ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
138

Međutim, posebno iz uvodnih izjava 28. do 33., 45., 46., 50., 51., 55., 56., 92. i 98. do 102. pobijane uredbe proizlazi da raspoloživi podaci podrazumijevaju sve podatke kojima se Vijeće koristilo kako bi utvrdilo postojanje tužiteljeva izbjegavanja mjera, to jest osobito podatke koji omogućuju utvrđivanje promjene u strukturi trgovine i izostanak uvjerljivog alternativnog objašnjenja te podatke iz Eurostatove baze podataka Comext koji su korišteni kao temelj, s jedne strane, nalaza narušavanja preostalog učinka prvotne antidampinške pristojbe i, s druge strane, postojanja dokaza koji upućuju na postojanje dampinga u odnosu na prethodno utvrđene uobičajene vrijednosti. Osim toga, raspoloživi podaci uključuju i sve relevantne dokaze u spisu, uključujući pritužbu (uvodne izjave 10. do 17. pobijane uredbe).
182

U tom pogledu, kao što proizlazi iz podataka koje je dostavio sam tužitelj, on je za poslovne godine 1387. do 1391. iranske kalendarske godine (20. ožujka 2008. do 20. ožujka 2013., u daljnjem tekstu: referentno razdoblje), prenio ukupan iznos od 1.687.181 milijuna rijala državnoj riznici na temelju obveze predviđene člankom 17.
27

Ustaljena je sudska praksa zahtijevati u pogledu izravnog utjecaja osporavane mjere da ona, kao prvo, izravno proizvodi učinke na pravni položaj pojedinca i da, kao drugo, onima kojima je upućena, a zaduženi su za njenu provedbu, ne ostavlja nikakvo diskrecijsko pravo s obzirom na to da je ta provedba u potpunosti automatska i proizlazi isključivo iz propisa Unije bez primjene drugih posrednih pravila (presuda od 5. svibnja 1998., Dreyfus/Komisija, C‑386/96 P, Zb., EU:C:1998:193, t. 43.; presuda od 29. lipnja 2004., Front national/Parlament, C‑486/01 P, Zb., EU:C:2004:394, t. 34. i presuda od 10. rujna 2009., Komisija/Ente per le Ville vesuviane i Ente per le Ville vesuviane/Komisija, C‑445/07 P i C‑455/07 P, Zb., EU:C:2009:529, t. 45.).
1

Tužitelji, Petropars Iran Co. (u daljnjem tekstu: PPI), Petropars Oilfields Services Co. (u daljnjem tekstu: POSCO), Petropars Aria Kish Operation and Management Co. (u daljnjem tekstu: POMC) i Petropars Resources Engineering Kish Co. (u daljnjem tekstu: PRE), iranska su društva koja izvršavaju svoju djelatnost u sektoru nafte, plina i petrokemije.
64

Nadalje, potrebno je uputiti na to da žalbeno vijeće, suprotno tužiteljevim navodima u tužbi, uopće nije skupno analiziralo dva apsolutna razloga za odbijanje iz članka 7. Uredbe br. 207/2009, već je, na prvom mjestu, opravdano privilegiralo analizu temeljenu na članku 7. stavku 1. točki (c) navedene uredbe zato što izraz „monaco“podsjeća na teritorij istog naziva i zato što je bilo potrebno najprije ispitati jesu li predmetni proizvodi i usluge u dovoljno izravnoj i konkretnoj vezi s teritorijalnim nazivom Kneževine Monako (točke 21. do 31. pobijane odluke). Žalbeno vijeće je tek u nastavku (u pobijanoj odluci odlomak započinje izrazom „usto“) navelo da se primjeni drugi apsolutni razlog odbijanja koji se temelji na članku 7. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009 (točke 32. do 33. pobijane odluke) i zatim zaključilo da se područja primjene tih apsolutnih razloga za odbijanje preklapaju (točka 34. pobijane odluke), a što je u skladu s ustaljenom sudskom praksom (vidjeti u tom smislu presude od 10. lipnja 2008, Novartis/OHIM (BLUE SOFT), T‑330/06, EU:T:2008:185, t. 30. i od 7. listopada 2010., Deutsche Behindertenhilfe – Aktion Mensch/OHIM (diegesellschafter.de), T‑47/09, EU:T:2010:428, t.24.).
21

