ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
17

U tim je okolnostima Bezirksgericht Bleiburg/Okrajno Sodišče Pliberk (Općinski sud u Bleiburgu, Austrija) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li članak 56. UFEU‑a i [Direktivu 2014/67] tumačiti na način da im se protivi to da država članica odredi domaćem naručitelju radova obustavu plaćanja i polaganje jamčevine u iznosu jednakom preostalom iznosu dugovanja za građevinske radove ako obustava plaćanja i polaganje jamstva služe samo kao osiguranje plaćanja novčane kazne koja bi se u okviru zasebnog postupka kasnije mogla izreći pružatelju usluga s poslovnim nastanom u drugoj državi članici? 2. U slučaju niječnog odgovora na to pitanje: (a) Treba li članak 56. UFEU‑a i [Direktivu 2014/67] tumačiti na način da im se protivi to da država članica domaćem naručitelju radova odredi obustavu plaćanja i polaganje jamčevine u iznosu jednakom preostalom iznosu dugovanja za građevinske radove ako pružatelj usluga s poslovnim nastanom u drugoj državi članici, kojemu bi se mogla izreći novčana kazna, u okviru postupka za polaganje jamčevine nema pravo ni na kakav pravni lijek protiv odluke kojom je određeno polaganje jamčevine te žalba domaćeg naručitelja radova protiv te odluke nema odgodni učinak? (b) Treba li članak 56. UFEU‑a i [Direktivu 2014/67] tumačiti na način da im se protivi to da država članica domaćem naručitelju radova odredi obustavu plaćanja i polaganje jamčevine u iznosu jednakom preostalom iznosu dugovanja za građevinske radove samo zato što pružatelj usluga ima poslovni nastan u drugoj državi članici? (c) Treba li članak 56. UFEU‑a i [Direktivu 2014/67] tumačiti na način da im se protivi to da država članica domaćem naručitelju radova odredi obustavu plaćanja i polaganje jamčevine u iznosu jednakom preostalom iznosu dugovanja za građevinske radove, iako iznos koji se duguje pružatelju usluga još nije dospio te konačni iznos još nije utvrđen zbog protuzahtjevâ i pravâ zadržanja?”
25

U tim je okolnostima Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden (Žalbeni sud u Arnhem‑Leuvardeu, Nizozemska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. a) Protivi li se pravu Unije zaštita okusa prehrambenog proizvoda autorskim pravom kao vlastite intelektualne tvorevine autora? Posebno: b) Protivi li se zaštiti autorskim pravom činjenica da pojam ‚književna i umjetnička djela’ iz članka 2. stavka 1. Bernske konvencije, koja je obvezujuća za sve države članice Europske unije, obuhvaća ‚sve tvorevine iz književnoga, znanstvenoga i umjetničkoga područja, bez obzira na način i oblik njihova izražavanja’, ali se primjeri navedeni u toj odredbi odnose samo na vizualne i/ili zvučne tvorevine? c) Protivi li se (moguća) kvarljivost prehrambenog proizvoda i/ili subjektivnost doživljaja okusa tomu da se okus prehrambenog proizvoda smatra djelom zaštićenim autorskim pravom? d) Protivi li se sustav isključivih prava i ograničenja iz članaka 2. do 5. Direktive [2001/29] zaštiti okusa prehrambenog proizvoda autorskim pravom? 2. U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje u točki (a): a) Koje uvjete treba ispuniti kako bi okus prehrambenog proizvoda mogao uživati zaštitu autorskim pravom? b) Temelji li se zaštita određenog okusa autorskim pravom samo na okusu kao takvom ili (također) i na recepturi predmetnog proizvoda? c) Što mora dokazati stranka koja u postupku (zbog povrede prava) tvrdi da je stvorila okus prehrambenog proizvoda zaštićen autorskim pravom? Je li dovoljno da ta stranka prehrambeni proizvod tijekom postupka podnese nacionalnom sudu kako bi on, mirisanjem i kušanjem, ocijenio ispunjava li okus prehrambenog proizvoda uvjete za zaštitu autorskim pravom? Ili tužitelj mora (također) opisati kreativne odluke koje se odnose na sastav okusa i/ili recepturu, na temelju kojih se taj okus može smatrati vlastitom intelektualnom tvorevinom autora? d) Kako bi nacionalni sud u postupku zbog povrede trebao utvrditi je li okus tuženikova prehrambenog proizvoda do te mjere sličan okusu tužiteljeva prehrambenog proizvoda da postoji povreda autorskih prava? Je li u tom smislu (također) odlučujuće da ukupni dojmovi dvaju okusa budu slični?”
20

