ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

U uvodnim izjavama 9., 10., 23., 27. i 33. Direktive 2001/29 određeno je: „(9) Svako usklađivanje autorskog prava i srodnih prava mora se temeljiti na visokoj razini zaštite, budući da su takva prava ključna za intelektualno stvaralaštvo. Njihova zaštita pomaže u održavanju i razvoju kreativnosti u interesu autora, umjetnika izvođača, producenata, potrošača, kulture, industrije i javnosti u cjelini. Intelektualno vlasništvo je stoga priznato kao sastavni dio vlasništva. (10) Ako autori ili umjetnici izvođači namjeravaju nastaviti svoj kreativan i umjetnički rad, moraju dobiti odgovarajuću naknadu za korištenje svojega djela, kao što to moraju dobiti i producenti kako bi bili u mogućnosti financirati to djelo. Ulaganje potrebno za proizvodnju proizvoda kao što su fonogrami, filmovi ili multimedijalni proizvodi, i usluga kao što su usluge ‚na zahtjev’, značajno je. Odgovarajuća pravna zaštita prava intelektualnog vlasništva nužna je za jamčenje postojanja takve naknade i pruža mogućnost zadovoljavajućeg povrata tog ulaganja. […] (23) Ovom Direktivom trebalo bi se dodatno uskladiti pravo autora na priopćavanje javnosti. To bi se pravo trebalo tumačiti u širem smislu tako kao da ono obuhvaća svako priopćavanje javnosti koja nije prisutna na mjestu na kojem se priopćavanje obavlja. To pravo trebalo bi obuhvaćati svaki takav prijenos ili reemitiranje djela za javnosti putem žice ili bežičnim putem, uključujući radiodifuzijsko emitiranje. To pravo ne bi trebalo obuhvaćati nikakve druge radnje. […] (27) [Puka] opskrba materijalnim uređajem za priopćavanje nije sama po sebi priopćavanje u smislu ove Direktive. […] (33) Isključivo pravo reproduciranja trebalo bi biti podložno iznimci kako bi se dopustile određene privremene radnje reproduciranja, koje su u stvari prolazne ili popratne i koje čine sastavni i bitni dio tehnološkog procesa i čija je jedina svrha ili omogućavanje učinkovitog prijenosa u mreži između trećih strana preko posrednika ili ovlašteno korištenje djela ili drugog predmeta zaštite. Navedene radnje reproduciranja ne smiju kao takve imati neovisnu ekonomsku vrijednost. Ukoliko te radnje zadovoljavaju ove uvjete, ova iznimka trebala bi uključivati i radnje koje omogućuju pregledavanje i pohranjivanje, uključujući one koje omogućuju učinkovit rad prijenosnih sustava, uz uvjet da posrednik ne mijenja informacije i ne upliće se u zakonitu uporabu tehnologije, koja je široko priznata i u uporabi je u industriji, za dobivanje podataka o korištenju informacija. Uporaba bi se trebala smatrati zakonitom ako ju je odobrio nositelj prava ili ako nije ograničena zakonom.”
18

Sud koji je uputio zahtjev smatra da mađarska porezna uprava nije odbila pravo T. Farkasa na odbitak PDV‑a, već ga je obvezala na plaćanje poreza koji duguje na temelju pravila o oporezivanju u sustavu obrnute porezne obveze, u skladu s člankom 142. stavkom 1. točkom (g) Zakona o PDV‑u. Razlika na njegov teret odgovara PDV‑u navedenom na računu koji se odnosi na predmetnu transakciju. Sud koji je uputio zahtjev navodi da, iako je T. Farkas platio PDV predmetnom prodavatelju, on se na temelju odluka mađarske porezne uprave smatra obveznikom plaćanja tog poreza u državnu blagajnu. Iako mađarska porezna uprava ne osporava njegovo pravo na odbitak plaćenog PDV‑a, ona od iznosa koji on zahtijeva odbija povrat porezne razlike koju smatra njegovim teretom. Budući da se radi o dvama istovjetnim iznosima, oni se poništavaju. Sud koji je uputio zahtjev nadalje utvrđuje da je navedeni prodavatelj platio PDV u državnu blagajnu, tako da potonja nije pretrpjela štetu zbog toga što je predmetni račun pogrešno izdan na temelju općeg poreznog sustava, umjesto na temelju sustava obrnute porezne obveze. Osim toga, taj sud smatra da ništa ne upućuje na to da je došlo do utaje poreza ili da je postojala namjera stjecanja porezne olakšice.
17

