciljevima te gospodarskom i pravnom kontekstu u kojem se nalaze, takav stupanj štetnosti za tržišno natjecanje da se može smatrati da ispitivanje njihovih posljedica nije potrebno, stoga što se određeni oblici koordinacije između poduzetnika mogu po svojoj naravi smatrati štetnima za dobro funkcioniranje uobičajenog tržišnog natjecanja( ). U okviru ocjene navedenog konteksta valja uzeti u obzir narav obuhvaćene robe i usluga kao i stvarne uvjete funkcioniranja i strukture jednog ili više tržišta u pitanju( ).

a) Pitanje predstavlja li zahtjev prethodnog odobrenja ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj

63. Kao prvo, podsjećam na to da iz sadržaja pravila o kojima je riječ u glavnom postupku proizlazi da organizaciju svakog nogometnog natjecanja u Europi treba prethodno odobriti UEFA, koja je osim toga isključivo nadležna za organiziranje takvih natjecanja. Taj sustav prethodnog odobrenja popraćen je obvezom klubova i igrača pridruženih UEFA-i i FIFA-i da sudjeluju na natjecanjima koja one organiziraju, kao i zabranom sudjelovanja na natjecanjima koja one nisu odobrile, podložno sankcijama isključivanja.

64. Valja utvrditi, s obzirom na prethodni opis, da se sustav koji je uspostavila UEFA temelji na nizu odredbi koje se mogu poistovjetiti s klauzulama o nenatjecanju i o isključivosti popraćenima sankcijama čiji je cilj osigurati njihovu učinkovitost.

65. Međutim, valja utvrditi da, prvo, takve odredbe nisu obuhvaćene vrstama sporazuma ili ponašanja koje se po samoj njihovoj prirodi i s obzirom na stečeno iskustvo mogu smatrati štetnima za dobro funkcioniranje uobičajenog tržišnog natjecanja, a da se ne ispitaju učinci( ).

66. Drugo, samo postojanje mehanizma prethodnog odobrenja koji organizatorima trećim osobama omogućuje da zatraže pristup predmetnom tržištu, neovisno o diskrecijskoj ovlasti koju UEFA ima u pogledu odbijanja takvog odobrenja, trebalo bi biti dovoljno da se postavi pitanje o dovoljnoj štetnosti tih pravila koja se u skladu sa sudskom praksom zahtijeva kao kriterij za utvrđivanje ograničenja s obzirom na cilj. Naime, na pitanje je li mehanizam koji je na snazi dovoljan da se osigura djelotvorno tržišno natjecanje na predmetnom tržištu ili on ograničava tržišno natjecanje može se odgovoriti samo na temelju analize protutržišnih učinaka.

67. Kao drugo, kad je riječ o ciljevima koji se nastoje postići UEFA-inim pravilima, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da činjenica da UEFA i FIFA mogu ostvarivati legitimne ciljeve povezane sa specifičnošću sporta sama po sebi ne može predstavljati element koji omogućuje da se uvedena pravila ne kvalificiraju kao „ograničenje s obzirom na cilj” ako je utvrđeno da se može smatrati da se drugim ciljem koji se njima nastoji postići ograničava tržišno natjecanje( ).

68. Međutim, čak i da se ciljevi koje UEFA nastoji postići ne mogu izričito utvrditi ili da ne proizlaze jasno iz sadržaja UEFA-inih pravila, kao što to tvrde ESLC i Komisija, taj element sam po sebi ne omogućuje utvrđivanje protutržišnog cilja.

69. Kao treće, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da analizu protutržišnog cilja mjere ne treba ograničiti na odvojeno ispitivanje sadržaja i cilja ispitivanih pravila, nego da također treba uzeti u obzir pravni i gospodarski kontekst tih pravila( ).

70. Čini mi se da su u okviru te analize osobito relevantni sljedeći elementi.

71. Najprije, pravni i gospodarski kontekst tih pravila obilježava kumuliranje regulatorne ovlasti i obavljanja gospodarske djelatnosti, zbog čega se UEFA nalazi u posebnom položaju koji joj nalaže određene obveze u svrhu izbjegavanja sukoba interesa( ).

72. U tom pogledu nije dvojbeno da UEFA raspolaže diskrecijskom ovlašću koja osobito proizlazi iz njezina posebnog položaja na predmetnom tržištu kao upravnog nogometnog tijela u Europi. Iako je stoga na UEFA-i da postupak prethodnog odobrenja uredi na način da izbjegne davanje prednosti vlastitim natjecanjima neopravdanim odbijanjem događaja koji podliježu odobrenju, a koje predlažu treće osobe, ipak bi se samo na temelju konkretne analize primjene diskrecijske ovlasti koju ima UEFA moglo utvrditi koristi li se ona tom ovlašću na diskriminirajuć i neprimjeren način kako bi se dokazali protutržišni učinci.

73. Pod pretpostavkom da sustav prethodnog odobrenja koji je uspostavila UEFA nije uređen postupkom koji podliježe jasno definiranim, transparentnim, nediskriminirajućim i provjerljivim kriterijima za odobrenje u smislu sudske prakse Suda koja se temelji na presudama MOTOE i OTOC, kao što to, čini se, podrazumijeva sud koji je uputio zahtjev, iz iste sudske prakse jasno proizlazi da nepostojanje takvih kriterija ne može automatski dovesti do kvalifikacije „ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj”, nego zapravo upućuje na ograničavajuće učinke koje ipak treba potvrditi na temelju dubinske analize( ).

74. Osim toga, ograničavanje tržišnog natjecanja načelno se može (s potrebnim stupnjem sigurnosti) utvrditi samo ako se pokaže da je prethodno odobrenje doista objektivno potrebno za osnivanje alternativnog natjecanja kao što je ESL. Međutim, u ovom se slučaju čini da, s (isključivo) pravnog gledišta, takvo odobrenje nije neophodno, tako da se svako neovisno natjecanje, izvan UEFA-ina i FIFA-ina ekosustava, može osnovati slobodno i bez UEFA-ine intervencije.

75. Naime, za razliku od situacije o kojoj je riječ u predmetu u kojem je donesena presuda MOTOE, ni FIFA ni UEFA nisu tijela javne vlasti niti raspolažu ikakvim posebnim ili isključivim pravom iz kojeg bi proizašlo da poduzetnik koji želi organizirati međunarodno ili europsko nogometno natjecanje nužno treba dobiti odobrenje jednog od tih tijela. Usto, nijednom se odredbom javnog prava tom poduzetniku ne nalaže da poštuje pravila koja su donijeli navedeni subjekti, za razliku od situacije o kojoj je riječ u predmetu u kojem je donesena presuda OTOC.

76. Stoga načelno ništa ne sprečava klubove koji čine ESL da slijede primjer drugih sportskih disciplina i osnuju vlastito natjecanje izvan okvira koji je utvrdila UEFA. Međutim, u ovom se slučaju čini da je sustav UEFA-ina prethodnog odobrenja prepreka osnivanju ESL-a ponajprije s obzirom na činjenicu da klubovi koji su pokrenuli taj projekt također žele ostati članovi UEFA-e i koristiti prednosti koje proizlaze iz takvog članstva. U tom pogledu valja navesti da prema sudskoj praksi Suda mjere kojima se nastoji riješiti ta pojava „dvostruke pripadnosti” kao što su klauzule o nenatjecanju ili klauzule o isključivosti nemaju za cilj ograničiti tržišno natjecanje( ).

77. Naposljetku, odgovor na pitanje bi li se s praktičnog gledišta takva inicijativa doista mogla ostvariti s obzirom na druge prepreke koje mogu postojati, kao što su primjerice sustav sankcija kojem bi se izložili klubovi i igrači pridruženi UEFA-i (i posljedice koje bi takva odluka mogla imati za uključene stranke u financijskom i sportskom smislu), ne može se dati na temelju apstraktnog ispitivanja predmetnih pravila, nego samo u okviru detaljnog ispitivanja konkretnih učinaka primjene tih pravila. Osim toga, te sankcije imale bi ograničavajući učinak samo ako predmetni klubovi žele ostati članovi UEFA-e( ).

