ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Članak 1. Uredbe Vijeća (EU) br. 1259/2010 od 20. prosinca 2010. o provedbi pojačane suradnje u području prava primjenljivog na razvod braka i zakonsku rastavu treba tumačiti na način da razvod na temelju jednostrane izjave jednog od supružnika pred vjerskim sudom, poput onog u glavnom postupku, nije obuhvaćen materijalnim područjem primjene te uredbe.

Kad je riječ, na prvom mjestu, o tekstu članka 1. Uredbe br. 1259/2010, tim se člankom, u stavku 1., samo navodi, da se ta uredba primjenjuje u situacijama koje uključuju kolizije zakona na razvod braka i zakonsku rastavu. U tekstu tog članka ne navodi se dakle nikakav element koristan za definiranje pojma „razvod” u smislu te odredbe.

Kada je riječ, na drugom mjestu, o kontekstu u kojem se javlja članak 1. Uredbe br. 1259/2010, prije svega treba napomenuti da nijedna druga odredba te uredbe ne daje definiciju pojma „razvod” u smislu te uredbe. Nadalje, iako je točno da privatni razvodi nisu izričito isključeni iz područja primjene Uredbe br. 1259/2010, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 60. svojega mišljenja, upućivanja na sudjelovanje „suda” i postojanje „postupka”, koja se nalaze u više odredbi te uredbe, poput članka 1. stavka 2., članka 5. stavaka 2. i 3., članaka 8. i 13. te članka 18. stavka 2. navedene uredbe, pokazuju da se potonja odnosi samo na razvode koje izriče državni sud ili javno tijelo ili tijelo pod njegovom kontrolom. Konačno, na temelju uvodne izjave 10. Uredbe br. 1259/2010, materijalno područje primjene i odredbe te uredbe moraju biti u skladu s Uredbom br. 2201/2003.

Kad je riječ, na trećem mjestu, o cilju koji se nastoji ostvariti Uredbom br. 1259/2010, njome se uspostavlja, kao što to proizlazi iz njezina naslova, pojačana suradnja među državama članicama sudionicama u području prava primjenljivog na razvod braka i zakonsku rastavu. Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 65. svojega mišljenja, prilikom donošenja te uredbe, u pravnim porecima država članica koje sudjeluju u takvoj pojačanoj suradnji, odluke koje imaju pravnu snagu u tom području mogu donositi samo javna tijela. U tom pogledu, iako je točno da je više država članica nakon donošenja Uredbe br.1259/2010 u svoje pravne poretke uvelo mogućnost izricanja razvoda bez sudjelovanja državnog tijela, uključivanje privatnih razvoda u područje primjene te uredbe ipak bi, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 66. svojega mišljenja, zahtijevalo prilagodbe koje su u nadležnosti jedino zakonodavca Unije.

Stoga, s obzirom na definiciju pojma „razvod” koja se nalazi u Uredbi br. 2201/2003, iz ciljeva koji se nastoje ostvariti Uredbom br. 1259/2010 proizlazi da su njome obuhvaćeni samo razvodi koje izriče državni sud, javno tijelo ili tijelo pod njegovom kontrolom.

(t. 37.-40., 44., 45., 47.-49. i izreka)
Članak 2. stavak 1. točku (c) Direktive Vijeća 75/363/EEZ od 16. lipnja 1975. o usklađivanju odredbi utvrđenih zakonima i drugim propisima u vezi s djelatnostima liječnika, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 82/76/EEZ od 26. siječnja 1982., i članak 24. stavak 1. točku (c) Direktive Vijeća 93/16/EEZ od 5. travnja 1993. o olakšavanju slobodnog kretanja liječnika te o uzajamnom priznavanju njihovih diploma, svjedodžbi i drugih dokaza o formalnim kvalifikacijama treba tumačiti na način da im se ne protivi propis države članice, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg se dodjela nacionalne stipendije čija je svrha financiranje usavršavanja, koje se provodi u drugoj državi članici i na temelju kojeg se stječe formalna kvalifikacija u specijalističkoj medicini, uvjetuje time da liječnik korisnik unutar razdoblja od deset godina od uspješno završene specijalizacije pet godina obavlja svoju profesionalnu djelatnost u toj prvoj državi članici ili, podredno, da vrati do 70 % iznosa primljene stipendije, uvećanog za kamate.

