STAJALIŠTE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

PEDRA CRUZA VILLALÓNA

od 6. srpnja 2015.1 ( 1 )

Predmet C‑237/15 PPU

Minister for Justice and Equality

protiv

Francisa Lanigana

(zahtjev za prethodnu odluku koji je postavio High Court (Irska))

„Zahtjev za prethodnu odluku — Hitni prethodni postupak — Policijska i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima — Okvirna odluka 2002/584/PUP — Europski uhidbeni nalog — Odluka o predaji — Članak 15. — Tražena osoba koja ne pristaje na predaju i koja je pritvorena — Rok za donošenje pravomoćne odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga — Članak 17. — Učinci nepoštovanja rokova — Prava tražene osobe — Povelja Europske unije o temeljnim pravima — Članak 6. — Pravo na slobodu — Europska konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda — Članak 5. stavak 1. točka (f) i stavak 4. — Pravo na pravno sredstvo u kratkom roku radi nadzora zakonitosti zadržavanja u pritvoru — Pravo puštanja na slobodu — Objašnjenja koja se odnose na Povelju — Članak 52. stavak 3. Povelje“

1. Okvirna odluka Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica ( 2 ), koju su države članice bile dužne provesti do 31. prosinca 2003., ubrzo je potaknula zahtjeve za prethodnim odlukama ( 3 ). Međutim, s obzirom na okolnost da u skladu s člankom 35. stavkom 2. UEU‑a, u verziji prije Ugovora iz Lisabona, sve države članice nisu svojim sudovima stavile na raspolaganje mehanizam upućivanja prethodnih pitanja, tek se sada, nakon okončanja prijelaznog razdoblja predviđenog u Protokolu br. 36 o prijelaznim odredbama, po prvi puta Sudu postavljaju pitanja koja su katkad svojstvena određenim državama članicama.

2. Sud se u okviru zahtjeva za hitnu prethodnu odluku ponovno nalazi suočen s pitanjima od velikog značaja u vezi s europskim uhidbenim nalogom ( 4 ). Moguće je smatrati da je takav pristup normalan s obzirom na to da se zahtjev za prethodnu odluku sâm po sebi nalazi u okviru postupka za koji je Unijin zakonodavac predvidio žurno rješavanje ( 5 ). Međutim, to nas ne sprečava, nego naprotiv potiče, na predlaganje odgovora koji uzima u obzir posebne okolnosti ovog predmeta.

3. Zahtjev za prethodnu odluku, koji je uputio High Court (Irska), postavlja Sudu u ovom slučaju pitanje o posljedicama nepoštovanja rokova utvrđenih u članku 17. Okvirne odluke 2002/584 u kojima država članica mora donijeti, u jednom ili drugom smislu, pravomoćnu odluku o izvršenju europskog uhidbenog naloga koji je izdala druga država članica, a osobito kad se zbog navedenog naloga traženoj osobi oduzme sloboda. High Court u konačnici želi saznati, a kako bi zatim mogao djelovati, jesu li u tom pogledu nacionalna sudska tijela, koja su dosad provodila odredbe Okvirne odluke 2002/584 bez podrške Suda, pravilno tumačila zahtjeve Okvirne odluke 2002/584.