Tužitelj smatra da pojam postupanja u predmetu od strane tijela države članice nadležnog za tržišno natjecanje u smislu članka 13. stavka 2. Uredbe br. 1/2003, a kojim se Komisiji nudi mogućnost odbacivanja pritužbe, treba tumačiti s obzirom na odredbe članka 5. navedene uredbe, koji se odnosi na različite vrste odluka koje navedene tijelo može donijeti. Slijedom navedenog, može se smatrati da je to tijelo postupalo u predmetu samo ako je ono nakon preliminarne istrage barem odlučilo da nema povoda za pokretanje postupka. Nasuprot tome, ne može se smatrati da je isto tijelo postupalo u predmetu u smislu odredaba članka 13. stavka 2. te uredbe kada ga je odbacilo samo zbog razloga prioriteta. To tumačenje potkrjepljuju odredbe članka 20. Obavijesti Komisije o suradnji u okviru Mreže tijela za zaštitu tržišnog natjecanja (SL 2004., C 101, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 231.) (u daljnjem tekstu: Obavijest o suradnji u okviru Mreže tijela za zaštitu tržišnog natjecanja).
94

Kao drugo i u svakom slučaju, iz spisa proizlazi (prilog 17. tužbi) da je certifikat tipa od 21. travnja 2010. koji je izdan za helikopter tipa Robinson R44 izdan na temelju članka 2. stavka 3. točke (a) Uredbe br. 1702/2003, koji u određenim slučajevima dopušta državama članicama da, ako su do 28. rujna 2008. izrazile želju da ne primjenjuju dio 21. priloga navedenoj uredbi (dio koji sadrži najvažnije odredbe relevantne za konkretan slučaj, kao što to proizlazi iz točaka 59. do 64. ove presude) mogu taj dio zamijeniti prikladnim nacionalnim propisom. Dakle, primjenom nacionalnog propisa države članice EASA je izdala certifikat tipa s danom 21. travnja 2010., a ne na temelju prava Unije, odnosno na temelju odredbi koji se primjenjuju na predmetni spor. Stoga tužitelj ne može s uspjehom isticati certifikat koji se temelji na tehničkoj stručnosti EASA‑e, osobito u odnosu na hidraulični sustav za upravljanje helikopterom tipa Robinson R44, za tvrdnju da je potonja počinila očitu pogrešku u ocjeni time što nije izdala odobrenje uvjeta leta za helikopter tipa Robinson R66 s obzirom na to da se EASA ograničila, kako joj to nalaže članak 2. stavak 3. točka (a) Uredbe br. 1702/2003, na primjenu prikladnog nacionalnog propisa.
5

Komisija je 25. lipnja 2013. donijela Odluku C (2013) 4103 final u vezi s postupkom primjene članka 20. stavka 4. Uredbe br. 1/2003, koja se odnosi na France Télécom kao i na sva društva nad kojima on ima neposrednu ili posrednu kontrolu, nalažući im da dopuste provođenje pretrage. Zbog promjene tužiteljeve tvrtke, Komisija je 27. lipnja 2013. donijela Odluku C (2013) 4194 final u vezi s postupkom primjene članka 20. stavka 4. Uredbe br. 1/2003, koja se odnosi na Orange kao i na sva društva nad kojima on ima neposrednu ili posrednu kontrolu, nalažući im da dopuste provođenje pretrage. Osim tvrtki svojih adresata, sadržaj odluka C (2013) 4103 final i C (2013) 4194 final je istovjetan (u daljnjem tekstu zajedno: pobijane odluke).
6

Odlukom od 22. ožujka 2013. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) četvrto žalbeno vijeće OHIM‑a poništilo je odluku Odjela za poništaje, u cijelosti odbilo tužiteljev zahtjev za opoziv, i naposljetku, naložilo tužitelju snošenje troškova. Konkretno, prvo, u vezi s proizvodima koji pripadaju razredu 12., žalbeno vijeće je nedopuštenim proglasilo zahtjev za opoziv uz obrazloženje da nije bio usmjeren protiv proizvoda za koje je sporni žig bio registriran. S tim u vezi to je vijeće ocijenilo da tužitelj ne može pobijati žig jer se isti nije stvarno rabio te u isto vrijeme priznati da se navedeni žig rabio. Ono je dodalo da tužitelj u svojem zahtjevu za opoziv nije sastavio popis registriranih proizvoda i usluga protiv kojih je taj zahtjev bio usmjeren. Drugo, žalbeno vijeće je zaključilo da s obzirom na to da je zahtjev za opoziv nedopušten u dijelu u kojem je usmjeren protiv proizvoda koji pripadaju razredu 12., on se ne može proglasiti djelomično dopuštenim u vezi s uslugama iz razreda 37. za koje je sporni žig također bio registriran.
46