Štoviše, IVASS je utvrdio da je ugled tog referentnog dioničara narušen zbog njegove višestruke osuđivanosti. Kao prvo, 29. srpnja 2013. Tribunale de Marsala (Sud u Marsali, Italija) osudio ga je za pokušaj teške prijevare na štetu talijanske države. Potom, navedeni dioničar bio je jedini član uprave talijanskog društva G. C. C. Garanzie Crediti e Cauzioni spA, koje je 28. kolovoza 2008. na temelju odluke Bance d’Italia (Banka Italije) uklonjeno s popisa financijskih posrednika zbog teških nepravilnosti u upravljanju i neispunjavanja minimalnih zahtjeva u pogledu vlasničkog kapitala. U tim okolnostima Banka Italije odredila mu je upravnu sankciju u iznosu od 80000 eura. Naposljetku, imovina talijanskog društva Garanzie Crediti e Cauzioni Srl, koje je nastalo preoblikovanjem društva G. C. C. Garanzie Crediti e Cauzioni spA, bila je predmet dviju odluka o zapljeni od 27. travnja i 28. svibnja 2010. koje je donijela Agenzia delle entrate (Porezna uprava, Italija) kako bi se osiguralo izvršenje neispunjenih obveza iz jamstva.
11

Članak 23. navedene uredbe, naslovljen „Posebne odredbe za tvari u postupnom uvođenju”, glasi: „1. Članci 5., 6., članak 7. stavak 1., članci 17., 18. i 21. ne primjenjuju se na sljedeće tvari do 1. prosinca 2010.: (a) tvari u postupnom uvođenju koje su […] razvrstane kao karcinogene, mutagene ili reproduktivno toksične tvari […] i koje su nakon 1. lipnja 2007. barem jedanput proizvedene u Zajednici ili uvezene u količinama od najmanje 1 tone godišnje po proizvođaču ili uvozniku; (b) tvari u postupnom uvođenju koje su […] razvrstane kao vrlo otrovne za organizme koji žive u vodi, koje mogu dugotrajno štetno djelovati u vodi […] i koje su nakon 1. lipnja 2007. barem jedanput proizvedene u Zajednici ili uvezene u količinama od najmanje 100 tona godišnje po proizvođaču odnosno uvozniku; (c) tvari u postupnom uvođenju koje su nakon 1. lipnja 2007. barem jedanput proizvedene u Zajednici ili uvezene u količinama od najmanje 1000 tona godišnje po proizvođaču odnosno uvozniku. 2. Članci 5., 6., članak 7. stavak 1., članci 17., 18. i 21. ne primjenjuju se do 1. lipnja 2013. na tvari u postupnom uvođenju koje su nakon 1. lipnja 2007. barem jedanput proizvedene u Zajednici ili uvezene u količinama od najmanje 100 tona godišnje po proizvođaču odnosno uvozniku. 3. […] do 1. lipnja 2018. […] 4. Ne dovodeći u pitanje odredbe stavaka od 1. do 3., registracija se može podnijeti u svakom trenutku prije odgovarajućeg roka. 5. Ovaj se članak na odgovarajući način primjenjuje i na tvari registrirane na temelju članka 7.”
14