I – Pravni okvir

A – Pravo Unije

4. Uvodne izjave 1., 5., 8., 12. i 13. Okvirne odluke 2002/584 glase: „(1) U skladu sa Zaključcima Europskog vijeća u Tampereu, održanoga 15. i 16. listopada 1999., a posebno u skladu s njihovom točkom 35., formalni postupak izručivanja trebao bi biti ukinut između država članica u odnosu na osobe koje bježe pred pravdom nakon što im je izrečena pravomoćna presuda, a postupci za izručenje trebali bi biti ubrzani u odnosu na osobe osumnjičene za počinjenje kaznenoga djela. […] (5) Cilj koji si je postavila Unija, da postane područje slobode, sigurnosti i pravde, vodi prema ukidanju izručenja između država članica i njegovu zamjenjivanju sustavom predaje osoba između pravosudnih tijela. Nadalje, uvođenje novog pojednostavljenog sustava predaje osuđenih ili osumnjičenih osoba u svrhe izvršenja kaznenih presuda ili kaznenog progona omogućuje ukidanje zamršenosti i opasnosti od kašnjenja koji postoje kod sadašnjih postupaka izručivanja. Tradicionalni odnosi suradnje koji su do sada prevladavali između država članica trebali bi biti zamijenjeni sustavom slobodnog protoka sudskih odluka u kaznenim stvarima, kako prije, tako i poslije donošenja pravomoćnih odluka, u području slobode, sigurnosti i pravde. […] (8) Odluke o izvršavanju europskog uhidbenog naloga moraju biti podložne dostatnom nadzoru, a to znači da će pravosudno tijelo države članice u kojoj je tražena osoba uhićena morati donijeti odluku o njezinoj predaji. […] (12) Ova Okvirna odluka poštuje temeljna prava i načela priznata u članku 6. Ugovora o Europskoj uniji, koja se odražavaju i u Povelji o temeljnim pravima Europske unije [u daljnjem tekstu: Povelja], a posebno u njezinu poglavlju VI. Ništa u ovoj Okvirnoj odluci ne smije se tumačiti kao zabrana odbijanja predaje osobe za kojom je izdan europski uhidbeni nalog, ako postoji razlog za uvjerenje, na temelju objektivnih elemenata, da je spomenuti uhidbeni nalog izdan u svrhe progona ili kažnjavanja osobe zbog njezina spola, rase, vjere, etničkog podrijetla, državljanstva, jezika, političkih uvjerenja ili spolnog usmjerenja, ili ako bi položaj te osobe mogao biti ugrožen zbog bilo kojega od tih razloga. Ova Okvirna odluka ne sprečava državu članicu da primijeni svoja ustavna pravila o pravu na pravični sudski postupak, slobodu udruživanja, slobodu tiska te slobodu izražavanja u drugim medijima. (13) Nitko ne smije biti udaljen, protjeran ili izručen državi u kojoj postoji stvarna opasnost da će osoba o kojoj je riječ biti osuđena na smrt, podvrgnuta mučenju ili drugom nečovječnom ili ponižavajućem postupku ili kažnjavanju.“

5. Članak 1. Okvirne odluke 2002/584, naslovljen „Definicija europskog uhidbenog naloga i obveza njegova izvršenja“, propisuje: „1. Europski uhidbeni nalog je sudska odluka koju izdaje država članica s ciljem uhićenja i predaje tražene osobe od strane druge države članice, zbog vođenja kaznenog progona, izvršenja kazne zatvora ili naloga za oduzimanje slobode. 2. Države članice izvršavaju svaki europski uhidbeni nalog na temelju načela uzajamnog priznavanja u skladu s odredbama ove Okvirne odluke. 3. Ova Okvirna odluka ne mijenja obvezu poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela sadržanih u članku 6. Ugovora o Europskoj uniji.“

6. Članak 5. točka 3. Okvirne odluke 2002/584, koji definira „[j]amstva koja mora, u nekim slučajevima, pružiti država članica izdavateljica naloga“, propisuje: „Izvršenje europskog uhidbenog naloga, koje obavlja pravosudno tijelo izvršenja, može, u skladu s pravom države članice izvršenja, biti podložno sljedećim uvjetima: […] 3. ako je osoba koja je predmet europskoga uhidbenog naloga izdanog u svrhe progona državljanin ili ima boravište u državi članici izvršenja, predaja te osobe može biti podložna uvjetu da ta osoba, nakon saslušanja, bude vraćena državi članici izvršenja kako bi u njoj izdržala zatvorsku kaznu ili mjeru oduzimanja slobode koja joj je izrečena u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog.“

7. Članci 11. i 12. Okvirne odluke 2002/584 propisuju : „Članak 11. Prava tražene osobe 1. Ako je tražena osoba uhićena, nadležno pravosudno tijelo izvršenja, u skladu s nacionalnim pravom, tu osobu obavještava o europskom uhidbenom nalogu i o njegovu sadržaju te o mogućnosti njezina pristanka na predaju pravosudnom tijelu koje je izdalo europski uhidbeni nalog. 2. Tražena osoba koja je uhićena u svrhe izvršenja europskoga uhidbenog naloga ima pravo na pravnog zastupnika i tumača u skladu s nacionalnim pravom države članice izvršenja. Članak 12. Zadržavanje osobe Ako je osoba uhićena na temelju europskog uhidbenog naloga, pravosudno tijelo izvršenja odlučuje hoće li zadržati traženu osobu, u skladu s pravom države članice izvršenja. Uhićena osoba u svakom trenutku može biti privremeno puštena na slobodu u skladu s domaćim pravom države članice izvršenja, pod uvjetom da nadležno tijelo te države članice poduzme sve mjere koje smatra potrebnima kako bi spriječilo bijeg te osobe.“

8. Članak 15. Okvirne odluke 2002/584, u vezi s odlukom o predaji, propisuje: „1. Pravosudno tijelo izvršenja odlučuje, u rokovima i pod uvjetima utvrđenima ovom Okvirnom odlukom, treba li osoba biti predana. 2. Ako pravosudno tijelo izvršenja utvrdi da su informacije koje je dostavila država članica izdavateljica uhidbenog naloga nedostatne i ne omogućavaju donošenje odluke o predaji tražene osobe, od nje zahtijeva da potrebne dopunske informacije, posebno one u vezi s člancima 3. do 5. te s odredbama članka 8., budu žurno dostavljene te može postaviti rok za njihov primitak, uzimajući u obzir potrebu poštovanja rokova iz članka 17. 3. Pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog u bilo koje doba može pravosudnom tijelu izvršenja poslati sve korisne dodatne informacije.“