Tužitelj tvrdi da raniji dizajn D1 sadržava jednostavnu liniju s dvjema jednostavnim i kratkim kukama na krajevima. S obzirom na to da se nijedan trodimenzionalni proizvod ne može prikazati takvim crtežom, on tvrdi da svaki prikaz ravne površine ostaje nejasan i neodređen. Zaključak žalbenog vijeća iz točke 30. pobijane odluke prema kojemu raniji dizajn D1 predstavlja proizvod s ravnom površinom stoga je pogrešan. Štoviše, iz OHIM‑ova dokumenta „Examination of Applications for Registered Community Designs“ proizlazi da se obilježja ranijeg dizajna koja nisu dovoljno prikazana na ranije neotkrivenoj slici ne mogu uzeti u obzir u svrhu ispitivanja individualnog karaktera spornog dizajna.
26

U vezi s dugim prigovorom koji se, u biti, odnosi na odsutnost analize opisnog karaktera za svaki navedeni proizvod, treba podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, iako odluka o odbijanju registracije žiga treba u načelu biti obrazložena za svaki od proizvoda ili usluga o kojima je riječ, nadležno tijelo može se, međutim, ograničiti na općenito obrazlaganje kada se isti razlog odbijanja suprotstavlja jednoj kategoriji ili grupi proizvoda ili usluga, među kojima postoji dovoljno izravna i konkretna veza, do točke da čine jednu kategoriju ili grupu proizvoda ili usluga dovoljne homogenosti (presuda SLIM BELLY, t. 16. supra, EU:T:2013:226, t. 33.; vidjeti također, u tom smislu, rješenje od 18. ožujka 2010., CFCMCEE/OHIM, C‑282/09 P, Zb., EU:C:2010:153, t. 37. do 40. i u tom smislu i analogno, presudu od 15. veljače 2007., BVBA Management, Training en Consultancy, C‑239/05, Zb., EU:C:2007:99, t. 34. do 38.).
69

Kao prvo, što se tiče glavnog cilja Direktive 2003/87, to jest smanjenja emisija stakleničkih plinova u Uniji, nije moguće tvrditi da su u uvjetima nepostojanja klauzule za slučajeve s prekomjernim teškoćama pravila o dodjeli iz Odluke 2011/278 očito neprikladna za ostvarivanje tog cilja. Naime, pravila za izračun emisijskih jedinica koje treba dodijeliti, sadržana u Odluci 2011/278 i utemeljena na referentnim vrijednostima za proizvod, toplinu i gorivo te na procesnim emisijama, namijenjena su smanjenju količine besplatno dodijeljenih emisijskih jedinica u trećem razdoblju trgovanja, to jest od 2013. nadalje, u odnosu na količinu u drugom razdoblju trgovanja, to jest u razdoblju od 2008. do 2012. Te su mjere dio prijelaznih pravila o besplatnoj dodjeli emisijskih jedinica, predviđenih u članku 10.a Direktive 2003/87, i namijenjena su tome da se, kako to proizlazi iz stavka 1. podstavka 3. te odredbe, osigura dodjela emisijskih jedinica kojom se neće poticati povećanje emisija stakleničkih plinova, nego korištenje učinkovitih tehnika radi smanjenja tih emisija i poboljšanja energetske učinkovitosti.
41