(t. 31. i t. 1. izreke)
Predmet C-308/16

Kozuba Premium Selection sp. z o.o.

protiv

Dyrektor Izby Skarbowej w Warszawie

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny)

„Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 12. stavci 1. i 2. – Članak 135. stavak 1. točka (j) – Oporezive transakcije – Izuzeće isporuke objekta – Pojam ‚prvo useljenje’ – Pojam ‚prenamjena’”

Sažetak – Presuda Suda (drugo vijeće) od 16. studenoga 2017.

Usklađivanje poreznih zakonodavstava – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Izuzeća – Transakcija čija je namjena isporuka objekta ili dijela objekta kao i zemljišta na kojem je smješten – Nacionalni propis kojim se izuzeće od poreza uvjetuje prvim useljenjem do kojeg je došlo u okviru oporezive transakcije – Nedopuštenost – Nacionalni propis kojim se u slučaju poboljšanja postojećeg objekta izuzeće od poreza uvjetuje neprelaskom fiksnog praga njegove prvotne vrijednosti – Dopuštenost – Uvjet – Tumačenje pojma „poboljšanje” iz nacionalnog propisa koje je jednako tumačenju pojma „prenamjena”iz Direktive 2006/112 – Provjera koja je na nacionalnom sudu

(Direktiva Vijeća 2006/112, čl. 12. st. 1. i 2. i čl. 135. st. 1. t. (j))

Članak 12. stavke 1. i 2. i članak 135. stavak 1. točku (j) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da im je protivna nacionalna odredba poput one u glavnom postupku, koja izuzeće od plaćanja poreza na dodanu vrijednost kada je riječ o isporuci objekta uvjetuje time da je do njegova prvog useljenja došlo u okviru oporezive transakcije. Te iste odredbe treba tumačiti na način da im se ne protivi to što se spomenutom nacionalnom odredbom navedeno izuzeće uvjetuje time da – u slučaju „poboljšanja” postojećeg objekta – učinjeni troškovi ne prelaze 30 % njegove prvotne vrijednosti, ako se pojam „poboljšanje” tumači na isti način kao pojam „prenamjena” iz članka 12. stavka 2. Direktive 2006/112, to jest tako da je predmetni objekt morao pretrpjeti znatne izmjene učinjene radi promjene njegove namjene ili znatne promjene uvjeta njegova korištenja.

(t. 59. i izreka)
Članak 1. stavak 7. točku (c) Uredbe br. 800/2008 treba tumačiti na način da je činjenica da poduzetnik ispunjava kriterije za pokretanje cjelokupnog stečajnog postupka u skladu s nacionalnim pravom – što je na nacionalnom sudu da utvrdi – dovoljna za to da stvori prepreku tome da mu se dodijeli državna potpora primjenom te uredbe ili, ako je ona već dodije“ljena, za to da se utvrdi da ona to nije mogla biti primjenom navedene uredbe, pod uvjetom da su ti kriteriji ispunjeni na datum na koji je navedena potpora bila dodijeljena. Nasuprot tomu, potpora dodijeljena poduzetniku u skladu s Uredbom br. 800/2008, a osobito u skladu s njezinim člankom 1. stavkom 6. te uredbe, ne može se opozvati samo iz razloga što je taj poduzetnik podvrgnut cjelokupnom stečajnom postupku nakon datuma na koji mu je ona bila dodijeljena.

(t. 39. i t. 2. izreke)
Predmet C-156/16

Tigers GmbH

protiv

Hauptzollamt Landshut

(zahtjev za prethodnu odluku koju je uputio Finanzgericht München)

„Zahtjev za prethodnu odluku – Provedbena uredba (EU) br. 412/2013 – Članak 1. stavak 3. – Carinski zakonik Zajednice – Članak 78. – Pravilo kojim se primjena pojedinačnih stopa antidampinške pristojbe uvjetuje dostavljanjem valjanog računa – Prihvatljivost dostavljanja valjanog računa nakon podnošenja carinske deklaracije – Odbijanje povrata”

Sažetak – Presuda Suda (osmo vijeće) od 12. listopada 2017.

Zajednička trgovinska politika – Zaštita od dampinga – Uvođenje antidampinških pristojbi – Uredba br. 412/2013 – Uvjeti primjene – Dostavljanje valjanog računa – Dostavljanje nakon podnošenja carinske deklaracije – Dopuštenost – Pretpostavke

(Uredba Vijeća br. 2913/92, kako je izmijenjena Uredbom br. 2700/2000, čl. 78. i Uredbom br. 412/2013, čl. 1. st. 3.)