9. Članak 17. Okvirne odluke 2002/584, naslovljen „Rokovi i postupci za donošenje odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga“, propisuje: „1. Europski uhidbeni nalog obrađuje se i izvršava kao žurni predmet. 2. U slučajevima u kojima tražena osoba pristaje na vlastitu predaju, pravomoćna odluka o izvršenju europskog uhidbenog naloga trebala bi biti donesena u roku od 10 dana nakon njezina pristanka. 3. U ostalim slučajevima, pravomoćna odluka o izvršenju europskog uhidbenog naloga trebala bi biti donesena u roku od 60 dana od uhićenja tražene osobe. 4. Ako, u posebnim slučajevima, europski uhidbeni nalog ne može biti izvršen u rokovima iz stavaka 2. ili 3., pravosudno tijelo izvršenja o tome odmah obavještava pravosudno tijelo koje je izdalo uhidbeni nalog, navodeći razloge kašnjenja. U tome slučaju, rok može biti produljen za dodatnih 30 dana. 5. Sve dok pravosudno tijelo izvršenja ne donese konačnu odluku o europskom uhidbenom nalogu, ono osigurava ispunjavanje materijalnih preduvjeta potrebnih za učinkovitu predaju tražene osobe. 6. Svako odbijanje izvršenja europskog uhidbenog naloga mora biti obrazloženo. 7. Ako, u posebnim okolnostima, država članica ne može poštovati rokove iz ovog članka, ona o tome obavještava [Europsku agenciju za jačanje pravosudne suradnje (Eurojust)], navodeći razloge za kašnjenje. Osim toga, država članica prema kojoj druga država članica opetovano kasni pri izvršenju europskih uhidbenih naloga, o tome obavještava Vijeće kako bi se provedba ove Okvirne odluke ocijenila na razini država članica.“

10. Članak 23. Okvirne odluke 2002/584, koji definira „[rokove] za predaju osobe“, propisuje: „1. Tražena se osoba predaje što je moguće ranije, na datum koji dogovaraju oba tijela o kojima je riječ. 2. Osoba se predaje najkasnije deset dana nakon donošenja pravomoćne odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga. 3. Ako je predaja tražene osobe u roku predviđenom u stavku 2. spriječena okolnostima na koje ne može utjecati nijedna od država članica, pravosudno tijelo izvršenja i pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog odmah međusobno stupaju u kontakt i dogovaraju novi datum za predaju. U tom slučaju, predaja se obavlja u roku od deset dana nakon dogovorenog novog datuma. 4. Predaja može biti odgođena, u izuzetnim okolnostima, zbog ozbiljnih humanitarnih razloga, npr. ako postoji osnovani razlog za uvjerenje da bi se time ugrozilo zdravlje ili život tražene osobe. Izvršenje europskog uhidbenog naloga obavlja se odmah po nestanku tih razloga. Pravosudno tijelo izvršenja odmah obavještava pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog i dogovara novi datum predaje. U tom slučaju, predaja se obavlja u roku od deset dana nakon dogovorenog novog datuma. 5. Po isteku rokova iz stavaka 2. [do] 4., osoba se pušta na slobodu ako se još nalazi u pritvoru.“

11. Naposljetku, članak 26. Okvirne odluke 2002/584, naslovljen „Uračunavanje vremena zadržavanja u državi članici izvršenja“, propisuje: „1. Država članica koja izdaje uhidbeni nalog oduzima ukupno vrijeme zadržavanja na temelju izvršenja europskog uhidbenog naloga od ukupnog vremena oduzimanja slobode koje mora biti izvršeno u državi članici koja izdaje uhidbeni nalog na temelju zatvorske kazne ili mjere oduzimanja slobode. 2. U tu svrhu, sve informacije o trajanju zadržavanja tražene osobe na temelju europskog uhidbenog naloga, pravosudno tijelo izvršenja ili središnje tijelo određeno u skladu s člankom 7. pružaju pravosudnom tijelu koje izdaje uhidbeni nalog u trenutku predaje osobe.“