U tim je okolnostima Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud, Njemačka) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. (a) Protivi li se članku 3. Direktive [2001/23] nacionalno pravilo koje propisuje da u slučaju prijenosa poduzeća ili pogona svi uvjeti rada koje su prenositelj i zaposlenik privatnopravno i pojedinačno dogovorili u ugovoru o radu neizmijenjeni prelaze na preuzimatelja – kao da ih je pojedinačnim ugovorom sâm dogovorio sa zaposlenikom – ako nacionalno pravo za preuzimatelja propisuje i sporazumne i jednostrane mogućnosti prilagodbe tih odredbi? (b) U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje [točku (a),] u cijelosti ili za određenu skupinu pojedinačno dogovorenih uvjeta rada iz ugovora o radu između prenositelja i zaposlenika: Proizlazi li iz primjene članka 3. Direktive 2001/23 da određene uvjete iz ugovora o radu koji su privatnopravno dogovoreni između prenositelja i zaposlenika treba izuzeti od neizmijenjenog prijenosa na preuzimatelja i prilagoditi ih isključivo zbog prijenosa poduzeća ili pogona? (c) Ako prema odgovorima Suda na [prvo pitanje, točke (a) i (b)], pojedinačno upućivanje dogovoreno pojedinačnim ugovorom o radu na temelju kojeg određene odredbe iz kolektivnog ugovora privatnopravno dinamično postaju sadržaj ugovora o radu ne prelazi u neizmijenjenom obliku na preuzimatelja: i) Primjenjuje li se to i u slučajevima kada ni prenositelj ni preuzimatelj nisu stranka kolektivnog ugovora niti su članovi takve stranke odnosno ako se odredbe iz kolektivnog ugovora još prije prijenosa poduzeća ili pogona ne bi primjenjivale na radni odnos s prenositeljem da klauzula o upućivanju nije dogovorena privatnopravno u ugovoru o radu? ii) U slučaju potvrdnog odgovora na [prvo pitanje, točku (c), podtočku (i)]: Primjenjuje li se to i u slučajevima kada su prenositelj i preuzimatelj poduzeća unutar iste grupe? 2. Protivi li se članku 16. [Povelje] nacionalno pravilo doneseno radi prijenosa Direktive 77/187 ili 2001/23 koje propisuje da je u slučaju prijenosa poduzeća ili pogona preuzimatelj vezan uvjetima iz ugovora o radu koje je prenositelj privatnopravno i pojedinačno dogovorio s radnikom prije prijenosa pogona kao da ih je sâm dogovorio i kada ti uvjeti određene odredbe kolektivnog ugovora koje se inače ne primjenjuju na radni odnos dinamično čine sadržajem ugovora o radu ako nacionalno pravo za preuzimatelja propisuje i sporazumne i jednostrane mogućnosti prilagodbe tih odredbi?”
10

Što se tiče pripisivanja povreda, člankom 1. sporne odluke društva Akzo Nobel, Akzo Nobel Chemicals GmbH i Akcros Chemicals Ltd smatra se odgovornima za njihovo sudjelovanje u povredi koja se odnosi na kositrene stabilizatore, i to za razdoblje od 24. veljače 1987. do 21. ožujka 2000. u pogledu društva Akzo Nobel, od 24. veljače 1987. do 28. lipnja 1993. u pogledu društva Akzo Nobel Chemicals GmbH i od 28. lipnja 1993. do 21. ožujka 2000. u pogledu društva Akcros Chemicals.
33

Neovisno o pitanju je li bilo dovoljno to što je Opći sud, kako bi priznao dopuštenost dokumenata o kojima je riječ dostavljenih Komisiji, u točki 80. pobijane presude samo utvrdio da njihovo slanje nacionalni sud nije proglasio nezakonitim, valja naglasiti ne samo to da je Opći sud u točkama 82. do 89. te presude ispitao okolnosti u kojima je to slanje obavljeno nego i to da je u točkama 71. do 79. te presude pravilno odbio kao neosnovan argument žaliteljâ prema kojem je, uzimajući u obzir ono što članak 12. Uredbe br. 1/2003 predviđa za razmjene informacija između tijela nadležnih za tržišno natjecanje, dokumente koje je carinska i financijska policija poslala Komisiji ona mogli upotrijebiti kao dokazna sredstva samo u svrhu u koju ih je prikupilo to nacionalno tijelo.
20