Članak 1. stavak 3. Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 412/2013 od 13. svibnja 2013. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe uvedene na uvoz keramičkih stolnih i kuhinjskih proizvoda podrijetlom iz Narodne Republike Kine treba tumačiti na način da on dopušta da se nakon podnošenja carinske deklaracije dostavi valjani račun za potrebe određivanja konačne antidampinške pristojbe ako su ispunjeni svi ostali preduvjeti potrebni da bi se poduzetniku mogla odobriti posebna stopa antidampinške carine i ako je osigurano poštovanje pravilne primjene antidampinških pristojbi, a na sudu koji je uputio zahtjev je da to provjeri. Dakle, iz cijelog članka 78. Carinskog zakonika proizlazi da je dopušteno dostavljati nove podatke koje carinska tijela mogu uzeti u obzir, i to nakon podnošenja carinske deklaracije. Naime, logika tog članka ide za tim da se carinski postupak uskladi sa stvarnim stanjem (vidjeti u tom smislu presudu od 10. prosinca 2015., Veloserviss, C 427/14, EU:C:2015:803, t. 26. i navedenu sudsku praksu).

(t. 31., 39. i izreka)
Predmet C-248/16

Austria Asphalt GmbH & Co OG

protiv

Bundeskartellanwalt

(zahtjev za prethodnu odluku koji je podnio Oberster Gerichtshof)

„Zahtjev za prethodnu odluku – Tržišno natjecanje – Koncentracija poduzetnika – Uredba (EZ) br. 139/2004 – Članak 3. stavak 1. točka (b) i članak 3. stavak 4. – Područje primjene – Pojam ‚koncentracije’ – Promjena naravi kontrole nad postojećim poduzetnikom, koja od isključive postaje zajednička – Stvaranje zajedničkog pothvata koji trajno obavlja sve funkcije samostalnoga gospodarskog subjekta”

Sažetak – Presuda Suda (peto vijeće) od 7. rujna 2017.

Koncentracije između poduzetnika – Pojam – Pretvaranje poduzeća pod jedinstvenom kontrolom u zajednički pothvat – Uključenost – Pretpostavke – Zajednički pothvat koji trajno obavlja sve funkcije samostalnog gospodarskog subjekta

(Uredba Vijeća br. 139/2004, čl. 3.)

Kada je riječ o ciljevima koje se želi ostvariti Uredbom br. 139/2004., iz njezinih uvodnih izjava 5., 6. i 8. proizlazi da se njome želi osigurati da proces reorganizacije poduzeća ne izazove trajne štete za tržišno natjecanje. Tako je, kako proizlazi iz uvodne izjave 20. navedene uredbe, pojam koncentracije uputno definirati tako da obuhvaća djelovanja koja uzrokuju trajne promjene u kontroli predmetnih poduzetnika, a time i u strukturi tržišta. Stoga, kada je riječ o zajedničkim pothvatima, njih treba uključiti u područje primjene navedene uredbe ako trajno obavljaju sve funkcije samostalnoga gospodarskog subjekta.

U tom pogledu, kako je istaknula i nezavisna odvjetnica u točki 28. svojega mišljenja, u uvodnom se dijelu Uredbe br. 139/2004 ne razlikuju zajednički pothvati novoosnovani po završetku razmatrane operacije od onih koji su već postojali, a do tada su se nalazili pod isključivom kontrolom jednog koncerna, nakon čega su preneseni pod zajedničku kontrolu nekoliko koncerna. To nerazlikovanje je potpuno opravdano zbog činjenice da – iako nastanak zajedničkog pothvata Komisija mora kontrolirati u pogledu njegovih učinaka na strukturu tržišta – nastanak takvih učinaka ovisi o stvarnom pojavljivanju takvog zajedničkog pothvata na tržištu, to jest poduzetnika koji trajno obavlja sve funkcije samostalnoga gospodarskog subjekta. Stoga se članak 3. navedene uredbe odnosi na zajedničke pothvate samo ako njihovo stvaranje proizvodi trajan učinak na strukturu tržišta.

Imajući sve navedeno u vidu, na upućeno pitanje valja odgovoriti da članak 3. Uredbe br. 139/2004 treba tumačiti na način da, kada dođe do promjene kontrole nad postojećim poduzetnikom na način da ranije isključiva kontrola postane zajednička, koncentracija nastaje samo ako zajednički pothvat koji takvom operacijom nastane trajno obavlja sve funkcije samostalnog gospodarskog subjekta.