78. S obzirom na prethodna razmatranja, smatram da, iako pravila o kojima je riječ u glavnom postupku mogu imati za učinak to da se UEFA-inim konkurentima ograničava pristup tržištu organiziranja nogometnih natjecanja u Europi, takva okolnost, pod pretpostavkom da je utvrđena, ne podrazumijeva na očit način da je cilj tih pravila ograničiti tržišno natjecanje u smislu članka 101. stavka 1. UFEU-a.

b) Pitanje predstavlja li zahtjev prethodnog odobrenja ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu

79. Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da, u slučaju da ograničenje s obzirom na cilj nije jasno utvrđeno, kao što je to, čini mi se, slučaj u ovom predmetu, potrebno je provesti potpunu analizu njegovih učinaka za potrebe članka 101. stavka 1. UFEU-a( ). Cilj je takve analize utvrditi utjecaj na tržišno natjecanje koji UEFA-ina pravila mogu proizvesti na tržištu organizacije nogometnih natjecanja u Europi.

80. U ovom slučaju ocjena utjecaja UEFA-inih pravila na tržišno natjecanje ponajprije podrazumijeva uzimanje u obzir svih elemenata koji određuju pristup referentnom tržištu, kako bi se ocijenilo ima li, na temelju postupka koji je utvrdila ta federacija, neki konkurent „stvarnu i konkretnu mogućnost” osnovati neovisno natjecanje( ).

81. U tu svrhu osobito valja uzeti u obzir središnju ulogu koju UEFA ima kao upravno nogometno tijelo na europskom kontinentu, kao i diskrecijsku ovlast kojom raspolaže u tom svojstvu. Isto tako treba analizirati i gospodarsku snagu ESL-a i klubova koji ga čine, osobito kako bi se ocijenilo bi li se to natjecanje moglo osnovati neovisno o UEFA-i.

82. U tom okviru valja, prema mojem mišljenju, uzeti u obzir ne samo konkretan utjecaj prepreka ulasku na tržište koje bi mogle proizlaziti iz sustava prethodnog odobrenja koji je uspostavila UEFA, nego i (osobito) utjecaj koji bi sankcije koje predviđa ta federacija mogle imati na dostupnost klubova i igrača koji su potrebni za osnivanje tog novog natjecanja.

c) Ispitivanje disciplinskog sustava koji predviđa UEFA u okviru ocjene protutržišnog cilja ili učinka

83. Težina primjenjivih sankcija u slučaju povrede pravila koje je utvrdila sportska federacija, kao i opasnost od njihova izricanja, elementi su koji su osobito relevantni u analizi sadržaja i cilja mjere koju poduzima sportska federacija s obzirom na to da mogu odvratiti klubove ili igrače od sudjelovanja u natjecanjima koja ta federacija nije odobrila. U ovom slučaju disciplinske mjere koje je, čini se, predvidjela UEFA, uključujući prijetnje izricanjem sankcija sudionicima u ESL-u, mogu zatvoriti tržište organizacije nogometnih natjecanja u Europi za potencijalnog konkurenta jer bi on mogao biti lišen sudjelovanja klubova koji su nužni za organizaciju sportskog natjecanja, ali i pristupa „resursu” koji predstavljaju igrači.

84. Međutim, utjecaj sankcija koje izriče sportska federacija ne može se analizirati apstraktno na način da se ne uzme u obzir sveukupni kontekst disciplinskih mjera koje ona predviđa. U tom pogledu valja konkretno ocijeniti odvraćajući učinak koji sankcije mogu imati na predmetne klubove (i igrače), a osobito mogućnost da, s obzirom na svoje položaje na tržištu, potonji klubovi odluče zanemariti opasnost od izricanja sankcija kojoj se izlažu osnivanjem neovisne lige (i sudjelovanjem u njoj). Naime, opseg disciplinske ovlasti kojom raspolaže sportska federacija može se izvršavati samo u „granicama njezine nadležnosti” koja pak ovisi o tome priznaju li je klubovi i igrači koji su joj pridruženi i koji su prvotno dobrovoljno pristali na njezina pravila, a stoga i njezinu kontrolu. Međutim, ako potonji klubovi i igrači odluče „prekinuti” s tom federacijom osnivanjem novog neovisnog natjecanja i sudjelovanjem u njemu, moguće je da opasnost od izricanja sankcija više nema nikakav odvraćajući učinak na njih.

d) Primjena teorije akcesornih ograničenja na predmetna pravila

85. Kako ne bi ušla u područje primjene članka 101. stavka 1. UFEU-a, ograničenja uzrokovana predmetnim UEFA-inim pravilima trebaju biti svojstvena postizanju legitimnih ciljeva i proporcionalna tim ciljevima. Stoga valja ispitati omogućuju li, kao što to u biti tvrde FIFA i UEFA, kao i brojne vlade, neovisno o mogućim ograničavajućim učincima za tržišno natjecanje, obilježjima sustava prethodnog odobrenja i sustava sankcija, ostvarivanje legitimnih ciljeva koje UEFA nastoji postići, a da se pritom ne prekorači ono što je nužno za njihovo ostvarivanje( ).

86. Budući da je provedba teorije akcesornih ograničenja u okviru sporta u središtu ovog predmeta, smatram da je korisno dati nekoliko pojašnjenja o analitičkom okviru koji treba slijediti.

1) Uvodne napomene o analitičkom okviru akcesornih ograničenja

87. Teorija akcesornih ograničenja prvotno se razvila u okviru „isključivo” trgovačkih sporazuma( ). Tako se kao „akcesorno ograničenje” kvalificira svako ograničenje koje je izravno vezano i potrebno za izvršenje glavne transakcije koja sama nije protutržišna( ).

88. Sudska praksa koja se odnosi na „trgovačka akcesorna ograničenja” (commercial ancillary restraints) zatim se proširila na ograničenja za koja je presuđeno da su neophodna zbog javnog interesa, čime su nastala „regulatorna akcesorna ograničenja” (regulatory ancillary restraints)( ). Tako je Sud priznao da je u određenim slučajevima moguće odvagnuti „netrgovačke” ciljeve u odnosu na ograničavanje tržišnog natjecanja i zaključiti da ti ciljevi nadilaze to ograničavanje, što dovodi do nepostojanja povrede članka 101. stavka 1. UFEU-a.

89. Ta sudska praksa, koja je prvi put utvrđena u presudi Wouters i dr. koja se odnosila na pravila o profesionalnoj etici odvjetnika( ), potom se, osim presude Meca-Medina i Majcen/Komisija( ) koja se odnosila na djelatnost sportske federacije, u biti primjenjivala u okviru predmeta koji su se odnosili na prakse ili akte strukovnih udruženja( ). Iako je sudska praksa u pogledu regulatornih akcesornih ograničenja još uvijek ograničena, a u području sporta još i ograničenija, pri čemu je predmet u kojem je donesena presuda Meca-Medina i Majcen/Komisija jedini presedan za primjenu te teorije u području sporta, čini se da je Sud usvojio restriktivni pristup prilikom njezine primjene u prethodno navedenim predmetima. Stoga nije dovoljno pozvati se apstraktno na „neodređene” ili opće ciljeve, nego, ako je njihovo postojanje utvrđeno, ograničenje treba biti objektivno nužno za izvršenje glavne transakcije i proporcionalno toj transakciji( ), pri čemu tu analizu treba provesti konkretno i detaljno( ).

90. Čini mi se da je taj pristup opravdan jer sam pojam teorija akcesornih ograničenja i ideja na kojoj se temelji nalažu usko tumačenje. Podsjećam da iz područja primjene članka 101. stavka 1. UFEU-a treba isključiti određene aspekte sporazuma koji (stvarno ili potencijalno) narušavaju tržišno natjecanje samo ako su izravno vezani uz ili nužni za izvršenje glavne transakcije koja sama nije protutržišna. Kad bi se usvojilo šire tumačenje, to bi predstavljalo opasnost od zaobilaženja pravila prava tržišnog natjecanja, što ne bi bilo prihvatljivo rješenje, osobito od trenutka kad nije sporno da su predmetne djelatnosti, neovisno o činjenici da ih obavljaju sportske federacije, gospodarske djelatnosti koje podliježu pravu tržišnog natjecanja.