U tim okolnostima, Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud (Engleska i Wales) (Građanski odjel), Ujedinjena Kraljevina) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Jesu li s obzirom na članak 132. stavak 1. točku (i) Direktive [2006/112] isporuke restoranskih usluga i usluga zabavnih aktivnosti koje obrazovna ustanova pruža uz naknadu javnosti (koja nije primatelj glavne usluge obrazovanja) ‚usko povezane’ s osiguranjem obrazovanja u okolnostima u kojima pružanje tih usluga omogućuju studenti (koji su primatelji glavne isporuke obrazovanja) u okviru svojeg obrazovanja i kao bitan dio svojeg obrazovanja? 2. Pri odlučivanju o tome nalaze li se isporuke restoranskih usluga i usluga zabavnih aktivnosti u okviru izuzeća iz članka 132. stavka 1. točke (i) Direktive [2006/112] kao usluge ‚usko povezane’ s osiguranjem obrazovanja: (a) je li važno to što studenti imaju koristi od sudjelovanja u pružanju predmetnih isporuka, a ne od predmeta tih isporuka; (b) je li važno to što studenti te isporuke ne primaju i ne koriste, bilo izravno ili neizravno, nego ih uz naknadu prima i koristi javnost koja nije primatelj glavne isporuke obrazovanja; (c) je li važno to što, sa stajališta tipičnih primatelja predmetnih usluga (odnosno javnosti koja za njih plaća), isporuke ne predstavljaju način boljeg korištenja bilo kojom drugom isporukom nego su same sebi svrha; (d) je li važno to što, sa stajališta studenata, predmetne isporuke nisu same sebi svrha, nego je sudjelovanje u pružanju isporuka način boljeg korištenja glavnom isporukom obrazovnih usluga; (e) u kojoj mjeri treba uzeti u obzir načelo porezne neutralnosti?”
27

Kao što je to navedeno u točki 20. ove presude, zračni prijevoznik oslobađa se svoje obveze isplate odštete putnicima na temelju članka 5. stavka 1. točke (c) i članka 7. Uredbe br. 261/2004 ako može dokazati da je do otkazivanja ili kašnjenja leta u trajanju od tri sata ili duljem od tri sata u dolasku došlo zbog izvanrednih okolnosti koje se nisu mogle izbjeći čak ni uz poduzimanje svih razumnih mjera.
20

U tim je okolnostima Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg te Brussel, strafzaken (prvostupanjski sud u Bruxellesu čiji je službeni jezik nizozemski, kazneni odjel) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li Direktivu 2005/29 tumačiti na način da joj se protivi nacionalni zakon kojim se potpuno zabranjuje svako oglašavanje, bez obzira na to tko je njegov autor, usluga oralne i dentalne skrbi, kao što je to slučaj s člankom 1. Zakona o oglašavanju u području stomatološke skrbi od 15. travnja 1958.? 2. Treba li zabranu oglašavanja usluga oralne i dentalne skrbi smatrati ,pravilom u vezi sa zdravstvenim i sigurnosnim aspektima proizvoda’ u smislu članka 3. stavka 3. Direktive 2005/29? 3. Treba li Direktivu 2005/29 tumačiti na način da joj se protivi nacionalna odredba u kojoj se detaljno navode zahtjevi u pogledu diskretnosti kojima mora udovoljavati natpis stomatološke ordinacije namijenjen javnosti, kao što je to članak 8.d Kraljevske odluke kojom se uređuje obavljanje stomatološke djelatnosti od 1. lipnja 1934.? 4. Treba li Direktivu 2000/31 tumačiti na način da joj se protivi nacionalni zakon kojim se potpuno zabranjuje svako oglašavanje, bez obzira na to tko je njegov autor, usluga oralne i dentalne skrbi, uključujući komercijalno oglašavanje elektroničkim putem (internetska stranica), kao što je to slučaj s člankom 1. Zakona o oglašavanju u području stomatološke skrbi od 15. travnja 1958.? 5. Kako treba tumačiti pojam ,usluga informacijskog društva’ koji je definiran u članku 2. točki (a) Direktive 2000/31 u kojemu se upućuje na članak 1. stavak 2. Direktive 98/34? 6. Treba li članke 49. i 56. UFEU‑a tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se zbog zaštite javnog zdravlja nalaže potpuna zabrana oglašavanja usluga stomatološke skrbi?”
1