(t. 21.-25., 35.)
Članak 47. stavak 1. točku (a) i članak 47. stavak 4. Direktive 2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama treba tumačiti na način da im se ne protivi to da javni naručitelj isključi ponuditelja iz ugovora o javnoj nabavi jer potonji ne ispunjava uvjet u pogledu ekonomske i financijske sposobnosti sadržan u pozivu na nadmetanje, koji se odnosi na podnošenje potvrde koju je izdala banka, a u skladu s kojom se potonja obvezuje dodijeliti kredit u iznosu utvrđenom u tom pozivu na nadmetanje i jamčiti tom ponuditelju raspoloživost tog iznosa tijekom cjelokupnog razdoblja izvršenja ugovora.

S tim u vezi valja smatrati da je zahtjev dobivanja kredita namijenjenog izvršenju ugovora objektivno prikladna informacija o tome da ponuditelj ima ekonomsku sposobnost za uspješno izvršenje ugovora. Naime, kao što to ističe Europska komisija, dodjela kredita je prikladan dokaz toga da ponuditelj stvarno raspolaže sredstvima koja nisu u njegovu vlasništvu, a koja su potrebna za izvršenje ugovora (vidjeti u tom smislu presudu od 2. prosinca 1999., Holst Italia, C‑176/98, EU:C:1999:593, t. 29.). Međutim, zadaća suda koji je uputio zahtjev je i da provjeri je li iznos koji se zahtijeva u pozivu na nadmetanje razmjeran predmetu ugovora. S druge strane, kad je riječ o zahtjevu koji je također naveden u pozivu na nadmetanje, a odnosi se na dodjelu kredita u iznosu od najmanje 3000000 eura „tijekom razdoblja izvršenja ugovora (48 mjeseci)”, iako je točno da članak 47. Direktive 2004/18 izričito ne predviđa da javni naručitelj od ponuditelja može zahtijevati da sredstva potrebna za izvršenje ugovora budu na raspolaganju tijekom cjelokupnog razdoblja izvršenja ugovora, valja smatrati, poput nezavisnog odvjetnika u točki 46. njegova mišljenja, da provjera poštovanja ekonomskih i financijskih kriterija od strane javnog naručitelja u okviru postupka dodjele ugovora o javnoj nabavi pretpostavlja da on ima jamstvo da će ponuditelj stvarno moći upotrebljavati sva sredstva na koja se poziva tijekom razdoblja na koje se odnosi ugovor o javnoj nabavi (vidjeti u tom smislu presudu od 14. siječnja 2016., Ostas celtnieks, C‑234/14, EU:C:2016:6, t. 26. i navedenu sudsku praksu). Osim toga, održavanje traženog iznosa raspoloživim tijekom razdoblja izvršenja ugovora koristan je element pri konkretnoj ocjeni ponuditelja u odnosu na njegove obveze. Naime, dobro izvršenje ugovora neraskidivo je vezano uz to da ponuditelj raspolaže financijskim sredstvima za njegovo uspješno izvršenje.

(t. 36.‑38., 41., t. 1. izreke)
Treću rečenicu u članku 23. stavku 1. Uredbe br. 1008/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 24. rujna 2008. o zajedničkim pravilima za obavljanje zračnog prijevoza u Zajednici treba tumačiti na način da zračni prijevoznici prilikom objave svojih cijena prijevoza moraju odvojeno iskazati iznose koje korisnici usluga trebaju platiti na ime poreza, pristojbi na zračnim lukama i ostalih pristojbi, prireza ili provizija navedenih u članku 23. stavku 1. trećoj rečenici točkama (b) do (d) te uredbe i da te stavke ne mogu, čak ni djelomično, uključiti u cijenu prijevoza iz njezina članka 23. stavka 1. treće rečenice točke (a).

Analiza ciljeva propisa u kojem se nalazi odredba sporna u glavnom postupku i analiza njegova konteksta potvrđuje taj zaključak. Cilj članka 23. stavka 1. Uredbe br. 1008/2008 je, među ostalim, zajamčiti obavješćivanje i transparentnost cijena usluga u zračnom prijevozu iz zračne luke smještene na državnom području države članice i stoga pridonosi zaštiti korisnika tih usluga. Cilj obavješćivanja i transparentnosti cijena ne bi bilo moguće postići kada bi treću rečenicu u članku 23. stavku 1. Uredbe br. 1008/2008 trebalo tumačiti na način da zračnim prijevoznicima prepušta odabir hoće li uključiti poreze, pristojbe na zračnim lukama i ostale pristojbe, prireze i provizije u tarifu prijevoza ili će te stavke iskazati odvojeno.