91. S obzirom na navedeno, analitički okvir regulatornih akcesornih ograničenja (uključujući onih vezanih uz sport) razlikuje se od analitičkog okvira isključivo trgovačkih ograničenja jer nužnost navedenih ograničenja treba ocijeniti u odnosu na ciljeve koji su po prirodi „apstraktniji” od onih o kojima je riječ u okviru trgovačkih sporazuma. Osim toga, napominjem da se posebnost regulatornih akcesornih ograničenja, a osobito onih „sportskih”, temelji na činjenici da se u obzir uzima širok raspon (netrgovačkih) ciljeva koji mogu varirati od tehničkih ciljeva (kao što su antidopinška pravila ili određeni posebni aspekti povezani s predmetnim sportskim disciplinama) do općenitijih ciljeva kao što su oni koji se priznaju na temelju članka 165. UFEU-a (kao što su primjerice načela integriteta ili sportskih zasluga). Ne smije se izostaviti da, in fine, ta analiza omogućuje da se specifičnosti sporta „uključe” u ispitivanje tržišnog natjecanja u okviru izazovne zadaće pronalaska ravnoteže između „komercijalnih” i „sportskih” aspekata profesionalnog nogometa.

92. Nakon ovih pojašnjenja valja ispitati, kao prvo, jesu li ciljevi koji se nastoje postići spornim UEFA-inim (i FIFA-inim) pravilima legitimni, a zatim, kao drugo, jesu li mjere koje je poduzela ta federacija svojstvene i proporcionalne tim ciljevima.

2) Legitimnost ciljeva koji se žele postići UEFA-inim pravilima

93. Kad je riječ o posebnim pravilima o prethodnom odobrenju i sudjelovanju o kojima je riječ u ovom slučaju, ne može se osporiti da većina ciljeva na koje se pozivaju UEFA i FIFA proizlazi iz „europskog modela sporta” te se na njih stoga izričito odnosi primarno pravo Unije i osobito članak 165. UFEU-a, tako da se njihova legitimnost ne može osporiti. Konkretnije, isto vrijedi za pravila kojima se nastoji zajamčiti otvorenost natjecanja i zaštititi zdravlje i sigurnost igrača, kao i osigurati solidarnost i preraspodjelu prihoda. Osim toga, neki od tih ciljeva, koji su povezani sa specifičnošću sporta, priznati su i sudskom praksom Suda, kao što je primjerice cilj očuvanja integriteta natjecanja i ravnoteže među klubovima kako bi se očuvao određeni stupanj jednakosti i nesigurnosti( ).

94. Međutim, iz sudske prakse Suda proizlazi, kao što je to utvrđeno u točki 85. ovog mišljenja, da postizanje legitimnih ciljeva ne može samo po sebi biti dovoljno da se UEFA-ina i FIFA-ina pravila isključe iz područja primjene članka 101. stavka 1. UFEU-a, nego da je u okviru konkretne analize potrebno utvrditi da su mjere poduzete u svrhu postizanja postavljenih ciljeva nužne i proporcionalne.

3) Svojstvenost i proporcionalnost ograničavanja tržišnog natjecanja u odnosu na postavljene ciljeve

i) Svojstvenost sustava prethodnog odobrenja

95. Najprije valja podsjetiti na to da je Sud priznao da je na sportskim federacijama da utvrde odgovarajuća pravila za organizaciju određene sportske discipline( ). Iz toga slijedi da se, s organizacijskog stajališta, čini opravdanim imenovati jednog subjekta odgovornim za osiguravanje poštovanja tih pravila i da on raspolaže „alatima” potrebnima za obavljanje te zadaće.

96. To je osobito slučaj u okviru sportske discipline kao što je nogomet, koju obilježava uključenost velikog broja dionika na različitim razinama piramide u organizaciji i odvijanju utakmica i natjecanja. Stoga se čini da je sustav prethodnog odobrenja ključan mehanizam za upravljanje europskim nogometom kako bi se zajamčili, s jedne strane, ujednačena primjena pravila tog sporta i, s druge strane i konkretnije, poštovanje zajedničkih standarda na različitim natjecanjima. Takav sustav omogućuje i osiguravanje koordinacije i usklađenosti rasporeda nogometnih utakmica i natjecanja u Europi.

97. Naime, UEFA-i i FIFA-i bi bez mehanizma ex ante kontrole bilo praktički nemoguće osigurati ostvarivanje postavljenih ciljeva. U tom pogledu valja navesti da činjenica da postoje druge sportske discipline koje funkcioniraju na temelju drukčijih „sportskih modela”, pri čemu, primjerice, organizacija neovisnih natjecanja ne podliježe prethodnom odobrenju tijela za regulaciju predmetnog sporta, ne dovodi u pitanje svojstvenost sustava prethodnog odobrenja koji je uspostavila UEFA (koji se uostalom javlja i u drugim sportskim disciplinama). Naime, kao što je to utvrđeno u točki 32. ovog mišljenja, „europski model sporta” ne isključuje mogućnost da se druge sportske discipline organiziraju na drukčiji način.

98. Osim isključivo „sportskih” aspekata, takav sustav mogao bi se, s druge strane, pokazati nužnim radi očuvanja trenutačne strukture europskog nogometa i cilja solidarnosti. Naime, taj je cilj usko povezan s preraspodjelom i ponovnim ulaganjem prihoda ostvarenih na nogometnim natjecanjima koja organiziraju FIFA i UEFA.

99. Međutim, u tom pogledu valja pojasniti da je, s obzirom na različita stajališta iznesena na raspravi u pogledu namjene i opsega predmetnog financiranja, na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri omogućuje li doista mehanizam preraspodjele dobiti koji predviđa UEFA postizanje postavljenih ciljeva. Isto vrijedi za prijedlog (ili preuzimanje obveze) ESLC-a da „pokrije” iznos koji UEFA trenutačno isplaćuje putem „solidarnih plaćanja” kako bi se utvrdilo bi li takav mehanizam doista omogućio zamjenu mehanizma koji trenutačno provodi UEFA (a da se pritom ne ugrozi trenutačna struktura europskog nogometa).

ii) Svojstvenost sankcija

100. Prethodno navedena razmatranja primjenjuju se i na disciplinski sustav koji predviđaju UEFA i FIFA. Naime, svako pravilo koje donese sportska federacija besmisleno je ako ne postoje disciplinske mjere čiji je cilj osigurati njegovu učinkovitost i postići da njegovi izravni članovi i neovisni organizatori poštuju pravila utvrđena radi uređenja nogometa.

iii) Primjena UEFA-inih pravila o prethodnom odobrenju i sankcijama u ovom slučaju

101. U ovom slučaju nije sporno da će većini klubova koji sudjeluju u ESL-u (odnosno 15 od 20 sudionika) sudjelovanje biti zajamčeno. Osim toga, klubovi osnivači ESL-a namjeravali su nastaviti sudjelovati na otvorenim nacionalnim natjecanjima koja organiziraju nacionalni savezi i lige u nadležnosti FIFA-e i UEFA-e.

102. Međutim, takvo natjecanje neizbježno bi negativno utjecalo na nacionalna prvenstva jer bi se smanjila privlačnost tih natjecanja (i osobito natjecanja u državama članicama čiji su klubovi članovi ESL-a). U trenutačnom kontekstu konačni poredak na kraju svake sezone nacionalnih prvenstava ima odlučujuću ulogu u određivanju sudionika natjecanja na najvišoj europskoj razini, zbog čega je zauzimanje (ovisno o razini nacionalne lige) prvih mjesta na tim prvenstvima posebno privlačno. Taj bi element mogao nestati, ili barem znatno oslabjeti, ako rezultati nacionalnih liga u velikom dijelu postanu nevažni za sudjelovanje na višoj razini piramide, kao što to, čini se, proizlazi iz ambicija ESLC-a. Klubovi osnivači tako bi na svojim nacionalnim prvenstvima bili zaštićeni od konkurencije protivničkih klubova za mjesto na europskom natjecanju visoke razine. Doista, čini se da takvo natjecanje nije u skladu s načelom kojim se uređuje europski nogomet, prema kojem se sudjelovanje na natjecanjima temelji na „sportskim zaslugama” i rezultatima ostvarenima na igralištu.