Europska komisija svojom tužbom zahtijeva od Suda da utvrdi da je uspostavom sustava poreza na dodanu vrijednost za nezavisne grupe osoba, kako je određen člankom 44. stavkom 1. točkom (y) pročišćenog teksta Zakona od 12. veljače 1979. o porezu na dodanu vrijednost (Službeni list A 1979., br. 23, u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u), člancima 1. do 4. Uredbe velikog vojvode od 21. siječnja 2004. o izuzeću od PDV‑a za usluge koje nezavisne grupe osoba isporučuju svojim članovima (Službeni list A 2004., br. 9, u daljnjem tekstu: Uredba velikog vojvode), upravnom okružnicom br. 707 od 29. siječnja 2004., u dijelu u kojem komentira članke 1. do 4. Uredbe velikog vojvode (u daljnjem tekstu: upravna okružnica) i bilješkom od 18. prosinca 2008. koju je sastavila radna skupina pri Comité d’Observation des Marchés (COBMA – Odbor za praćenje tržišta) u suglasnosti s Administration de l’Enregistrement et des Domaines (luksemburška porezna uprava) (u daljnjem tekstu: bilješka COBMA‑e), Veliko Vojvodstvo Luksemburg povrijedilo svoje obveze koje ima na temelju Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2010/45/EU od 13. srpnja 2010. (SL 2010., L 189, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 335.), a osobito članka 2. stavka 1. točke (c), članka 132. stavka 1. točke (f), članka 1. stavka 2. drugog podstavka, članka 168. točke (a), članka 178. točke (a), članka 14. stavka 2. točke (c) i članka 28. te direktive.
17

Primjenom članka 13. Protokola W. de Lobkowicz porezni je rezident u Francuskoj. On u toj državi članici ostvaruje dohotke od nekretnina. Od 2008. do 2011. ti su dohoci bili podvrgnuti CSG‑u, doprinosu za podmirenje socijalnog duga (u daljnjem tekstu: CRDS), socijalnom davanju od 2 % i dodatnim doprinosima uz to davanje po stopama od 0,3 % i 1,1 %.
64

Situacijama navedenima u prethodnoj točki svojstvena je činjenica da, iako su uređene propisima koji a priori pripadaju u nadležnost država članica, kao što su to propisi o pravu ulaska i boravka državljana trećih zemalja koji se nalaze izvan područja primjene odredaba sekundarnog zakonodavstva, i koji pod određenim uvjetima predviđaju priznanje takva prava, one, bez obzira na to, imaju bitnu vezu sa slobodom kretanja i boravka građanina Unije, kojoj se protivi odbijanje priznanja navedenim državljanima prava ulaska i boravka u državi članici u kojoj boravi taj građanin, s obzirom na to da bi to povrijedilo tu slobodu (presude od 13. rujna 2016., Rendón Marín, C‑165/14, EU:C:2016:675, t. 75., kao i od 13. rujna 2016., C. S., C‑304/14, EU:C:2016:674, t. 30. i navedena sudska praksa).
24