B – Irsko pravo

12. Okvirna odluka 2002/584 prenesena je u irsko pravo European Arrest Warrant Actom iz 2003. ( 6 ), s naknadnim izmjenama. Odjeljak 13. EAW‑a iz 2003. propisuje: „(1) Nakon primitka europskog uhidbenog naloga koji je poslan u skladu s odjeljkom 12., središnje državno tijelo ga bez odgađanja upućuje, ili daje nalog za upućivanje, High Courtu radi supotpisa njegova izvornika ili ovjerovljene preslike u svrhu izvršenja predmetnog europskog uhidbenog naloga. (2) Ako High Court postupajući primjenom pododjeljka (1) utvrdi da su u vezi s europskim uhidbenim nalogom poštovane odredbe ovog zakona, on može supotpisati navedeni nalog u svrhu njegova izvršenja. (3) Ako su ispunjene odredbe pododjeljka (2), svaki pripadnik Garda Síochána može na cijelom državnom području izvršiti europski uhidbeni nalog čak i ako ga ne posjeduje u trenutku izvršenja. Uhićenoj osobi pokazuje se, ovisno o slučaju, nalog ili ovjerovljena preslika naloga koji je supotpisan u skladu s pododjeljkom (2) te joj se daje njegova preslika u trenutku uhićenja, odnosno u roku od 24 sata od uhićenja ako pripadnik Garda Síocháne ne posjeduje, ovisno o slučaju, nalog ili ovjerovljenu presliku naloga. (4) Prilikom uhićenja osobe na temelju europskog uhidbenog naloga, tu se osobu obavještava o njezinu pravu na: (a) pristanak na predaju u državu izdavanja prema odjeljku 15.; (b) stručni pravni savjet i zastupanje; i (c) usluge tumača, ako je to potrebno. (5) Osoba uhićena na temelju europskog uhidbenog naloga dovodi se što je prije moguće pred High Court koji, ako utvrdi da je riječ o osobi za koju je izdan europski uhidbeni nalog: (a) zadržava tu osobu u pritvoru ili nalaže njezino puštanje na slobodu uz jamčevinu (u tu svrhu High Court raspolaže istim ovlastima zadržavanja kao i u slučaju kada bi pred njega bila dovedena osoba optužena za kazneno djelo), (b) utvrđuje datum u svrhe odjeljka 16. (koji mora biti unutar 21 dana od datuma uhićenja te osobe), i (c) obavještava tu osobu o njezinu pravu na: (i) pristanak na predaju u državu izdavanja primjenom odjeljka 15., (ii) stručni pravni savjet i zastupanje, i (iii) usluge tumača, ako je to potrebno.“

13. Odjeljak 16. pododjeljak 1. EAW‑a iz 2003. propisuje: „Ako osoba ne pristane na predaju u državu izdavanja, High Court može na datum utvrđen u skladu s odjeljkom 13., ili na kasniji datum koji smatra primjerenim, naložiti predaju te osobe drugoj osobi koju je država izdavanja propisno ovlastila za njezino preuzimanje, pod uvjetom da: (a) High Court utvrdi da je dotična osoba doista osoba za koju je izdan europski uhidbeni nalog, (b) je europski uhidbeni nalog, ili njegova ovjerovljena preslika, supotpisan u skladu s odjeljkom 13. radi izvršenja naloga, […] (d) u skladu s odjeljcima 21.A, 22., 23. ili 24. [koji su dodani odjeljcima 79., 80., 81. i 82. Criminal Justice (Terrorist Offences) Acta iz 2005.], High Court nije dužan odbiti predaju osobe na temelju ovog Zakona, i (e) predaja osobe nije zabranjena Dijelom 3.“

14. Odjeljak 16. pododjeljci 9. i 10. EAW‑a iz 2003. propisuje: „(9) Ako High Court po isteku 60 dana od uhićenja osobe prema odjeljcima 13. ili 14. ne izda nalog prema pododjeljcima (1) ili (2) ili prema odjeljku 15. pododjeljcima (1) ili (2), odnosno ako odluči da neće izdati nalog prema pododjeljcima (1) ili (2), tada izdaje uputu središnjem državnom tijelu da o tome i o razlozima za neizdavanje, koji se navode u uputi, obavijesti pravosudno tijelo izdavanja i, ako je to potrebno, Eurojust, a središnje državno tijelo postupa sukladno uputi. (10) Ako High Court po isteku 90 dana od uhićenja osobe prema odjeljcima 13. ili 14. ne izda nalog prema pododjeljcima (1) ili (2) ili prema odjeljku 15. pododjeljcima (1) ili (2), odnosno ako odluči da neće izdati nalog prema pododjeljcima (1) ili (2), tada izdaje uputu središnjem državnom tijelu da o tome i o razlozima za neizdavanje, koji se navode u uputi, obavijesti pravosudno tijelo izdavanja i, ako je to potrebno, Eurojust, a središnje državno tijelo postupa sukladno uputi.“