103. Osim toga, natjecanje koje ima obilježja ESL-a moglo bi negativno utjecati na načelo jednakih mogućnosti, koje je sastavni element pravednosti natjecanja. Naime, određeni bi klubovi, time što im je sudjelovanje u ESL-u zajamčeno, mogli zadržati znatne dodatne prihode i uz to nastaviti istodobno sudjelovati na nacionalnim natjecanjima na kojima bi se suočavali s drugim klubovima koji ne bi imali mogućnost ostvarivanja prihoda usporedivih razmjera, osobito ne na trajnoj i stalnoj osnovi. Zajamčeni prihodi od trajnog sudjelovanja na najvišoj razini mogu se smatrati značajnom konkurentskom prednošću za financiranje kupovine i plaća novih igrača, što je odlučujuć parametar tržišnog natjecanja. Činjenica da trenutačno postoje znatne razlike među klubovima koji sudjeluju na UEFA-inim natjecanjima ne može se opravdati povećanjem tih razlika.

104. Usto, u skladu s gotovo jednoglasnim stajalištem vlada koje su sudjelovale u postupku u ovom predmetu, takvo bi natjecanje u biti onemogućilo sudjelovanje momčadi iz većine europskih zemalja jer bi bilo ograničeno samo na sudionike iz smanjenog broja zemalja, što bi također moglo biti u suprotnosti s „europskom” dimenzijom sportskog modela koji se zagovara člankom 165. UFEU-a.

105. Podložno provjerama koje u tom pogledu treba provesti sud koji je uputio zahtjev, model ESL-a također bi mogao dovesti u pitanje načelo solidarnosti s obzirom na to da bi osnivanje takvog oblika natjecanja moglo dovesti do ugrožavanja privlačnosti i profitabilnosti UEFA-inih natjecanja (a osobito Lige prvaka), a time i smanjenja prihoda od njih, od kojih se dio ulaže u nogomet na najširoj osnovi.

106. Osim isključivo sportskih ciljeva, čak i ako se prizna da su pravila koja su utvrdile UEFA i FIFA i njihove prijetnje sankcijama bile potaknute isključivo gospodarskim razmatranjima, takve se odredbe statuta ipak mogu pokazati nužnima. Stoga smatram da u kontekstu ovog predmeta primjenu pravila koja je utvrdila UEFA i njezino ponašanje u pogledu ESLC-a treba tumačiti na način da se njima nastoji spriječiti pojava „dvostrukog članstva” (dual membership) (pa čak i parazitiranje, odnosno free riding) koja bi mogla oslabiti UEFA-in (a stoga i FIFA-in) položaj na tržištu.

107. U tom pogledu valja podsjetiti na to da ESLC ne želi osnovati „stvarnu” neovisnu zatvorenu ligu (breakaway league), nego natjecanje koje bi konkuriralo UEFA-inu natjecanju u najunosnijem segmentu tržišta organizacije europskih nogometnih natjecanja, i istodobno nastaviti biti dio UEFA-ina ekosustava sudjelovanjem na nekim od tih natjecanja (osobito na nacionalnim prvenstvima). Drugim riječima, čini se da klubovi osnivači ESLC-a žele, s jedne strane, iskorištavati prava i prednosti povezane s članstvom u UEFA-i, a da pritom ne budu vezani pravilima i obvezama tog članstva.

108. Međutim, s gledišta prava tržišnog natjecanja, poduzetniku (ili udruženju poduzetnika kao što je UEFA) ne može se prigovoriti to što pokušava zaštititi vlastite gospodarske interese, osobito u pogledu takvog „oportunističkog” projekta koji bi ga mogao znatno oslabiti( ). U tom pogledu valja podsjetiti na to da je Sud već presudio da su primjerene odredbe statuta zadruge kojima se njezinim članovima (uključujući sankcijama isključivanja) ograničava mogućnost članstva u drugim oblicima konkurentske zadruge( ).

109. Naposljetku valja istaknuti da, za razliku od predmeta u tijeku C-124/21 P (International Skating Union/Komisija), ovdje nije riječ o tome da UEFA odbija odobriti organizaciju natjecanja ili izriče disciplinske mjere klubovima koji žele sudjelovati u događaju ili trećem natjecanju koje ne bi moglo utjecati na sportski raspored ili destabilizirati postojeću strukturu modela upravljanja i organizacije predmetne sportske discipline( ).

110. S obzirom na prethodna razmatranja, smatram da se FIFA-ino i UEFA-ino nepriznavanje natjecanja kao što je ESL, koje je u biti zatvoreno, može smatrati svojstvenim postizanju određenih legitimnih ciljeva (u smislu sudske prakse proizašle iz presuda od 19. veljače 2002., Wouters i dr. (C-309/99, EU:C:2002:98) i od 18. srpnja 2006., Meca-Medina i Majcen/Komisija (C-519/04 P, EU:C:2006:492)) jer se time žele očuvati načela sudjelovanja na osnovi sportskih rezultata, jednakih mogućnosti i solidarnosti, na kojima se temelji piramidalna struktura europskog nogometa.

4) Proporcionalnost sustava prethodnog odobrenja i sankcija predviđenih UEFA-inim pravilima

111. U samom tekstu svojih prvih triju prethodnih pitanja sud koji je uputio zahtjev smatra da ni postupak prethodnog odobrenja ni postupak izricanja sankcija nisu uređeni „objektivnim, transparentnim i nediskriminirajućim” kriterijima. U tom pogledu valja navesti da je Sud, iako je u presudama MOTOE i OTOC naglasio da je mogućnost upotrebe ovlasti za davanje odobrenja i izricanje sankcija koju ima sportska federacija važno ograničiti kriterijima koje je utvrdio sud koji je uputio zahtjev kako bi se spriječila bilo kakva opasnost od njihove nepoštene upotrebe, naveo samo opće kriterije, pri čemu nije definirao njihov precizan sadržaj.

112. Stoga smatram da provedba kriterija utvrđenih sudskom praksom Suda treba ispunjavati sljedeće ciljeve.

113. Takvim se kriterijima treba nastojati, kao prvo, kao što se to jasno navodi u sudskoj praksi Suda proizašloj iz presuda MOTOE i OTOC, utvrditi diskrecijska ovlast kojom raspolaže sportska federacija, i to ograničavanje njezine margine prosudbe i, među ostalim, mogućnosti da donosi proizvoljne odluke i neopravdano ili iz nezakonitih razloga odbija odobriti organizaciju trećih sportskih natjecanja( ).

114. Kao drugo, na temelju tih kriterija trebaju se moći jasno, objektivno i što je detaljnije moguće utvrditi uvjeti za pristup tržištu kako bi se svakom organizatoru trećih natjecanja omogućila ne samo dostatna transparentnost u pogledu postupka koji treba slijediti i uvjeta koje treba ispuniti za ulazak na predmetno tržište, nego i omogućilo predviđanje da mu, ako su navedeni uvjeti ispunjeni, predmetna federacija načelno ne bi smjela moći odbiti pristup na tržište.

115. Kao treće, kad je riječ o predmetnim klubovima i igračima, i oni moraju imati mogućnost prethodnog upoznavanja s uvjetima u kojima će moći sudjelovati na trećim događajima, kao i s sankcijama koje se mogu primijeniti u slučaju sudjelovanja na takvim događajima. Povrh njihova odvraćajućeg učinka, te sankcije trebaju biti, osim toga, dovoljno jasne, predvidljive i proporcionalne kako bi se smanjila bilo kakva opasnost od toga da ih predmetna federacija primjenjuje proizvoljno.

116. Kao četvrto i posljednje, organizatori konkurentskih natjecanja te predmetni klubovi i igrači trebaju imati na raspolaganju pravna sredstva koja im omogućuju osporavanje eventualnih odluka o odbijanju ili sankcija koje izreknu predmetne sportske federacije. Osim toga, ta pravna sredstva ne smiju biti ograničena na tijela unutar federacija, nego se njima mora predvidjeti i mogućnost osporavanja takvih odluka pred neovisnim tijelom.

117. Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da, s obzirom na načela utvrđena u prethodnim točkama ovog mišljenja, ispita proporcionalnost UEFA-inih (i FIFA-inih) pravila u području prethodnog odobrenja i sankcija. Međutim, to se ispitivanje ne može provesti apstraktno te se njime treba uzeti u obzir činjenični, pravni i gospodarski kontekst u kojem će se ta pravila primjenjivati, uključujući dakle specifične značajke ESL-a.

i) Proporcionalnost sustava prethodnog odobrenja

118. Najprije valja pojasniti da se načela opisana u točkama 114. do 116. ovog mišljenja mogu primijeniti samo u pogledu neovisnih natjecanja koja sama poštuju ciljeve koji se priznaju kao legitimni, a koje nastoji postići sportska federacija. Iz toga slijedi da, ako kriteriji koje je utvrdila UEFA ne ispunjavaju kriterije transparentnosti i nediskriminacije, to ne znači da treba odobriti treće natjecanje koje je protivno legitimnim sportskim ciljevima i da UEFA-ino odbijanje davanja odobrenja za takvo natjecanje ne može biti opravdano.

ii) Proporcionalnost sustava sankcija

119. U presudama u kojima je Sud priznao svojstvenost s obzirom na ciljeve sankcija koje se odnose, s jedne strane, na sportaše koji su povrijedili pravila te federacije i, s druge strane, na članove profesionalnog udruženja, Sud nije propustio naglasiti važnost osiguravanja proporcionalnosti predmetnih disciplinskih mjera( ).

120. Kad je riječ o UEFA-inim prijetnjama sankcijama, smatram da valja utvrditi razliku između sankcija koje se mogu primijeniti na klubove i sankcija kojima su, čini se, izloženi igrači klubova koji sudjeluju u osnivanju ESL-a.

121. Na taj mi se način čini da izricanje sankcija igračima koji nisu sudjelovali u donošenju odluke o osnivanju ESL-a nije proporcionalno, osobito u pogledu njihova sudjelovanja u nacionalnim reprezentacijama. Stoga bi odluka kojom bi se sankcionirali igrači koji, čini se, nikakvim svojim ponašanjem nisu povrijedili UEFA-ina pravila niti je utvrđeno njihovo sudjelovanje u osnivanju ESL-a, dokazala zlouporabu i prekomjernu primjenu tih pravila. Osim toga, kad bi se predmetnim nacionalnim reprezentacijama uskratili neki njihovi igrači, time bi se neizravno sankcioniralo i te igrače, što je situacija koja se također čini neproporcionalnom.

122. Suprotno tomu, sankcije koje se odnose na nogometne klubove pridružene UEFA-i mogu se u slučaju sudjelovanja na međunarodnom natjecanju kao što je ESL činiti proporcionalnima s obzirom na, među ostalim, ulogu koju ti klubovi imaju u organizaciji i osnivanju natjecanja za koje se, zbog razloga navedenih u točkama 102. do 105. ovog mišljenja, čini da ne poštuje ključna strukturna načela organizacije i funkcioniranja europskog nogometa.

123. Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na drugo prethodno pitanje odgovori na način da članak 101. UFEU-a treba tumačiti na način da mu se ne protive članci 22. i 71. do 73. Statuta FIFA-e ni članci 49. i 51. Statuta UEFA-e kojima se predviđa da osnivanje novog paneuropskog međuklupskog nogometnog natjecanja podliježe sustavu prethodnog odobrenja jer su, s obzirom na značajke predviđenog natjecanja, ograničavajući učinci koji proizlaze iz navedenog sustava svojstveni i proporcionalni ostvarivanju UEFA-inih i FIFA-inih legitimnih ciljeva koji su povezani sa specifičnošću sporta.

2. Prvo prethodno pitanje

124. Prvim prethodnim pitanjem i drugim dijelom trećeg prethodnog pitanja sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 102. UFEU-a tumačiti na način da mu se protive odredbe statuta FIFA-e i UEFA-e koje se odnose na sustav prethodnog odobrenja i na sustav sankcija.

125. Najprije valja podsjetiti na to da se člankom 102. UFEU‑a zabranjuje zlouporaba vladajućeg položaja na unutarnjem tržištu ili njegovu znatnom dijelu.

126. Zlouporaba vladajućeg položaja objektivni je pojam koji se odnosi na postupanja poduzetnika u vladajućem položaju koja na tržištu na kojem je, upravo zbog prisutnosti predmetnog poduzetnika, stupanj tržišnog natjecanja već oslabljen, stvaraju prepreku, upotrebom sredstava različitih od onih koji uređuju uobičajeno natjecanje proizvoda ili usluga na temelju djelatnosti gospodarskih subjekata, održavanju postojećeg stupnja tržišnog natjecanja na tržištu ili razvoj tog tržišnog natjecanja( ).

127. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, postojanje vladajućeg položaja nalaže osobitu odgovornost subjektu koji je u tom položaju da svojim postupanjem ne onemogući razvoj djelotvornog i nenarušenog tržišnog natjecanja na unutarnjem tržištu( ). Pitanje predstavlja li njihovo ponašanje zlouporabu u određenom slučaju treba ispitati objektivno i konkretno, pri čemu treba uzeti u obzir sve činjenične okolnosti, značajke predmetnog tržišta i predmetnog ponašanja, kao i odvagnuti njegove stvarne ili moguće učinke istiskivanja u odnosu na povećanje učinkovitosti koje bi te učinke moglo neutralizirati u korist potrošača( ).

128. Postojanje vladajućeg položaja ne lišava poduzetnika stavljenog u taj položaj niti prava da sačuva svoje vlastite poslovne interese, kada ih se napada( ), niti u razumnoj mjeri mogućnosti da poduzme radnje koje smatra prikladnima radi njihove zaštite, pod uvjetom da to ponašanje nije zlouporaba vladajućeg položaja( ).

a) Postojanje vladajućeg položaja UEFA-e i FIFA-e

129. S obzirom na objašnjenja suda koji je uputio zahtjev, valja poći od pretpostavke da je relevantno tržište tržište organizacije i komercijalnog iskorištavanja međunarodnih natjecanja nogometnih klubova na europskoj razini i da je UEFA u vladajućem (čak monopolističkom) položaju na tom tržištu s obzirom na to da je jedini organizator svih velikih međuklupskih nogometnih natjecanja na europskoj razini.

b) UEFA-ina i FIFA-ina zlouporaba vladajućeg položaja

130. Valja podsjetiti na to da izvršavanje regulatorne funkcije koju ima sportska federacija, a koja se sastoji u određivanju osoba ovlaštenih za organiziranje natjecanja i u utvrđivanju uvjeta pod kojima su ona organizirana, mora biti popraćeno ograničenjima, obvezama ili kontrolom kako bi se spriječilo da predmetna pravna osoba može narušiti tržišno natjecanje promicanjem natjecanja koja organizira ili onih u kojima sudjeluje( ). U tom se kontekstu „osobita odgovornost” FIFA-e i UEFA-e u smislu članka 102. UFEU-a temelji upravo na činjenici da su one dužne osigurati da, pri ispitivanju zahtjeva za odobrenje novog natjecanja, treće osobe ne budu neopravdano lišene pristupa tržištu.

131. Stoga se analiza koja je razvijena u pogledu primjene sudske prakse koja se odnosi na „akcesorna ograničenja” u okviru odgovora danog na drugo prethodno pitanje može prenijeti na ispitivanje mjera o kojima je riječ u ovom predmetu s obzirom na članak 102. UFEU-a( ).

132. Radi iscrpnosti ipak smatram korisnim kratko ispitati dvije problematike koje su specifične za primjenu članka 102. UFEU-a na pravila koja su utvrdile UEFA i FIFA, a koje su određene stranke istaknule u svojim pisanim očitovanjima i o kojima se raspravljalo na raspravi.

1) Problematika „sprečavanja sukoba interesa” s obzirom na članak 102. UFEU-a

133. ESLC tvrdi da činjenica da si je UEFA dodijelila ovlast davanja odobrenja za alternativna natjecanja iako postoji sukob interesa sama po sebi predstavlja zlouporabu vladajućeg položaja. Stoga bi, prema mišljenju ESLC-a, jedini način rješavanja te situacije bio taj da se razdvoje donošenje propisa o sportu, organizacija natjecanja i komercijalno iskorištavanje sporta.