Članak 57. točke (a) do (c) navedene uredbe najprije se odnosi na tvari koje ispunjavaju kriterije prema kojima se razvrstavaju kao karcinogene, mutagene ili reproduktivno toksične (u daljnjem tekstu: CMR), iz kategorije 1.A ili 1.B, u skladu s odjeljcima 3.5. do 3.7. Priloga I. Uredbi br. 1272/2008. Nadalje, taj članak 57. u točkama (d) i (e) odnosi se na postojane, bioakumulativne i toksične tvari (u daljnjem tekstu: PBT) i one koje su vrlo postojane i vrlo bioakumulativne (u daljnjem tekstu: vPvB), sukladno kriterijima navedenima u Prilogu XIII. Uredbi REACH. Ti kriteriji temelje se na procjeni opasnosti koje te tvari predstavljaju. Konačno, članak 57. točka (f) te uredbe odnosi se na sve druge tvari koje ne ispunjavaju nijedan od navedenih kriterija, već „kod kojih postoje znanstveni dokazi o vjerojatnim ozbiljnim učincima na zdravlje ljudi ili okoliš koji su jednako zabrinjavajući kao učinci drugih tvari iz točaka od (a) do (e), i koje se određuju od slučaja do slučaja u skladu s postupkom iz članka 59.”.
27

U sklopu prvog žalbenog razloga koji se odnosi na točke 56. do 60., 69. do 74., 81., 82., 86. i 87. pobijanog rješenja, žalitelji tvrde da je Opći sud pogrešno zaključio da su se tužbeni razlozi koje su oni pred njim iznijeli u stvarnosti odnosili na sadržaj dopisa iz članka 17. Nadalje, navode da je Opći sud u točki 59. pobijanog rješenja, iz svoje presude od 11. ožujka 2009., TF1/Komisija (T‑354/05, EU:T:2009:66), pogrešno zaključio da se njegov nadzor ograničava na Komisijinu ocjenu sposobnosti preuzetih obveza da riješe utvrđene probleme tržišnog natjecanja, a da se ne odnosi na suštinsko pitanje nužnosti obveza. Tvrde, naime, da iz formulacije članka 108. stavka 1. UFEU‑a proizlazi da Komisijina konačna odluka mora sadržavati ocjenu o tom pitanju. Ta odluka pokriva cjelokupni postupak predviđen u člancima 17. do 19. Uredbe br. 659/1999. Smatraju da, prema tome, nadzor sudova Unije mora obuhvatiti i pitanje je li prijašnje stanje bilo spojivo s unutarnjim tržištem.
35

Da bi došao do tog zaključka, Sud je u pogledu uvodne izjave 39. i teksta članka 12. stavaka 2. i 3. Direktive o privatnosti i elektroničkim komunikacijama utvrdio da ako je poduzetnik, koje je pretplatniku dodijelilo telefonski broj obavijestilo tog pretplatnika o mogućnosti dostave njegovih osobnih podataka trećem poduzetniku u svrhu njihove objave u javnom imeniku i ako je on pristao na objavu tih podataka u takvom imeniku, on ne mora ponovno dati pristanak za dostavu tih istih podataka drugom poduzetniku u cilju objave tiskanog ili elektroničkog imenika odnosno stavljanja takvih imenika na raspolaganje posredstvom usluge davanja obavijesti o brojevima pretplatnika ako je zajamčeno da se dotičnim podacima neće koristiti u druge svrhe osim onih u koje su bili prikupljeni s ciljem njihove prve objave. Naime, pristanak pretplatnika, na temelju članka 12. stavka 2. te direktive, koji je valjano informiran, za objavu njegovih osobnih podataka u javnom imeniku veže se uz cilj te objave i proteže se na svaku daljnju obradu tih podataka od strane trećih poduzetnika aktivnih na tržištu javno dostupnih usluga davanja obavijesti o brojevima pretplatnika dostupnih javnosti i imenika ako ta obrada ima istu svrhu. Sud je u tom pogledu precizirao da tekst članka 12. stavka 2. Direktive o privatnosti i elektroničkim komunikacijama ne dopušta utvrditi da pretplatnik ima selektivno pravo odluke u korist određenih pružatelja javno dostupnih usluga davanja obavijesti o brojevima pretplatnika i imenika (vidjeti u tom smislu presudu od 5. svibnja 2011., Deutsche Telekom, C‑543/09, EU:C:2011:279, t. 62. do 65.).
28