Osim toga, normalno pažljiv i oprezan podnositelj zahtjeva za žig Zajednice koji je, kao i tužitelj, u svojem zahtjevu za žig Zajednice izabrao engleski kao drugi jezik trebao je barem provjeriti izričaj članka 60. Uredbe br. 207/2009 u engleskoj verziji, koja glasi: „[o]bavijest se smatra podnesenom tek kad je pristojba za žalbu uplaćena“ ([t]he notice shall be deemed to have been filed only when the fee for appeal has been paid). Navedeni izričaj na engleskom jeziku jasno povezuje plaćanje pristojbe za žalbu (fee for appeal) s podnošenjem žalbe (notice of appeal), za koje je propisan rok od dva mjeseca, a ne s podnošenjem obrazloženja u kojem se izlažu razlozi za žalbu (statement setting out the grounds of appeal), za koje je propisan rok od četiri mjeseca.
2)

Crown Equipment (Suzhou) Co. Ltd i Crown Gabelstapler GmbH & Co. KG snosit će vlastite troškove kao i troškove Vijeća Europske unije.
2.

TestBioTech eV, European Network of Scientists for Social and Environmental Responsibility eV i Sambucus eV snose vlastite troškove kao i troškove Europske komisije.
Članak 4. stavak 3. podstavak 2. Uredbe br. 211/2011 o građanskoj inicijativi, prema kojem Komisija obavješćuje organizatore o razlozima odbijanja registracije prijedloga EGI, jest specifičan izraz navedene obveze obrazlaganja u području europske građanske inicijative, koji zahtijeva članak 296. podstavak 2. UFEU‑a. U tom pogledu, činjenica da prijedlog EGI nije bio registriran takve je naravi da utječe na samu djelotvornost prava građana da predlažu građansku inicijativu, kao što je to propisano u članku 24. stavku 1. UFEU‑a, te stoga takva odluka mora jasno navesti razloge koji opravdavaju navedeno odbijanje. Naime, građanin koji je podnio prijedlog građanske inicijative mora biti u mogućnosti shvatiti razloge zbog kojih Komisija tu inicijativu nije registrirala, tako da je potonja, kada postupa povodom tog prijedloga, dužna ocijeniti tu inicijativu, ali i obrazložiti svoju odluku o odbijanju s obzirom na njezin utjecaj na djelotvorno ostvarivanje prava koje je propisano u Ugovoru. To proizlazi iz same naravi tog prava koje, kao što to navodi uvodna izjava 1. Uredbe br. 211/2011, jača status građana Unije i poboljšava demokratsko funkcioniranje Unije osiguravanjem sudjelovanja građana u demokratskom životu Unije.

Komisija je povrijedila svoju obvezu obrazlaganja jer nije naznačila, u odluci kojom se odbija registracija zbog nepoštovanja uvjeta koji predviđa članak 4. stavak 2. točka (b) Uredbe br. 211/2011 mjere koje, među onima navedenima u prilogu prijedlogu EGI, nisu obuhvaćene njezinim ovlastima, ni razloge u prilog tomu zaključku. Na taj način, organizatori u svakom slučaju nisu bili u mogućnosti prepoznati prijedloge iz priloga prijedloga EGI koji su, prema toj instituciji, bili izvan okvira njezinih ovlasti, u smislu članka 4. stavka 2. točke (b), niti saznati za razloge koji su doveli do takve ocjene te su stoga bili spriječeni osporavati utemeljenost navedene ocjene, kao što je Opći sud spriječen provesti svoj nadzor zakonitosti Komisijine ocjene. Povrh toga, u izostanku cjelovitog obrazloženja, eventualno podnošenje novog prijedloga EGI, vodeći računa o Komisijinim primjedbama o dopuštenosti određenih prijedloga, bilo bi ozbiljno ugroženo, iz istog razloga kao i ostvarivanje ciljeva navedenih u uvodnoj izjavi 2. Uredbe br. 211/2011, a ti su potaknuti sudjelovanje građana u demokratskom životu i učiniti Uniju dostupnijom.

(t. 15., 17., 18., 29. i 34.)
Na temelju tumačenja članaka 174. do 178. UFEU‑a proizlazi da je zakonodavac Unije ovlašten donositi mjere čija je svrha promicanje sveukupnog skladnog razvoja u Uniji i, osobito, smanjivanje razlika među različitim regijama i zaostalosti regija u najnepovoljnijem položaju, pri čemu se u tom pogledu posebna pozornost treba pokloniti ruralnim područjima, područjima zahvaćenima industrijskom tranzicijom i regijama koje su izložene ozbiljnim i trajnim prirodnim ili demografskim poteškoćama, kao što su najsjevernije regije s vrlo niskom gustoćom naseljenosti te otoci, pogranične i planinske regije.