II – Činjenice iz kojih proizlazi spor u glavnom postupku

15. Magistrates’ Courts iz Dungannona, u grofoviji Tyrone u Sjevernoj Irskoj (Ujedinjena Kraljevina) ( 7 ), izdao je 17. prosinca 2012. u skladu s Okvirnom odlukom 2002/584 europski uhidbeni nalog protiv Francisa Lanigana ( 8 ) na zahtjev javnog tužiteljstva Sjeverne Irske kako bi mu se sudilo za ubojstvo i posjedovanje vatrenog oružja s namjerom ugrožavanja života, što su kaznena djela za koja je osumnjičen da ih je počinio 31. svibnja 1998. u Dungannonu u grofoviji Tyrone u Sjevernoj Irskoj (Ujedinjena Kraljevina).

16. High Court (Irska) supotpisao je 7. siječnja 2013. europski uhidbeni nalog kako bi ga izvršila irska policija (An Garda Síochána).

17. Tražena osoba u glavnom postupku uhićena je 16. siječnja 2013. radi izvršenja europskog uhidbenog naloga te je istoga dana dovedena pred High Court. Ona je odbila dati pristanak na predaju u državu članicu izdavanja te je pritvorena do pravomoćne odluke o zahtjevu za njezinu predaju.

18. Rasprava pred High Courtom o zahtjevu za predaju, koja je početno bila određena za 29. siječnja 2013., odgođena je više puta zbog različitih razloga, među ostalim, zbog zahtjeva za besplatnu pravnu pomoć, koji je podnesen 3. srpnja 2013. i konačno odobren 26. srpnja 2013.

19. High Court je u međuvremenu, 26. veljače 2013., odbio zahtjev tražene osobe u glavnom postupku za puštanje na slobodu uz jamčevinu.

20. Tražena osoba u glavnom postupku tek je 26. studenoga 2013. istaknula 11 prigovora („points of objection“) protiv svoje predaje, u prilog kojima je predočila pisanu izjavu sastavljenu pod prisegom („affidavit“) od 16. prosinca 2013. i pisanu izjavu sastavljenu pod prisegom svojeg branitelja iz Belfasta od 19. veljače 2014.

21. Iz pisanih očitovanja koja su Sudu uputili tužitelj i tražena osoba u glavnom postupku proizlazi da potonja osoba u biti tvrdi da bi njezin život bio ugrožen u slučaju predaje u državu članicu izdavanja. Tražena osoba u glavnom postupku, koja je od svoje 17. godine član Provisional Irish Republican Armya, a zatim Irish National Liberation Armya (INLA), tvrdi da je 7. rujna 1993. bila žrtva prvog pokušaja atentata na nju koji je izvršila irska paravojna unionistička organizacija Ulster Freedom Fighters (UFF). Tražena osoba u glavnom postupku također je bila žrtva drugog pokušaja atentata koji je izvršila INLA 1. prosinca 1995. U svojoj pisanoj izjavi sastavljenoj pod prisegom ta je osoba izjavila da je INLA, odnosno paravojni unionisti, u okviru osvete („feud“) ubila tijekom 90-ih pet njezinih suradnika. Stoga je ta osoba odlučila pobjeći u Irsku, gdje je zbog sigurnosti promijenila svoje ime. Ona stoga odbija povratak u Sjevernu Irsku zbog straha da će je ubiti lojalistički ili republikanski disidenti, smatrajući da je ni sigurnosne snage ni zatvorska tijela ne mogu zaštititi.

22. Predmet je 17. prosinca 2013. dodijeljen sucu određenom za raspravu, koja je bila zakazana za 3. veljače 2014. Međutim, na traženje tužitelja u glavnom postupku ta je rasprava odgođena dva puta, najprije za 28. travnja 2014., a zatim za 30. lipnja 2014., u očekivanju informacija zatraženih od tijela Ujedinjene Kraljevine o opasnosti za život tražene osobe u glavnom postupku.

23. Naime, tužitelj u glavnom postupku zatražio je 9. travnja 2014. od središnjeg tijela Sjeverne Irske, to jest UK National Crime Agency, informacije o postupcima na snazi u zatvorima Sjeverne Irske radi zaštite zatvorenika u opasnosti. Northern Ireland Prison Service (NIPS) odgovorio je na taj zahtjev 10. travnja 2014. navodeći pojašnjenja o važećim postupanjima u zatvorskim ustanovama u Sjevernoj Irskoj kojima se osigurava zaštita i skrb zatvorenika za koje se smatra da bi mogli biti ugroženi od drugih zatvorenika.