U ovom slučaju, dovoljno je utvrditi da se u okviru odredbi Stečajnog zakona koje uređuju postupak otpisa dugova, subjekti kojima nije odobreno koristiti se tim postupkom – bilo zato što ne ulaze u područje primjene tog postupka ili zato što nisu ispunjeni uvjeti predviđeni u članku 142. navedenog zakona – ne nalaze u činjenično i pravno usporedivoj situaciji sa situacijom subjekata kojima je to korištenje odobreno s obzirom na cilj koji se želi postići tim odredbama, a to je, kao što to proizlazi iz točaka 10. i 12. te iz točaka 21. i 22. ove presude, omogućiti fizičkoj osobi koja je proglasila stečaj, dužniku koji je postupao u dobroj vjeri, ponovno bavljenje poduzetničkom djelatnošću nakon što se oslobodi dugova koji ostanu nenamireni nakon stečajnog postupka koji se vodio u vezi s tom osobom.
14

Članak 29/A stavci 1., 4., 6. i 7. Zakona o cestarinama, uvršten u taj zakon Zakonom br. LIV iz 2014., s učinkom od 9. studenoga 2014., određuje: „1. U slučajevima iz stavaka 2. do 4., podnositelji zahtjeva koji su podnijeli tijelu nadležnom za naplatu cestarina (u daljnjem tekstu: tijelo za naplatu cestarina) zahtjev u skladu sa stavcima 6. i 7. (u daljnjem tekstu: zahtjev) izuzeti su, pod uvjetima utvrđenima ovim zakonom, od plaćanja novčane kazne izrečene zbog bilo kakvog neovlaštenog korištenja ceste iz članka 14. točke (a) ovog zakona, u razdoblju od 1. srpnja 2013. do 31. ožujka 2014. […] 4. Na temelju osnovanog zahtjeva podnositelj zahtjeva je, ako su ispunjeni uvjeti iz stavka 7., izuzet od plaćanja novčane kazne određene za povredu članka 14. točke (a) ako je, tijekom razdoblja valjanosti kartice za cestarinu i najviše jednom na određenoj postaji u svakom pravcu, novčana kazna određena za dio ceste za koju se plaća cestarina ili za priključnu cestu koja je usporedna s cestom kojom je u tom trenutku predmetno vozilo bilo ovlašteno prometovati, ali to ovlaštenje nije upotrijebilo tijekom razdoblja njegove valjanosti. […] 6. Osim onoga što je utvrđeno stavcima 2. do 4., izuzeće od novčane kazne uvjetovano je time da je podnositelj zahtjeva, prije njegova podnošenja, platio tijelu za naplatu cestarina troškove pružene usluge u iznosu od 12000 HUF [oko 39 eura] po kazni, uključujući porez na dodanu vrijednost, te o tome podnio dokaz u trenutku podnošenja zahtjeva. […] 7. Zahtjev se može podnijeti u roku od 60 dana nakon stupanja na snagu Zakona br. LIV iz 2014. o izmjeni [Zakona o cestarinama]. Na temelju podnesenog zahtjeva – pod uvjetom da je njegov sadržaj u skladu sa zahtjevima ovog zakona te nije protivan sadržaju baze podataka tijela za naplatu cestarina – potonje tijelo izdaje potvrdu o mogućnosti izuzeća podnositelja zahtjeva od plaćanja novčane kazne, ako su ispunjeni uvjeti iz stavaka 2. do 4. Takva se potvrda neće izdati ako postoji nesklad između sadržaja zahtjeva i sadržaja baze podataka tijela za naplatu cestarina. Tijelo za naplatu cestarina izdaje potvrdu u roku od 120 dana od primitka zahtjeva. […]”