U tom pogledu, članci 174. do 178. UFEU‑a ne mogu biti pravne osnove za donošenje akta kojim se redefinira pojam regija, u smislu navedenih odredbi, povjerivši stvarni status regijama s nacionalnim manjinama, i to bez obzira na političke, administrativne i institucionalne okolnosti koje postoje u predmetnim državama članicama. U skladu s člankom 4. stavkom 2. UEU‑a, Unija mora, u okviru kohezijske politike, poštovati političke, administrativne i institucionalne okolnosti koje postoje u državama članicama. U dijelu kad samo u svrhu osiguranja usporedivosti regionalnih statističkih podataka članak 3. stavak 5. Uredbe br. 1059/2003 o uspostavi zajedničkog razvrstavanja prostornih jedinica za statistiku predviđa uzimanje u obzir mjerila poput zemljopisnih, društveno‑ekonomskih, povijesnih, kulturnih ili ekoloških, to ima svrhu samo zbrajanja, u neupravnoj jedinici odgovarajuće veličine stanovništva, postojećih upravnih jedinica unutar predmetnih država članica i to samo u svrhu osiguranja statističke usporedivosti razine razvoja tih različitih upravnih jedinica.

Iz toga slijedi da zakonodavac Unije ne može, a da ne povrijedi članak 4. stavak 2. UEU‑a, donijeti akt koji bi na temelju autonomnih mjerila i, stoga, neovisno o postojećim političkim, administrativnim i institucionalnim prilikama u predmetnim državama članicama, definirao regije s nacionalnim manjinama kojima je u okviru kohezijske politike Unije dodijeljena posebna pozornost. U svakom slučaju, čak i kad bi regije s nacionalnim manjinama mogle odgovarati postojećim upravnim jedinicama unutar predmetnih država članica ili zbrojevima takvih jedinica, očuvanje etničkih, kulturnih, vjerskih ili jezičnih značajki tih regija nije cilj koji bi mogao opravdati donošenje pravnog akta Unije na temelju članaka 174., 176., 177. i 178. UFEU‑a.

(t. 69., 72., 74.‑77.)
Izvođenje zaključaka o informacijama koje im je dostavio Europski ured za borbu protiv prijevara (OLAF) u isključivoj je i potpunoj nadležnosti nacionalnih tijela pa ona sama trebaju provjeriti opravdavaju li takve informacije ili zahtijevaju pokretanje kaznenog progona. Slijedom toga, sudska zaštita od kaznenog progona mora se osigurati na nacionalnoj razini zajedno sa svim jamstvima predviđenima domaćim pravom, uključujući i ona koja proizlaze iz temeljnih prava, kao i mogućnošću da sud koji vodi postupak uputi Sudu zahtjev za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a. Nacionalna tijela, ako odluče pokrenuti istragu, ocjenjuju posljedice mogućih OLAF‑ovih nezakonitih radnji i ta se ocjena može osporavati pred nacionalnim sudom. Ako se ne pokrene kazneni postupak ili ako on bude zaključen oslobađajućom presudom, pokretanje postupka za naknadu štete pred sudovima Unije dovoljno je jamstvo zaštite interesa dotične osobe koja može dobiti naknadu ukupne štete do koje je došlo zbog OLAF‑ova nezakonitog postupanja.

Tužba za naknadu štete prouzročene navodno zbog toga što je Europski ured za borbu protiv prijevara (OLAF) nacionalnim tijelima prenio izvješće o istrazi koja se tiče tužitelja ne može se smatrati preuranjenom zato što je i dalje u tijeku postupak pred nacionalnim sudom, s obzirom na to da mogući ishodi tog postupka ne mogu utjecati na postupak pred sudom Unije. Naime, ne traži se odgovor na pitanje je li tužitelj počinio nepravilnosti ili prijevaru, nego treba ispitati kako je OLAF proveo i zaključio istragu koja se izrijekom na njega odnosi i u kojoj se njemu pripisuje moguća odgovornost za nepravilnosti kao i to kako je Komisija postupala u toj istrazi. Ako nacionalna pravosudna tijela utvrde da tužitelj nije kriv, to neće nužno popraviti štetu koju je on možda pretrpio.