Prilog X. Provedbenoj uredbi u dijelu A sadržava informacije o Uredbi Dublin III za podnositelje zahtjeva za međunarodnu zaštitu. Pod naslovima „Koliko će dugo trajati postupak odlučivanja o tome koja će zemlja razmatrati moj zahtjev? Koliko će vremena proći do razmatranja mojeg zahtjeva?” navodi se, među ostalim, da „[c]ijeli Dublinski postupak [definiran Uredbom Dublin III], do transfera u tu državu, može, u uobičajenim okolnostima, trajati do 11 mjeseci. Vaš se zahtjev za azil zatim razmatra u odgovornoj državi. Taj bi vremenski okvir mogao biti drugačiji ako se skrivate od nadležnih tijela, ako se nalazite u zatvoru ili pritvoru, ili ako podnesete žalbu na odluku o transferu.” U dijelu B tog priloga, koji sadržava informacije o tom postupku za podnositelje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji su predmet tog postupka, s tim u vezi se podrobnije navode rokovi za podnošenje zahtjeva za prihvat ili zahtjeva za ponovni prihvat i za odgovor na takav zahtjev kao i za transfer predmetne osobe.
42

Ako je to slučaj, iz navedene odredbe proizlazi da bi D. Raugevicius mogao na finskom državnom području odslužiti kaznu koja mu je izrečena u Rusiji, pod uvjetom da potonja država i on sam na to pristanu.
8

Dana 2. srpnja 2008. Komisija je donijela Odluku 2009/610/EZ od 2. srpnja 2008. u vezi s potporama C 16/04 (ex NN 29/04, CP 71/02 i CP 133/05) koje je Grčka dodijelila poduzetniku Hellenic Shipyards SA (SL 2009., L 225, str. 104.), čijim se člancima 2., 3., 8., 9. i 11. do 15. određuje da su te mjere nespojive s unutarnjim tržištem.
40

Kao što to ističe nezavisni odvjetnik u točki 64. svojeg mišljenja, ta se razlika objašnjava činjenicom da su ovlasti stečajnog upravitelja u okviru postupka iz članka 3. stavka 2. Uredbe br. 1346/2000 mjesno ograničene s obzirom na to da su, u skladu s tim člankom, učinci tog postupka ograničeni na dužnikovu imovinu koja se nalazi na državnom području države članice na datum otvaranja navedenog postupka. U takvom slučaju, dakle, stečajni upravitelj mora imati mogućnost podnošenja tužbe radi pobijanja pravnih radnji stečajnog dužnika u vezi s takvim postupkom sudu države članice različite od one u kojoj je otvoren sekundarni stečajni postupak ako je imovina koja je predmet tog postupka nakon njegova otvaranja prenesena u drugu državu članicu.
4

U članku 3. stavcima 2., 6. i 15. te direktive propisuje se: „2. U potpunosti uzimajući u obzir odgovarajuće odredbe Ugovora, a posebno njegov članak 86., države članice mogu poduzećima koja djeluju u elektroenergetskom sektoru, u općem ekonomskom interesu, nametnuti obveze javne usluge koje se mogu odnositi na sigurnost, uključujući sigurnost opskrbe, redovitost, kvalitetu i cijenu isporuka te zaštitu okoliša, uključujući energetsku učinkovitost, energiju iz obnovljivih izvora i zaštitu klime. Takve obveze moraju biti jasno definirane, transparentne, nediskriminacijske i provjerljive te moraju elektroenergetskim poduzećima Zajednice jamčiti jednakost pristupa nacionalnim kupcima. U vezi sa sigurnošću opskrbe, energetskom učinkovitošću/upravljanjem potrošnjom te za ispunjenje ciljeva u vezi s okolišem i energijom iz obnovljivih izvora, kako je navedeno u ovom stavku, države članice mogu uvesti provedbu dugoročnog planiranja, vodeći računa o mogućnosti da treće strane zatraže pristup sustavu. [...] 6. U slučajevima u kojima je predviđena financijska naknada, drugi oblici naknada i ekskluzivna prava koja država članica dodjeljuje za ispunjenje obveza predviđenih u stavcima 2. i 3., to se čini na nediskriminacijski i transparentan način. [...] 15. Države članice po provedbi ove Direktive obavješćuju Komisiju o svim mjerama koje su usvojile radi ispunjenja obveza univerzalne usluge i javne usluge, uključujući zaštitu potrošača i zaštitu okoliša, te njihov mogući učinak na nacionalnu i međunarodnu konkurenciju, bez obzira na to zahtijevaju li takve mjere odstupanje od ove Direktive. Nakon toga svake dvije godine obavješćuju Komisiju o svim promjenama takvih mjera, bez obzira na to zahtijevaju li one odstupanje od ove Direktive.”
23