134. Podsjećam, kao prvo, da sama činjenica da sportska federacija istodobno obavlja funkciju regulatora i organizatora sportskih natjecanja sama po sebi ne podrazumijeva povredu prava tržišnog natjecanja Unije( ). Naime, iako bi strukturno odvajanje koje zagovara ESLC, a koje se sastoji u povjeravanju izvršavanja regulatornih ovlasti neovisnom subjektu koji ni na koji način nije povezan ni s kojim poduzetnikom koji djeluje na predmetnom tržištu, moglo otkloniti svaki sukob interesa, to nije jedino i imperativno rješenje. Tako iz sudske prakse Suda navedene u točkama 45. i 46. ovog mišljenja jasno proizlazi da, kako bi se spriječili mogući sukobi interesa, federacija također može uspostaviti postupak za odobravanje trećih natjecanja objektivnim i nediskriminirajućim utvrđivanjem unaprijed poznatih kriterija za odobravanje.

135. Kao drugo, nalaganjem strukturnog odvajanja zabranila bi se svaka gospodarska djelatnost sportskim federacijama koje su u istoj situaciji kao UEFA i FIFA, odnosno situaciji koju je teško uskladiti s činjenicom da su one, neovisno o svojim posebnim značajkama, također poduzetnici za koje je, kao i za svakog drugog poduzetnika, postizanje gospodarskih ciljeva svojstveno njihovoj djelatnosti te ono samo po sebi nije protutržišno.

136. Kao treće, („prisilno”) razdvajanje „regulatornih” i „komercijalnih” djelatnosti koje obavlja sportska federacija moglo bi biti u suprotnosti s „europskim modelom sporta”, osobito u pogledu sportskih disciplina, kao što je nogomet, kod kojih piramidalna struktura ima važnu ulogu. Međutim, u okviru tih sportskih djelatnosti, regulatorne i gospodarske funkcije povezane su i međusobno ovisne jer se prihodi ostvareni komercijalnim iskorištavanjem natjecanja koja se organiziraju u nadležnosti tih federacija raspodjeljuju za potrebe razvoja predmetnog sporta.

2) Primjena teorije „ključne opreme”

137. Posebna problematika koja je istaknuta u okviru analize prvog prethodnog pitanja jest problematika relevantnosti koju bi, za potrebe analize pravila o prethodnom odobrenju i sudjelovanju koja su utvrdile FIFA i UEFA s obzirom na članak 102. UFEU-a, mogla imati sudska praksa Suda u pogledu „ključne opreme” koja se temelji na presudi Bronner( ).

138. U skladu s teorijom ključne opreme, poduzetnik u vladajućem položaju koji posjeduje ključnu infrastrukturu ili ima kontrolu nad njom može biti prisiljen sudjelovati s konkurentima na način da im bez ikakve diskriminacije omogućuje pristup toj infrastrukturi. Tako je Sud u presudi Bronner smatrao da odbijanje mogućnosti pristupa određenoj infrastrukturi ili usluzi, koje provodi poduzetnik u vladajućem položaju, može predstavljati zlouporabu u smislu članka 102. UFEU-a ako je takve prirode da uklanja svaku mogućnost tržišnog natjecanja podnositelja zahtjeva za uslugu, ako se ne može objektivno opravdati i ako je usluga sama po sebi nužna za obavljanje djelatnosti podnositelja zahtjeva jer nije postojala nikakva stvarna ili moguća zamjena( ).

139. Zbog razloga koji slijede, smatram da se UEFA-in i FIFA-in „ekosustav” ne može smatrati „ključnom opremom” i da stoga valja odbiti primjenu te teorije u ovom predmetu.

140. Kao prvo, kad je riječ o zahtjevu koji se odnosi na prethodno odobrenje, valja utvrditi da on nije neophodan da bi treća osoba, primjerice ESLC, organizirala novo nogometno natjecanje. Kao što je to utvrđeno u točki 75. ovog mišljenja, ne postoji nikakva pravna prepreka koja bi klubovima koji sudjeluju u inicijativi ESLC-a mogla onemogućiti da osnuju i slobodno organiziraju vlastito natjecanje, izvan UEFA-ina i FIFA-ina ekosustava. Tako se odobrenje tih federacija zahtijeva samo ako klubovi koji sudjeluju u ESL-u žele ostati pridruženi UEFA-i i nastaviti sudjelovati na nogometnim natjecanjima koja ona organizira.

141. Kao drugo, za osnivanje lige kao što je ESL nije potrebno reproducirati UEFA-inu postojeću infrastrukturu i obveze koje se uz nju vežu. Organizatore novog neovisnog natjecanja ništa ne obvezuje da svoj projekt uspostave na temelju organizacijskog modela koji je sličan UEFA-inu i FIFA-inu modelu. Stoga, kao što je to navedeno u točkama 106. i 107. ovog mišljenja, stvarna problematika u ovom predmetu odnosi se na mogućnost koju će ti klubovi imati da osnuju vlastitu ligu i istodobno traže da i dalje sudjeluju u FIFA-inu i UEFA-inu nogometnom ekosustavu, kao i u natjecanjima koja one organiziraju. Međutim, sudska praksa koja se odnosi na ključnu opremu u takvom slučaju ne može biti relevantna.

142. Kao treće, primjena sudske prakse koja se odnosi na ključnu opremu opravdana je samo ako se odbijanjem pristupa može ukloniti ili pretjerano otežati bilo kakvo tržišno natjecanje na povezanom tržištu ili pak onemogućiti uvođenje novog proizvoda za kojim postoji potražnja, što, zbog prethodno navedenih razloga, ovdje nije slučaj.

143. Kao četvrto, podložno razmatranjima navedenima u točkama 133. do 142. ovog mišljenja, čini mi se da se UEFA-ino odbijanje može objektivno opravdati u sportskom smislu s obzirom na legitimne ciljeve koje nastoji postići ta federacija i u gospodarskom smislu u svrhu borbe protiv parazitiranja ili pojave „dvostrukog članstva” koja bi mogla oslabjeti položaj UEFA-e i FIFA-e na tržištu( ).

144. Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prvo prethodno pitanje odgovori na način da članak 102. UFEU-a treba tumačiti na način da mu se ne protive članci 22. i 71. do 73. Statuta FIFA-e ni članci 49. i 51. Statuta UEFA-e kojima se predviđa da osnivanje novog paneuropskog međuklupskog nogometnog natjecanja podliježe sustavu prethodnog odobrenja jer su, s obzirom na značajke predviđenog natjecanja, ograničavajući učinci koji proizlaze iz navedenog sustava svojstveni i proporcionalni ostvarivanju UEFA-inih i FIFA-inih legitimnih ciljeva koji su povezani sa specifičnošću sporta.

3. Treće prethodno pitanje

145. Budući da je pitanje zakonitosti ponašanja za potrebe tržišnog natjecanja na koje se odnosi treće prethodno pitanje suštinski povezano s pitanjem pravila koja su predmet prvih dvaju prethodnih pitanja, ta su pitanja analizirana zajedno, kao što je to pojašnjeno u točki 54. ovog mišljenja. Konkretnije, analiza pitanja koja se odnose na UEFA-ine i FIFA-ine sankcije provedena je u točkama 83., 84., 101. do 108., 111. do 117. i 119. do 122. ovog mišljenja.

146. Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na treće prethodno pitanje odgovori na način da članke 101. i 102. UFEU-a treba tumačiti na način da se njima ne zabranjuje FIFA-i, UEFA-i, njihovim savezima članovima ili nacionalnim ligama iskazivanje prijetnji sankcijama klubovima pridruženima tim federacijama kad potonji klubovi sudjeluju u projektu osnivanja novog paneuropskog međuklupskog nogometnog natjecanja kojim bi se mogli ugroziti legitimni ciljevi navedenih federacija čiji su članovi. Međutim, sankcije isključivanja koje se odnose na igrače koji ni na koji način ne sudjeluju u predmetnom projektu nisu proporcionalne, osobito u pogledu njihova isključivanja iz nacionalnih reprezentacija.

4. Peto prethodno pitanje

147. Petim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita jesu li primjenjiva izuzeća i „klasična” opravdanja tržišnog natjecanja, kao što su ona predviđena UFEU-om u pogledu članka 101. stavka 3. UFEU-a i utvrđena sudskom praksom u pogledu članka 102. UFEU-a( ).