(t. 37.)
Argumentacija vezana uz doseg dužnosti brižnog postupanja koju je Službenički sud iznio u pogledu službenika zaposlenih sukladno članku 2. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika, to jest članova privremenog osoblja, može se tim više primijeniti i na službenike zaposlene u okviru članka 3.a istih Uvjeta zaposlenja, to jest na članove ugovornog osoblja.

S tim u vezi, iz sudske prakse proizlazi da opcija produljenja ugovora članu privremenog osoblja predstavlja tek mogućnost, pri čemu je ocjena ostavljena nadležnom tijelu, a institucije imaju velik prostor za diskrecijsko odlučivanje o organizaciji svojih službi, ovisno o zadaćama koje su im povjerene, i o raspoređivanju u tu svrhu osoblja koje imaju raspolaganju, pod uvjetom da se to raspoređivanje obavlja u interesu službe. Osim toga, kada nadležno tijelo odlučuje o položaju službenika, ono mora uzeti u obzir sve čimbenike koji mogu utjecati na njegovu odluku, odnosno ne samo interes službe, nego i osobito interes dotičnog službenika. To naime proizlazi iz dužnosti brižnog postupanja upravnog tijela koja odražava ravnotežu uzajamnih prava i obveza, koju su Pravilnik o osoblju i, per analogiam, Uvjeti zaposlenja ostalih službenika postavili u odnosima između javnih tijela i njihovih službenika. U svakom slučaju, vodeći računa o širokoj diskrecijskoj ovlasti kojom u tim okolnostima raspolažu institucije, sudski nadzor ograničen je na provjeru nepostojanja očite pogreške ili zlouporaba ovlasti.

U tom pogledu, Uvjeti zaposlenja ostalih službenika upravnim tijelima ne postavljaju obvezu da prethodno ispitaju mogućnost prerazmještaja člana privremenog osoblja ni u slučaju raskida ugovora na neodređeno vrijeme niti u slučaju neproduljenja ugovora na određeno vrijeme.

Budući da upravna tijela nemaju obvezu prethodno ispitati mogućnost prerazmještaja članova privremenog osoblja zaposlenih radi popunjavanja radnog mjesta predviđenog u sistematizaciji radnih mjesta, drugačije ne može biti ni kada je riječ o članovima ugovornog osoblja koji nisu raspoređeni na radno mjesto predviđeno tom sistematizacijom. Naprotiv, čak i u slučaju te kategorije službenika, unatoč tome što ne zauzimaju radno mjesto sadržano u navedenoj sistematizaciji, upravno tijelo dužno je, kada odlučuje o položaju službenika, uzeti u obzir sve čimbenike koji mogu utjecati na njegovu odluku, odnosno ne samo interes službe, nego i osobito interes dotičnog službenika.

(t. 32. do 34.)

Sud: presuda od 29. lipnja 1994., Klinke/Sud, C‑298/93 P, Zb., EU:C:1994:273, t. 38.

Opći sud: presude od 18. travnja 1996., Kyrpitsis/EGSO, T‑13/95, Zb. SS, EU:T:1996:50, t. 52.; od 15. listopada 2008., Potamianos/Komisija, T‑160/04, Zb. SS, EU:T:2008:438, t. 30.; od 8. rujna 2009., ETF/Landgren, T‑404/06 P, Zb., EU:T:2009:313, t. 162. i navedena sudska praksa; od 4. prosinca 2013., ETF/Schuerings, T‑107/11 P, Zb. SS, EU:T:2013:624, t. 98.; od 4. prosinca 2013., ETF/Michel, T‑108/11 P, Zb. SS, EU:T:2013:625, t. 99., i od 21. svibnja 2014., Komisija/Macchia, T‑368/12 P, Zb. SS, EU:T:2014:266, t. 57.
2.

Prihvaća se zahtjev društva Koinonia Tis Pliroforias Anoichti Stis Eidikes Anagkes – Isotis kojim se traži da se utvrdi neosnovanost zahtjeva za povrat predujma koji je dobilo na temelju ugovora br. 238940 „REsponding to All Citizens needing Help (REACH112)“ u pogledu troškova koje je iskazalo za prvo referentno razdoblje projekta REACH112.