U tim je okolnostima Vrhovno sodišče (Vrhovni sud) odlučilo prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li članak 1. stavak 2. točku (c) treću alineju Direktive [IJS], u skladu s načelom minimalnog usklađivanja, tumačiti na način da se nacionalnim zakonodavstvom može dopustiti neograničen (apsolutan) pristup svim informacijama koje proizlaze iz ugovora o autorskim pravima i ugovora o savjetodavnim uslugama, čak i kada su ti ugovori kategorizirani kao poslovna tajna i kada navedeno zakonodavstvo predviđa tu mogućnost samo u odnosu na institucije koje su pod prevladavajućim utjecajem države, a ne i za druge subjekte koji podliježu toj obvezi, te utječe li na to tumačenje i Uredba [br. 575/2013] u pogledu pravila koja se odnose na objavljivanje informacija, osobito u smislu da pristup informacijama javnog sektora u smislu Direktive [IJS] ne može biti širi od onog predviđenog jedinstvenim pravilima u području objave podataka propisanim navedenom uredbom? 2. Treba li Uredbu [br. 575/2013], konkretnije članak 446. i članak 432. stavak 2. iz dijela osmog te uredbe, tumačiti na način da se potonjim odredbama protivi zakonodavstvo države članice kojim se banci, koja se nalazi ili se nalazila pod prevladavajućim utjecajem subjekta javnog prava, nalaže da objavi informacije o ugovorima za savjetodavne, pravne i intelektualne usluge te, konkretnije, informacije koje se odnose na vrstu zaključene transakcije, ugovornog partnera (u slučaju pravne osobe: naziv ili tvrtka, sjedište i poslovna adresa), vrijednost ugovora, iznos pojedinačnih plaćanja, datum i trajanje transakcije i slični podaci iz priloga ugovoru, pri čemu su to sve informacije koje su nastale u razdoblju prevladavajućeg utjecaja, a da se pritom ne predviđa ni jedna iznimka od takvog zahtjeva, ni mogućnost odvagivanja između javnog interesa za pristupanje podacima i interesa banke da zaštiti poslovnu tajnu, u okolnostima bez prekograničnih elemenata?”
4