24. Tužitelj u glavnom postupku uputio je 16. travnja 2014. središnjem tijelu Sjeverne Irske drugi zahtjev za informacije o razlozima zbog kojih je europski uhidbeni nalog izdan tek u prosincu 2012. za kaznena djela počinjena u svibnju 1988. Crown Solicitor’s Office, zastupnik vlade Ujedinjene Kraljevine i Sjeverne Irske, odgovorio je na taj zahtjev dopisom od 24. travnja 2014. navodeći da iako je tražena osoba u glavnom postupku bila brzo identificirana kao osumnjičenik, tek su 2011. bili prikupljeni dostatni dokazi da bi javno tužiteljstvo Sjeverne Irske (Public Prosecution Service for Northern Ireland) pokrenulo progon protiv te osobe 4. svibnja 2012.

25. Rasprava pred High Courtom o zahtjevu za predaju otvorena je naposljetku tek 30. lipnja 2014. te je održana tijekom tri dana za vrijeme kojih je tražena osoba u glavnom postupku istaknula više prigovora u vezi s postupkom i dokazivanjem. Ta je osoba, među ostalim, navela da, s obzirom na zahtjeve kontradiktornosti, High Court nije mogao odlučivati na temelju informacije dobivene od države članice izdavanja, osim ako je ta informacija bila u obliku pisane izjave sastavljene pod prisegom i osim ako je branitelj tražene osobe imao pravo na ispitivanje svjedoka koje je predložio tužitelj. High Court je odbio raznovrsne zahtjeve tražene osobe u glavnom postupku kao bespredmetne te je 4. srpnja 2014. odgodio odlučivanje u predmetu.

26. High Court je odlučio 17. studenoga 2014. o prethodnim pitanjima koja su pred njim bila istaknuta. On je ponajprije naveo da postupci u vezi s europskim uhidbenim nalogom nisu podvrgnuti redovnim pravilima postupka i dokazivanja kako su uređeni u irskom pravu te da je u svojem svojstvu pravosudnog tijela izvršenja imao pravo ispitati informacije dobivene od države članice izdavanja. Nadalje, s obzirom na dokaze koje je tražena osoba u glavnom postupku predočila nastojeći dokazati da bi njezin život bio ugrožen u slučaju predaje u državu članicu izdavanja, High Court je naveo da se prije nalaganja predaje mora u najvećoj mogućoj mjeri uvjeriti da će se poštovati pravo na život tražene osobe sukladno irskom Ustavu i članku 2. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (u daljnjem tekstu: EKLJP), potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. Zato je High Court pozvao tužitelja u glavnom postupku da ispita navedene, do tada neosporene, dokaze te da zatraži od države članice izdavanja dodatne informacije o strahovima koje je izrazila tražena osoba u glavnom postupku. High Court je pojasnio da će odgoditi ispitivanje drugih prigovora koje je istaknula tražena osoba u glavnom postupku sve dok mu se ne predoče tražene informacije.

27. Tužitelj u glavnom postupku podnio je dopisom od 27. studenoga 2014. središnjem tijelu Sjeverne Irske novi zahtjev za informacije u kojem je podsjetio da tuženik u glavnom postupku navodi da bi u slučaju njezina zatvaranja u Sjevernoj Irskoj njezin život ugrozili lojalistički i republikanski disidenti jer zatvorske vlasti ne bi bile u stanju zajamčiti njezinu sigurnost. Tim je dopisom, kojem je bila priložena pisana izjava tražene osobe u glavnom postupku sastavljena pod prisegom od 16. prosinca 2013. i pisana izjava njezina branitelja sastavljena pod prisegom od 19. veljače 2014., središnje tijelo Sjeverne Irske pozvano da se očituje o tome bi li postojala stvarna i neposredna opasnost za život tražene osobe u glavnom postupku i, ako bi, bi li NIPS bio u mogućnosti zajamčiti dotičnoj osobi djelotvornu zaštitu. NIPS i policija Sjeverne Irske (Police Service of Northern Ireland) odgovorili su na taj zahtjev za informacije dvama dopisima od 3. prosinca 2014., koji su tužitelju u glavnom postupku poslani 4. prosinca 2014.

28. Tražena osoba u glavnom postupku zatražila je u obliku izjave pod prisegom od 28. studenoga 2014., koju je High Court zaprimio 1. prosinca 2014., novi zahtjev za puštanje na slobodu uz jamčevinu.

29. Tražena osoba u glavnom postupku podnijela je 8. prosinca 2014. očitovanje kojim je zahtijevala odbijanje svoje predaje zato što, imajući u vidu nacionalna pravila kaznenog postupka i dokaze, ali i irski Ustav i Povelju, dokumenti koje je podnio tužitelj u glavnom postupku nisu mogli biti priznati kao dokazi, a i pod pretpostavkom da su to mogli biti, valjalo ih je odbiti jer nije postojala mogućnost njihova osporavanja unakrsnim ispitivanjem („cross‑examination“). Međutim, High Court je odbio taj zahtjev jer se odnosio na prethodna pitanja o kojima je već donio odluku.