148. Najprije valja navesti da će na to pitanje trebati odgovoriti samo ako Sud u skladu s odgovorima danim na prvo i drugo prethodno pitanje utvrdi da su povrijeđeni članci 101. i 102. UFEU-a. Međutim, s obzirom na odgovore koje predlažem da se daju na ta pitanja, to nije slučaj.

149. Osim toga, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je stranka kojoj se prigovara da je povrijedila pravila tržišnog natjecanja dužna podnijeti dokaz da njezino ponašanje ispunjava uvjete za to da se može smatrati da je ono obuhvaćeno člankom 101. stavkom 3. UFEU-a( ) ili da je objektivno opravdano s obzirom na članak 102. UFEU-a( ). Međutim, valja utvrditi da je u ovom slučaju odluka kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku donesena, a da FIFA i UEFA prethodno nisu bile saslušane i stoga nisu mogle podnijeti svoje argumente i dokaze o ispunjavanju tih uvjeta u posebnim okolnostima slučaja( ).

150. S obzirom na predložene odgovore na tri prethodna pitanja i prethodna pojašnjenja, smatram da nije potrebno odgovoriti na peto prethodno pitanje.

5. Četvrto prethodno pitanje

151. U četvrtom prethodnom pitanju od Suda se traži da odluči o spojivosti pravila o iskorištavanju sportskih prava koja je utvrdila FIFA s obzirom na članke 101. i 102. UFEU-a. Konkretno, tim se pravilima predviđa da sva prava povezana s iskorištavanjem međunarodnih nogometnih natjecanja „izvorno” pripadaju FIFA-i i regionalnim federacijama kao što je UEFA, koje su „isključivo […] odgovorne za davanje odobrenja za distribuciju slike i zvuka te drugih prenositelja podataka s nogometnih utakmica i događanja pod njihovom nadležnošću, bez ikakvih ograničenja u odnosu na sadržaj, vrijeme, mjesto te tehničke i pravne aspekte”.

a) Uvodne napomene

152. Prije analize četvrtog prethodnog pitanja, čini mi se važnim dati određena pojašnjenja o kontekstu tih pravila, osobito s obzirom na određena utvrđenja koja je sud koji je uputio zahtjev donio u pogledu tumačenja tih odredbi, pri čemu podsjećam na to da Sud nije nadležan tumačiti odredbe statuta FIFA-e i UEFA-e, koje očito nisu dio korpusa prava Unije.

153. U člancima 67. i 68. Statuta FIFA-e navodi se da FIFA zadržava isključiva izvorna vlasnička prava koja proizlaze iz natjecanja pod UEFA-inom „nadležnošću”. Valja utvrditi da činjenica da taj izraz nije definiran u Statutu FIFA-e dovodi do određene zbunjenosti, kao što o tome svjedoče različita stajališta ESLC-a s jedne strane te FIFA-e i UEFA-e s druge strane. Tako ESLC podržava doslovno (prilično široko) tumačenje izraza „nadležnost” time što tvrdi da se on odnosi na potpuno (i isključivo) prisvajanje prava u području nogometa za sva natjecanja koja se zemljopisno održavaju na europskom kontinentu. Suprotno tomu, FIFA i UEFA u biti tvrde da upućivanje na izraz „nadležnost” treba shvatiti u pravnom, a ne zemljopisnom smislu, na način da se odnosi samo na natjecanja koja su one odobrile u Europi.

154. Komisija pak smatra da te odredbe treba tumačiti u vezi s člankom 49. stavkom 1. Statuta UEFA-e, kojim se određuje da UEFA ima isključivu nadležnost za organizaciju međunarodnih natjecanja u Europi u kojima sudjeluju savezi članovi i/ili klubovi koji su joj pridruženi. Zajedno bi se te izraze moglo shvatiti, kao što to uostalom, čini se, tvrdi sud koji je uputio zahtjev, na način da se FIFA bez ikakvih ograničenja poziva na isključiva vlasnička prava UEFA-e u pogledu natjecanja u kojima sudjeluju klubovi njezinih saveza članova, što upućuje na to da ona obuhvaćaju i prava povezana s natjecanjima kao što je ESL.

155. U tom pogledu valja podsjetiti, kao prvo, na to da su članci 67. i 68. Statuta FIFA-e dio posebnog konteksta svojstvenog određenim, iznimno popularnim sportovima, među kojima je i nogomet, u kojem postoji mehanizam skupnog iskorištavanja prava povezanih s najvažnijim natjecanjima.

156. Suprotno onomu što tvrdi ESLC, ne čini se da se struktura tog modela temelji na obvezi da nogometni klubovi ili organizatori nogometnih natjecanja protivno svojoj volji ustupe prava kojima raspolažu UEFA-i. Naprotiv, zapravo se čini, s pravnog gledišta, da su klubovi koji sudjeluju u UEFA-inim natjecanjima dobrovoljno povjerili iskorištavanje svojih sportskih prava UEFA-i, pri čemu su ostali njihovi stvarni krajnji nositelji i na temelju toga nastavili primati dio prihoda koji proizlaze iz njihove prodaje. Stoga se potpuno i isključivo „izvorno posjedovanje” koje je predviđeno predmetnim člancima konceptualno može shvatiti samo kao izraz zajedničkog vlasništva UEFA-e (kao organizatora europskih nogometnih natjecanja) i profesionalnih nogometnih klubova (kao sudionika u tim natjecanjima)( ).

157. Kao drugo, iako članci 67. i 68. Statuta FIFA-e doista sadržavaju nejasne izraze koji bi se mogli tumačiti na način da se odnose i na nogometna natjecanja koja bi organizirale treće osobe u Europi, smatram da se te odredbe ne mogu shvatiti na način da se njima nalaže da se obveznim ustupanjem izvlaste ta prava u korist UEFA-e u slučaju kada ona potječu iz trećeg natjecanja koje nema veze s tom federacijom. Prema mojem mišljenju, te se odredbe mogu odnositi samo na komercijalna prava koja proizlaze iz natjecanja koja se organiziraju u UEFA-inoj nadležnosti, tako da tim pravilima ne može biti podvrgnuto nijedno neovisno natjecanje osnovano izvan UEFA-ina ekosustava. Osim toga, privatno tijelo ni u kojem slučaju ne može vlastitim pravilima uređivati postupanje drugih privatnih tijela koja ne ovise o njemu. Organizatori takvog natjecanja načelno bi bili slobodni iskorištavati prava koja proizlaze iz tog natjecanja na način koji žele, bez ikakve UEFA-ine intervencije.

b) Analiza

158. Nedvojbeno je da FIFA kao udruženje poduzetnika ili poduzetnik koji organizira i komercijalizira međunarodna nogometna natjecanja obavlja gospodarsku djelatnost koja uključuje intelektualna, ali i komercijalna, tehnička i financijska ulaganja. Takva djelatnost mora moći po samoj svojoj prirodi, s jedne strane, uživati pravnu zaštitu i, s druge strane, ostvarivati naknadu čiji ključni, ali ne i isključivi izvor može biti iskorištavanje sportskih prava (distribucije, ponovnog prijenosa ili drugih prava) povezanih s natjecanjima.

159. Osim toga, iz Komisijine prakse odlučivanja o toj vrsti sporazuma o komercijalizaciji prava povezanih sa sportskim natjecanjima i osobito iz njezine odluke o skupnoj prodaji komercijalnih prava UEFA-ine Lige prvaka proizlazi da sporazumi kojima se predviđa isključiva dodjela tih prava samo jednom subjektu mogu ograničavati tržišno natjecanje( ) (neovisno o činjenici da ih se može izuzeti na temelju članka 101. stavka 3. UFEU-a)( ).

160. Iako se pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev bitno razlikuje od pitanja koje je Komisija ispitivala u prethodno navedenoj odluci, u smislu da navodno ograničavanje tržišnog natjecanja u ovom slučaju nije ograničeno samo na problematiku skupne prodaje i isključivog iskorištavanja komercijalnih prava u pogledu konkretnog UEFA-ina natjecanja, nego se odnosi i na pitanje navodnog „prisvajanja” prava povezanih s drugim natjecanjima koja bi se mogla odvijati u Europi, kao i s činjenicom da je cilj ili posljedica tih pravila upotpunjavanje monopola koji UEFA drži na tržištu organizacije i komercijalizacije nogometnih natjecanja, te su dvije problematike povezane jer se odnose na ovlasti i prava koja se Statutom FIFA-e dodjeljuju UEFA-i da bude jedini nositelj i tijelo za prodaju komercijalnih prava u pogledu nogometnih natjecanja u Europi.