Prilog V. Aktu o pristupanju Hrvatske naslovljen je „Popis iz članka 18. Akta o pristupanju: prijelazne mjere”, a u poglavlju 2. tog priloga, naslovljenom „Slobodno kretanje osoba”, u stavcima 1., 2. i 12. predviđa se: „1. Članak 45. i članak 56. prvi stavak UFEU‑a, kad je riječ o slobodi kretanja radnika i slobodi pružanja usluga koja uključuje privremeno kretanje radnika kako je određeno u članku 1. Direktive 96/71/EZ, između Hrvatske s jedne strane i svake od sadašnjih država članica s druge strane u cijelosti se primjenjuju samo podložno prijelaznim odredbama utvrđenima u stavcima 2. do 13. 2. Odstupajući od članaka 1. do 6. Uredbe (EU) br. 492/2011 [Europskog parlamenta i Vijeća od 5. travnja 2011. o slobodi kretanja radnika u Uniji (SL 2011., L 141, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 264.)], do kraja razdoblja od dvije godine od dana pristupanja sadašnje države članice primjenjuju nacionalne mjere ili mjere koje proizlaze iz dvostranih sporazuma, koje uređuju pristup hrvatskih državljana njihovim tržištima rada. Sadašnje države članice mogu nastaviti primjenjivati te mjere do kraja razdoblja od pet godina od dana pristupanja. […] 12. U svrhu rješavanja ozbiljnih poremećaja ili prijetnj[i] od ozbiljnih poremećaja u određenim osjetljivim uslužnim sektorima na tržištima rada Njemačke i Austrije, koji bi se u određenim regijama mogli pojaviti kao posljedica transnacionalnog pružanja usluga, kako je određeno u članku 1. Direktive 96/71/EZ, a sve dok one, u skladu s gore utvrđenim prijelaznim odredbama, primjenjuju nacionalne mjere ili mjere koje proizlaze iz dvostranih sporazuma […], Njemačka i Austrija mogu, nakon što obavijeste Komisiju, odstupiti od članka 56. prvog stavka UFEU‑a kako bi, u kontekstu pružanja usluga od strane trgovačkih društava osnovanih [poduzetnika s poslovnim nastanom] u Hrvatskoj, ograničile privremeno kretanje radnika čije pravo na zasnivanje radnog odnosa u Njemačkoj i Austriji podliježe nacionalnim mjerama. Popis uslužnih sektora koji se mogu obuhvatiti ovim odstupanjem je kako slijedi: […] – u Austriji: Sektor NACE (*) šifra, osim ako [ni]je drukčije određeno […] Građevinarstvo, uključujući s njime povezane grane 45.1 do [45.]4 Djelatnosti navedene u Prilogu Direktivi 96/71/EZ […] (*) NACE: vidi 31990 R 3037: Uredba Vijeća (EEZ) br. 3037/90 od 9. listopada 1990. o statističkoj klasifikaciji ekonomskih djelatnosti u Europskoj zajednici [(SL 1990., L 293, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 7., str. 3.)]. […] Učinak primjene ovog stavka ne smije imati za posljedicu restriktivnije uvjete za privremeno kretanje radnika u kontekstu transnacionalnog pružanja usluga između Njemačke ili Austrije i Hrvatske od uvjeta koji su na snazi na dan potpisivanja Ugovora o pristupanju.”
6

Članak 3. legge n. 130 – Disposizioni in materia di cremazione e dispersione delle ceneri (Zakon br. 130 o kremiranju i prosipanju pepela), od 30. ožujka 2001. (GURI br. 91 od 19. travnja 2001.), određuje: „1. Šest mjeseci od stupanja na snagu ovog zakona, [[decreto del Presidente della Repubblica n. 285, approvazione del regolamento di polizia mortuaria (Uredba predsjednika Republike br. 285 kojom se odobrava Uredba o pogrebničkoj djelatnosti), od 10. rujna 1990. (GURI br. 239 od 12. listopada 1990.),] može se izmijeniti uredbom donesenom na temelju članka 17. stavka 1. Zakona br. 400 od 23. kolovoza 1998., koji je izmijenjen na prijedlog ministra zdravstva, nakon provedenog savjetovanja s ministrima unutarnjih poslova i pravosuđa, i nakon donošenja mišljenja nadležnih parlamentarnih odbora, na temelju sljedećih načela: […] (b) suglasnost za kremiranje daje se ovisno o volji koju je pokojnik izrazio za života ili koju član njegove obitelji izrazi u skladu sa sljedećim uvjetima: […] (c) prosipanje pepela, poštujući volju pokojnika, dopušteno je samo na jednom dijelu groblja namijenjenom za tu svrhu, u prirodi ili na privatnom zemljištu; prosipanje na privatnom zemljištu treba učiniti na otvorenom uz odobrenje vlasnika i ne smije se naplaćivati; u svakom slučaju, prosipanje pepela zabranjeno je u naseljenim područjima […]; prosipanje u more, jezera ili vodene tokove dopušteno je u područjima bez plovila i objekata; (d) prosipanje pepela izvršava bračni drug ili druga ovlaštena osoba koja je član obitelji, izvršitelj oporuke ili pravni zastupnik udruge iz stavka 2. točke (b) čiji je pokojnik bio član ili, ako navedeni ne postoje, osoba koju je općina ovlastila u tu svrhu; […] (f) na prijevoz urne s pepelom ne primjenjuju se preventivne sanitarne mjere predviđene za prijevoz tijela pokojnika, osim ako sanitarna tijela ne odrede drukčije; […] (i) krematorijska dvorana za ispraćaj mora biti uređena na način koji omogućuje održavanje pogrebnog obreda i dostojanstveno odavanje posljednje počasti pokojniku. […]”
40

Pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, čini se da je to slučaj sa stipendijama o kojima je riječ u glavnom postupku jer se doima da su one takve naravi da mogu ukloniti sve ili dio mogućih financijskih prepreka sudjelovanju u sveučilišnim pravnim istraživačkim i studijskim projektima u inozemstvu, pridonoseći omogućavanju dotičnim kandidatima da se bolje nose s višim putnim i životnim troškovima zbog preseljenja u inozemstvo i školarinama povezanima s tim istraživačkim projektima ili obrazovnim programima.
25

To ministarstvo je, nakon što je na individualnom razgovoru s E. G.-om, koji je održan 22. siječnja 2016., odlukom od 9. veljače 2016. utvrdilo da on ne ispunjava uvjete za odobravanje statusa izbjeglice, ali da mu se status supsidijarne zaštite može priznati do punoljetnosti, odnosno do 31. prosinca 2019.
60

Žalitelj dodaje da je, kad je riječ o točki 169. pobijane presude, Opći sud iskrivio činjenice utvrdivši da je žalitelj naveo da je premještanje proizvodnje posteljine od strane industrije Unije u druge zemlje prekinulo uzročnu vezu između štete koju je pretrpjela ta industrija i uvoza iz Pakistana. On osim toga navodi da Opći sud nije obrazložio tvrdnju koja se nalazi u točki 170. pobijane presude, prema kojoj su uvodne izjave 109. do 111. sporne uredbe ukazale na to da je Vijeće pravilno ocijenilo učinak uvoza predmetnog proizvoda iz Turske. On naposljetku navodi da u pobijanoj presudi nije analiziran ni zajednički učinak preusmjeravanja industrije Unije na luksuzni sektor i paralelno povećanje uvoza turskih proizvođača povezanih s industrijom Unije.
49

Kako bi ispitao je li, kao što to tvrdi žalitelj svojim drugim žalbenim razlogom, Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kad je u točkama 34. do 38. pobijanog rješenja smatrao da sporna uredba podrazumijeva provedbene mjere, u smislu članka 263. četvrtog stavka posljednjeg dijela rečenice UFEU‑a, potrebno je podsjetiti, kao što je to Opći sud pravilno naglasio u točki 34. tog rješenja, da izraz „a ne podrazumijevaju provedbene mjere” iz te odredbe, valja protumačiti s obzirom na cilj te odredbe, koji je, kao što to proizlazi iz pozadine njezina nastanka, usmjeren prema izbjegavanju toga da neki pojedinac bude prisiljen prekršiti pravo kako bi ostvario pristup sudu. Ako određeni regulatorni akt proizvodi izravne učinke na pravni položaj fizičke ili pravne osobe a da pritom ne zahtijeva provedbene mjere, ta bi osoba mogla biti lišena djelotvorne sudske zaštite ako pred sudom Unije ne raspolaže izravnim pravnim lijekom radi osporavanja zakonitosti tog regulatornog akta. Naime, u nedostatku provedbenih mjera, fizička ili pravna osoba, iako se predmetni akt izravno odnosi na nju, mogla bi ostvariti sudski nadzor tog akta samo nakon što je povrijedila njegove odredbe, pozivajući se na njihovu nezakonitost u okviru postupaka koji su protiv nje pokrenuti pred nacionalnim sudovima (presude od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija, C‑456/13 P, EU:C:2015:284, t. 29., i od 13. ožujka 2018., Industrias Químicas del Vallés/Komisija, C‑244/16 P, EU:C:2018:177, t. 42.).
52

Zatim, kad je riječ o provedbenim uredbama br. 924/2012 i 2015/519, iako se tim uredbama u određenoj mjeri prenosi volja Unije da postupi u skladu s odlukom TRS‑a od 28. srpnja 2011., to ne može, uzimajući u obzir iznimnu prirodu situacija koje omogućuju nadzor zakonitost s obzirom na pravila proizašla iz WTO‑a, kao što je to navedeno u točki 47. ove presude, biti dovoljno da bi se moglo smatrati da je donošenjem navedenih uredbi Unija namjeravala provesti posebnu obvezu preuzetu u okviru WTO‑a, koja može opravdati iznimku od nemogućnosti isticanja pravila WTO‑a pred sudom Unije i omogućiti potonjem provođenje nadzora zakonitosti predmetnih akata Unije s obzirom na ta pravila (vidjeti u tom smislu presude od 1. ožujka 2005., Van Parys, C‑377/02, EU:C:2005:121, t. 42. do 48., i od 4. veljače 2016., C & J Clark International i Puma, C‑659/13 i C‑34/14, EU:C:2016:74, t. 93. do 98.).
9