30. Tražena osoba u glavnom postupku podnijela je 8. prosinca 2014. dodatni prigovor protiv svoje predaje.

31. High Court je održao 15. prosinca 2014. novu raspravu tijekom koje je branitelj tražene osobe u glavnom postupku, među ostalim, tvrdio da je zahtjev za predaju trebao biti odbijen zbog pretjeranog kašnjenja u postupku. Tražena osoba u glavnom postupku zatražila je i da se Sudu uputi prethodno pitanje u vezi s kašnjenjem. Naposljetku, zatražila je puštanje na slobodu uz jamčevinu.

32. High Court je odlučio 19. prosinca 2014. o zahtjevu tražene osobe u glavnom postupku za puštanje na slobodu uz jamčevinu. Tražena osoba u glavnom postupku nije mogla zadovoljiti postavljene uvjete jer je jamčevina bila određena u iznosu koji je premašivao njezina sredstva.

33. High Court je održao 12. siječnja 2015. novu raspravu tijekom koje je tužitelj u glavnom postupku istaknuo svoje protivljenje tomu da se na kašnjenje u postupku poziva u ovoj fazi, navodeći osim toga da je Supreme Court of Ireland već odlučio o tom pitanju u svojoj presudi od 19. prosinca 2005., Dundon protiv The Governor of Cloverhill Prison ( 9 ). Sa svoje strane, tražena osoba u glavnom postupku navela je da su nakon 1. prosinca 2014. irski sudovi imali mogućnost upućivanja prethodnih pitanja Sudu Europske unije, navodeći da tumačenje iz presude Dundon više ne veže High Court.

34. Rasprava je zatim odgođena do 18. siječnja 2015. kada je High Court odlučio uputiti Sudu pitanje o kašnjenju u postupku, primjećujući da irski sustav ne može funkcionirati u granicama utvrđenima u članku 17. Okvirne odluke 2002/584 te da stoga želi dobiti tumačenje te odredbe.

35. Rasprava je zatim više puta odgađana kako bi se strankama u glavnom postupku omogućilo podnošenje njihovih prijedloga teksta pitanja koje bi se postavilo Sudu i za pripremu njihovih očitovanja.

36. High Court je u međuvremenu, 2. veljače 2015., odlučivao o zahtjevu za izmjenu financijskih uvjeta jamčevine određene 19. prosinca 2014., ali je taj zahtjev odbijen 9. veljače 2015. Tražena osoba u glavnom postupku stoga se obratila Court of Appealu.

III – Prethodna pitanja i postupak pred Sudom

37. U tim je uvjetima High Court odlukom od 19. svibnja 2015., koju je Sud zaprimio 22. svibnja 2015., uputio Sudu sljedeća dva prethodna pitanja: „1. Koji je učinak nepridržavanja rokova propisanih člankom 17. Okvirne odluke [2002/584] u vezi s odredbama članka 15. navedene Okvirne odluke? 2. Da li zbog nepridržavanja rokova propisanih člankom 17. Okvirne odluke [2002/584] pojedinac koji se nalazi u pritvoru dok čeka odluku o svojoj predaji ima prava u razdoblju koje prelazi te rokove?“

38. High Court je pojasnio da smatra da irski sustav ne može funkcionirati u granicama utvrđenima u članku 17. Okvirne odluke 2002/584, da posljedice koje proizlaze iz te nesposobnosti predstavljaju stvaran problem koji opravdava zahtjev za prethodnu odluku i da bi tumačenje Suda te odredbe moglo utjecati na konačnu odluku koju High Court treba donijeti u predmetu u glavnom postupku.

39. High Court u tom pogledu naglašava da je Vrhovni sud u svojoj presudi Dundon odbio zahtjev habeas corpus osobe koja je bila privremeno pritvorena na temelju europskog uhidbenog naloga u uvjetima koji su slični uvjetima u predmetu u glavnom postupku.

40. Ta je osoba tvrdila da treba biti puštena na slobodu jer High Court nije donio pravomoćnu odluku o izvršenju europskog uhidbenog naloga u roku od 60 dana koji je predviđen irskim zakonodavstvom. Međutim, Vrhovni sud je presudio da je pritvor bio zakonit navodeći, prije svega, da kad High Court ne odluči u predviđenome roku, tražena osoba nema pravo na trenutnu slobodu jer bi takva posljedica morala biti jasno i nedvosmisleno propisana uzimajući u obzir temeljnu obvezu država članica da izvrše europski uhidbeni nalog. Usto, Vrhovni sud je naglasio da High Courtova obveza izvršavanja europskog uhidbenog naloga nije okončana istekom tog roka od 60 dana. On je dodao da su predviđeni rokovi određeni radi uspostavljanja unutarnje discipline između država članica, a ne u cilju davanja prava pojedincima. Naposljetku, pojasnio je da je dužan tumačiti nacionalno pravo u skladu s Okvirnom odlukom 2002/584.