161. U tom pogledu valja navesti da u ovom slučaju FIFA-ino i UEFA-ino iskorištavanje prava u području nogometa predstavlja gospodarsku djelatnost koja je „izvedena” ili „akcesorna” u odnosu na „temeljnu” gospodarsku djelatnost organizacije i komercijalizacije međunarodnih nogometnih natjecanja, koja je analizirana u okviru prvih dvaju prethodnih pitanja. Naime, čini se da zajednička analiza UEFA-inih pravila upućuje na to da sva natjecanja u kojima sudjeluju klubovi pridruženi toj federaciji trebaju biti podvrgnuta pravilima koja on propisuje, uključujući onima koja se odnose na iskorištavanja tih prava. Iz toga slijedi da takav scenarij može dovesti do ograničavanja tržišnog natjecanja jer se ta pravila mogu smatrati (dodatnim) preprekama ulasku na tržište koje sprečavaju osnivanje i razvoj novih sportskih natjecanja te time mogu imati (barem potencijalne) učinke istiskivanja na tržištu organizacije i komercijalizacije natjecanja (time što pridonose njegovu zatvaranju na štetu konkurenata), kao i na tržištu iskorištavanja sportskih prava (time što klubovima nalažu da sva ta prava iskorištavaju na skupnoj i isključivoj osnovi).

162. Ako se ograničavanje tržišnog natjecanja može dokazati, valja ispitati je li to ograničavanje svojstveno postizanju legitimnog cilja koji je proporcionalan tom postizanju odnosno ispunjavaju li ograničavajuća ponašanja uvjete za primjenu pojedinačnog izuzeća u skladu s člankom 101. stavkom 3. UFEU-a ili objektivno opravdanog izuzeća u smislu članka 102. UFEU-a.

163. Kad je riječ o mogućem opravdanju tih ograničenja na temelju teorije akcesornih ograničenja, to bi pitanje u biti trebalo tumačiti s obzirom na analitički okvir iz točaka 93. do 118. ovog mišljenja.

164. Konkretnije, kad je riječ o legitimnim ciljevima koji se nastoje postići tim pravilima, osim onih koji su povezani s „europskim modelom sporta” i koji su opisani u točkama 30. i 95. do 98. ovog mišljenja, u ovom se slučaju posebno relevantnim čini cilj financijske solidarnosti s obzirom na to da se čini da se velik dio preraspodijeljene dobiti ostvaruje izravno iskorištavanjem komercijalnih prava u pogledu tih natjecanja. U tom pogledu navodim da se člancima 67. i 68. Statuta FIFA-e nastoji postići legitiman cilj koji, među ostalim, Komisija priznaje u odluci „Skupna prodaja komercijalnih prava UEFA-ine Lige prvaka”, a koji se sastoji u najvećem mogućem povećanju prihoda od iskorištavanja sportskih prava povezanih s natjecanjima koja organizira UEFA, koji su u cijelosti namijenjeni razvoju nogometa općenito i solidarnosti prema klubovima na nižim razinama „piramide”( ).

165. Usto, podložno provjerama koje treba provesti sud koji je uputio zahtjev, ti se članci čine proporcionalnima postizanju takvog cilja u dijelu u kojem su na temelju njih FIFA i UEFA nositelji predmetnih prava jer taj mehanizam omogućuje izbjegavanje poteškoća do kojih bi doveli redoviti ponovni pregovori o odgovarajućoj raspodjeli prihoda među klubovima.

166. U tom pogledu valja podsjetiti na to da se nogomet odlikuje gospodarskom međuovisnošću klubova, tako da financijski uspjeh nekog natjecanja prije svega ovisi o određenoj jednakosti među klubovima. Naime, raspodjela prihoda od komercijalnog iskorištavanja prava koja proizlaze iz sportskih natjecanja odgovara tom cilju „ravnoteže”. Stoga, kad bi svaki klub bio slobodan jednostrano pregovarati o svim svojim komercijalnim pravima, uključujući onima koja proizlaze iz njegova sudjelovanja na međuklupskim natjecanjima (kao što su primjerice televizijska prava), ravnoteža među tim klubovima bila bi narušena.

167. Osim toga, valja navesti da se, kao što je to istaknuo Sud, iskorištavanje prava o kojima je riječ u glavnom postupku, odnosi na sport koji ima „znatnu društvenu važnost”( ). U skladu s tim, zakonodavac Unije donio je propis kojim se osobito predviđa da svaka država članica može naložiti otvorenu distribuciju sportskih događaja koji imaju „veliku važnost za društvo”( ).

168. Zbog istih razloga kao što su oni navedeni u odgovoru na peto prethodno pitanje, smatram da nije potrebno odlučiti o postojanju eventualnih opravdanja u pogledu članaka 101. i 102. UFEU-a. Radi iscrpnosti ipak valja pojasniti da je Komisija u svojoj odluci „Skupna prodaja komercijalnih prava UEFA-ine Lige prvaka” smatrala da se na UEFA-in sporazum o skupnom iskorištavanju komercijalnih prava primjenjuje pojedinačno izuzeće na temelju članka 101. stavka 3. UFEU-a. Naime, Komisija je u tom pogledu smatrala da ta pravila idu u korist korisnicima u smislu da se medijski proizvodi koji se odnose na to paneuropsko natjecanje nogometnih klubova komercijaliziraju preko jedinstvenog prodajnog mjesta i da ih se na drugi način ne bi moglo jednako učinkovito proizvesti i distribuirati( ).

169. Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na četvrto prethodno pitanje odgovori na način da članke 101. i 102. UFEU-a treba tumačiti na način da im se ne protive članci 67. i 68. Statuta FIFA-e u mjeri u kojoj su ograničenja koja se odnose na isključivu komercijalizaciju prava povezanih s natjecanjima koja organiziraju FIFA i UEFA svojstvena postizanju legitimnih ciljeva povezanih sa specifičnošću sporta i proporcionalna tim ciljevima. Osim toga, na sudu je koji je uputio zahtjev da ispita u kojoj se mjeri na predmetne članke može primijeniti izuzeće predviđeno člankom 101. stavkom 3. UFEU-a odnosno postoji li objektivno opravdanje tog ponašanja u smislu članka 102. UFEU-a.

6. Šesto prethodno pitanje

170. Šestim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita jesu li FIFA-ina i UEFA-ina pravila o prethodnom odobrenju međunarodnih nogometnih natjecanja i o sudjelovanju profesionalnih nogometnih klubova i igrača na tim natjecanjima u skladu s člancima UFEU-a koji se odnose na četiri temeljne gospodarske slobode.

171. U tom pogledu iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se zabrane povreda temeljnih gospodarskih sloboda koje se propisuju UFEU-om ne primjenjuju samo na propise tijela javnih vlasti i, općenitije, mjere pripisive državama članicama, nego i na propise ili mjere privatnih tijela, uključujući propise i prakse sportskih federacija( ). Tako iz te sudske prakse Suda proizlazi da, iako su sportske federacije slobodne utvrđivati svoja pravila, autonomija koju imaju ne može ih ovlastiti na ograničavanje ostvarivanja prava dodijeljenih UFEU-om.

172. Međutim, iz jednako ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da određene propise ili prakse sportskih subjekata (kao što je Međunarodni olimpijski odbor) ili federacija (nacionalnih ili međunarodnih) treba odmah smatrati isključenima iz područja primjene odredbi UFEU-a o temeljnim gospodarskim slobodama jer se oni odnose na pitanja koja se tiču „samo sporta” te kao takvi nisu gospodarske djelatnosti( ). Međutim, Sud je naglasio da ta „iznimka sportskih aktivnosti” treba biti ograničena na njezin pravi cilj( ) te ju je zbog toga dosad smatrao primjenjivom samo u slučaju postojanja vrlo malog broja pravila koja se odnose na „srž” sportskih aktivnosti( ). Stoga se na tu iznimku nije moguće pozivati da bi se