Štoviše, drukčije tumačenje treće rečenice u članku 23. stavku 1. Uredbe br. 1008/2008 moglo bi toj odredbi oduzeti koristan učinak. Naime, s jedne strane, djelomično uključivanje u tarifu prijevoza stavki navedenih u članku 23. stavku 1. trećoj rečenici točkama (b) do (d) Uredbe br. 1008/2008 dovelo bi do prikazivanja samo onih iznosa koji nemaju veze sa stvarnošću. S druge strane, potpuno uključivanje tih stavki u tarifu prijevoza imalo bi za učinak to da bi iznos naznačen kao tarifa prijevoza mogao biti jednak konačnoj cijeni koja se plaća. Obveza navođenja konačne cijene koja se plaća već je propisana u drugoj rečenici u članku 23. stavku 1. te uredbe.

(t. 29.‑32., 36. i t. 1. izreke)
S druge strane, s obzirom na to da se pravo osobe koja se smatra oštećenom da pokrene postupak pred sudovima države članice u kojoj se nalazi središte njezinih interesa za cjelokupnu navodnu štetu opravdava interesom dobrog sudovanja, a ne potrebom posebne zaštite podnositelja zahtjeva, nije odlučujuće ni je li potonji fizička ili pravna osoba.

Članak 7. točku 2. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da pravna osoba koja tvrdi da su joj prava osobnosti povrijeđena objavljivanjem na internetu netočnih podataka koji se odnose na nju i neuklanjanjem komentara u odnosu na nju može pokrenuti postupak radi ispravljanja tih podataka, uklanjanja tih komentara i naknade cjelokupne pretrpljene štete pred sudovima države članice u kojoj se nalazi središte njezinih interesa.

Kada odnosna pravna osoba obavlja veći dio svoje djelatnosti u državi članici različitoj od one u kojoj ima svoje statutarno sjedište, ta osoba može tužiti navodnog počinitelja povrede pred sudom mjesta u kojem je šteta nastala, u toj drugoj državi članici. Kad je riječ o pravnoj osobi koja obavlja gospodarsku djelatnost, kao što je to tužitelj u glavnom postupku, njezino središte interesa treba odražavati mjesto u kojem su temelji njezina poslovnog ugleda najčvršći te ga stoga treba utvrditi s obzirom na mjesto u kojem obavlja glavni dio svoje gospodarske djelatnosti. Iako se središte interesa pravne osobe može poklapati s mjestom njezina statutarnog sjedišta – kada u državi članici u kojoj se to sjedište nalazi u potpunosti ili u bitnom dijelu obavlja svoju djelatnost i kada je, slijedom toga, ugled koji ondje uživa veći nego u svakoj drugoj državi članici – utvrđenje navedenog sjedišta ipak nije samo po sebi odlučujući kriterij u okviru takve analize.

Valja pojasniti i to da – ako iz elemenata koje sud mora ocijeniti u fazi ispitivanja svoje nadležnosti ne proizlazi da pravna osoba o kojoj je riječ većinu svoje gospodarske djelatnosti obavlja u jednoj državi članici, pa se ne može utvrditi središte interesa pravne osobe koja tvrdi da je oštećena zbog povrede svojih prava osobnosti – ta osoba ne može se koristiti pravom iz članka 7. točke 2. Uredbe br. 1215/2012 koje se sastoji u tome da navodnog počinitelja te povrede može tužiti za naknadu cjelokupne štete pred sudom mjesta u kojem je šteta nastala.

(t. 41., 43., 44. i t. 1. izreke)
Članak 296. stavak 2. Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da poljoprivrednici za koje je bilo utvrđeno da je iznos povrata koji dobivaju kao sudionici zajedničkog sustava paušalnog oporezivanja poljoprivrednika znatno veći od iznosa povrata koji bi dobili kao porezni obveznici u uobičajenom sustavu ili u pojednostavnjenom sustavu poreza na dodanu vrijednost ne mogu činiti kategoriju poljoprivrednika u smislu te odredbe.

U tom smislu članak 296. stavak 2. Direktive o PDV‑u propisuje mogućnost isključivanja poljoprivrednika iz sustava paušalnog oporezivanja, precizirajući da se takvo isključivanje može odnositi, među ostalim, na kategorije poljoprivrednika, ali ne definirajući pojam „kategorije poljoprivrednika”.