Ta je klauzula, sastavljena na engleskom jeziku, u posljednjoj verziji ugovora o distribuciji od 20. prosinca 2005. glasila kako slijedi: „This Agreement and the corresponding relationship between the parties shall be governed by and construed in accordance with the laws of the Republic of Ireland and the parties shall submit to the jurisdiction of the courts of the Republic of Ireland. Apple [Sales International] reserves the right to institute proceedings against Reseller in the courts having jurisdiction in the place where Reseller has its seat or in any jurisdiction where a harm to Apple [Sales International] is occurring.”
27

Posljedično, kao što je to istaknula Komisija, svrha pojašnjavanja činjenica i okolnosti tijela nadležnih za provedbu istrage u smislu članka 57. stavka 6. Direktive 2014/24 nije jednaka svrsi provjere pouzdanosti gospodarskog subjekta koji je poduzeo mjere predviđene tom odredbom i koji mora javnom ponuditelju podnijeti dokaze o njihovoj dostatnosti kako bi ga on uključio u postupak javne nabave. Na taj način, dok god to zahtijevaju zadaće javnog naručitelja i tijela nadležnih za provedbu istrage i u za to potrebnoj mjeri, gospodarski subjekt koji nastoji dokazati svoju pouzdanost unatoč postojanju relevantne osnove za isključenje mora učinkovito surađivati s tijelima kojima su povjerene spomenute zadaće, bilo da je riječ o javnom naručitelju ili tijelu nadležnom za provedbu istrage.
32

U tom pogledu, treba zaključiti da se za činjenicu da su izabrani različiti vezujući čimbenici ovisno o tome karakterizira li ili ne nesamostalni rad velika mobilnost na međunarodnoj razini ne može smatrati da predstavlja diskriminaciju ili razliku u postupanju koja je zabranjena u pogledu slobode kretanja radnika. Naime, s jedne strane, kao što to proizlazi iz točke 22. ove presude, taj je izbor, u nedostatku mjera za ujednačavanje ili usklađivanje radi uklanjanja dvostrukog oporezivanja na razini Europske unije, na dotičnim državama članicama te je, osim toga, potonji u skladu s međunarodnom poreznom praksom. S druge strane, rezident koji obavlja nesamostalan rad koji karakterizira velika mobilnost na međunarodnoj razini, zbog same prirode te djelatnosti, u svakom se slučaju ne nalazi u situaciji objektivno usporedivoj s onom rezidenta koji se nalazi u situaciji poput one B. Sauvagea.
14

Međutim, kada, kao što je to slučaj u glavnom predmetu, tijela države članice prihvate zahtjev za uzajamnu pravnu pomoć na temelju CISA‑e – koja je sastavni dio prava Unije na temelju Protokola br. 19 o schengenskoj pravnoj stečevini uključenoj u okvir Europske unije, koji se nalazi u prilogu Lisabonskom ugovoru (SL 2010., C 83, str. 290.) – ona provode pravo Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje. Osim toga, presuđeno je da članak 54. CISA‑e treba tumačiti s obzirom na članak 50. Povelje, poštovanje čijeg bitnog sadržaja on osigurava (vidjeti u tom smislu presude od 27. svibnja 2014., Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, t. 59.; od 5. lipnja 2014., M, C‑398/12, EU:C:2014:1057, t. 35. i od 29. lipnja 2016., Kossowski, C‑486/14, EU:C:2016:483, t. 31.). Stoga činjenična i pravna situacija iz glavnog postupka potpada pod područje primjene prava Unije.
24

To nije slučaj u pogledu točke 41. Priloga II. Uredbi br. 110/2008, u kojoj se ne spominje mogućnost dodavanja sastojaka koji nisu navedeni u točki 41. podtočki (a) tog priloga. Naime, osim tih sastojaka, izričito je predviđena samo uporaba određenih tvari i aromatičnih pripravaka, i to pod uvjetima utvrđenima u točki 41. podtočki (c) navedenog priloga. Međutim, mlijeko se ne može kvalificirati kao „aromatična tvar” ili „pripravak”.