Naravno, taj pojam upućuje na djelatnost koju obavljaju dotični poljoprivrednici, koji, kako bi činili kategoriju, moraju imati jednu zajedničku značajku ili više njih.

Ipak, s obzirom na načelo pravne sigurnosti, kategorije poljoprivrednika iz tog članka 296. stavka 2. mora na temelju objektivnih, jasnih i preciznih kriterija propisati nacionalno zakonodavstvo ili, prema potrebi, izvršno tijelo koje je na to ovlastio nacionalni zakonodavac. Nadalje, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 36. svojeg mišljenja, ti se kriteriji moraju utvrditi unaprijed, u smislu da kategorija obuhvaćena isključenjem treba biti definirana a priori i in abstracto, tako da prilikom moguće odluke o sudjelovanju u sustavu poljoprivrednik može ocijeniti pripada li on kategoriji koja je obuhvaćena isključenjem i hoće li joj i dalje pripadati.

Stoga poljoprivrednik mora moći provesti ex ante pojedinačnu analizu svoje situacije kako bi utvrdio pripada li s obzirom na objektivne kriterije utvrđene tim zakonodavstvom kategoriji proizvođača isključenoj iz sustava paušalnog oporezivanja. Nasuprot tomu, kategorija poljoprivrednika u smislu članka 296. stavka 2. Direktive o PDV‑u ne može se definirati upućivanjem na kriterij koji dotičnim osobama ne bi omogućio provedbu takve pojedinačne analize jer se u suprotnom ne bi poštovali zahtjevi jasnoće i sigurnosti pravnih situacija.

(t. 46.‑49., 51. i t. 2. izreke)
Kada je riječ o ugovoru o radu koji se izvršava na području nekoliko država ugovornica, u nedostatku stvarnog središta poslovnih aktivnosti zaposlenika iz kojeg obavlja većinu svojih obveza prema poslodavcu, Sud je presudio da članak 5. točku 1. Briselske konvencije – s obzirom na potrebu utvrđivanja mjesta s kojim je spor najznačajnije povezan radi određivanja suca koji je u najboljem položaju za odlučivanje kao i s obzirom na potrebu osiguranja odgovarajuće zaštite radnika kao slabije ugovorne strane te izbjegavanja situacije u kojoj postoji mnoštvo nadležnih sudova – treba tumačiti na način da se odnosi na mjesto u kojem ili iz kojeg zaposlenik stvarno ispunjava većinu svojih obveza prema poslodavcu. Stoga u takvim okolnostima pojam „mjesto u kojemu zaposlenik obično obavlja posao”, sadržan u članku 19. točki 2. podtočki (a) Uredbe Bruxelles I, treba tumačiti na način da se odnosi na mjesto u kojem ili iz kojeg zaposlenik stvarno ispunjava većinu svojih obveza prema poslodavcu.

U predmetnom slučaju sporovi iz glavnih postupaka odnose se na radnike zaposlene kao članovi posade zračnog prijevoznika ili radnike koji su mu upućeni na rad. Stoga sud države članice pred kojim su pokrenuti takvi sporovi, ako ne može nedvojbeno utvrditi „mjesto u kojemu zaposlenik obično obavlja posao” mora, kako bi provjerio vlastitu nadležnost, identificirati „mjesto iz kojeg” taj zaposlenik obavlja većinu svojih obveza prema poslodavcu. Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 95. svojeg mišljenja, iz sudske prakse Suda također proizlazi da se radi konkretnog utvrđivanja tog mjesta nacionalni sud mora osloniti na skup indicija.

Kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 85. svojeg mišljenja, Sud je, što se tiče posebnosti poslovnih odnosa u sektoru prijevoza, u presudama od 15. ožujka 2011., Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151, t. 49.) i od 15. prosinca 2011., Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842, t. 38. do 41.) iznio nekoliko pokazatelja koje nacionalni sudovi mogu uzeti u obzir. Ti sudovi moraju osobito utvrditi u kojoj se državi nalazi mjesto iz kojeg zaposlenik izvršava svoje zadaće u vezi s prijevozom, mjesto na koje se vraća nakon obavljanja svojih zadaća, prima upute o svojim zadaćama i organizira svoj posao kao i mjesto u kojem se nalaze sredstva za rad. U tom pogledu u okolnostima poput onih u glavnom postupku i kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 102. svojeg mišljenja, također treba uzeti u obzir mjesto u kojem se nalaze zrakoplovi u kojima se obično obavlja posao.

(t. 58.‑61., 63., 64.)