41. Sud koji je uputio zahtjev zatražio je istom odlukom od Suda da na predmetni zahtjev primijeni hitni prethodni postupak prema članku 107. svojeg Poslovnika.

42. Sud koji je uputio zahtjev naveo je u tom pogledu da se navedeni zahtjev odnosi na jedno ili više pitanja koja se odnose na područja obuhvaćena glavom V. trećeg dijela UFEU‑a te da je tražena osoba u glavnom postupku u pritvoru od 16. siječnja 2013. Osim toga, taj je sud pojasnio da je namjeravao slijediti presudu Dundon Vrhovnog suda, ali da je želio iskoristiti priliku i provjeriti stajalište Suda prije donošenja odluke u tom smislu.

43. Zbog toga je četvrto vijeće Suda odobrilo 28. svibnja 2015., na prijedlog suca izvjestitelja i nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, zahtjev nacionalnog suda da se o ovom zahtjevu za prethodnu odluku odluči u hitnom postupku. Četvrto vijeće Suda odlučilo je primjenom članka 113. stavka 2. Poslovnika i to da se Sudu predloži ustupanje predmeta brojnijem sastavu.

44. Četvrto vijeće Suda pozvalo je, primjenom članka 109. stavka 2. Poslovnika stranke u glavnom postupku, državu članicu čiji je sud koji je uputio zahtjev i institucije navedene u članku 23. podstavku 1. Statuta Suda Europske unije da izlože svoja pisana očitovanja do 15. lipnja 2015. Sud je također pozvao, primjenom članka 109. stavka 2. Poslovnika, Ujedinjenu Kraljevinu Velike Britanije i Sjeverne Irske da podnese svoja pisana očitovanja do istog datuma ili da sudjeluje na raspravi.

45. Tužitelj i tražena osoba u glavnom postupku, vlada Ujedinjene Kraljevine i Europska komisija podnijeli su svoja pisana očitovanja u dodijeljenom roku.

46. Tužitelj i tražena osoba u glavnom postupku, irska, njemačka, španjolska, francuska i nizozemska vlada, vlada Ujedinjene Kraljevine i Komisija, iznijeli su usmena očitovanja na raspravi koja je održana 1. srpnja 2015.

IV – Očitovanja podnesena Sudu

A – Očitovanja tužitelja u glavnom postupku

47. Tužitelj u glavnom postupku, koji predlaže zaseban odgovor na dva pitanja koje zajednički razmatra, smatra da sud koji je uputio zahtjev u biti želi utvrditi posljedice nepoštovanja rokova propisanih u članku 17. Okvirne odluke 2002/584 za postupak predaje. On smatra, upućujući u tom pogledu na presudu Dundon Vrhovnog suda da istek tih rokova ne daje nikakvo pravo traženoj osobi u glavnom postupku – ni pravo puštanja na slobodu niti ikoje drugo. U skladu s načelom nacionalne postupovne autonomije, nacionalni sud ispituje je li trajanje postupka utjecalo na prava tražene osobe na takav način da bi njezina predaja povrijedila njezina temeljna prava. On je na raspravi dodao da Okvirna odluka ne sadržava nikakvo uporište za stajalište tražene osobe u glavnom postupku prema kojem bi odbijanje zahtjeva za predaju bila najučinkovitija sankcija za države članice izvršenja koje ne bi poštovale rokove propisane u članku 17. Okvirne odluke 2002/584.

48. Kao prvo, tužitelj u glavnom postupku primjećuje da članak 17. Okvirne odluke 2002/584 ne sadržava nikakvu odredbu o ishodu postupka predaje nakon isteka rokova koje utvrđuje i ne propisuje, za razliku od članka 23. iste okvirne odluke, puštanje na slobodu tražene osobe. Uostalom, u članku 17. stavcima 2. i 3. ne koristi se imperativni, nego pogodbeni izričaj ( 10 ). Iako članak 15. stavak 1. Okvirne odluke 2002/584 navodi da „[p]ravosudno tijelo izvršenja ,odlučuje'[ ( 11 )], u rokovima i pod uvjetima utvrđenima ovom Okvirnom odlukom, treba li osoba biti predana“, tu odredbu ipak treba čitati s obzirom na tekst članka 17. stavaka 2. i 3. navedene Okvirne odluke. U tom pogledu, Sud je presudio u presudi F ( 12 ) da „rokove propisane u članku 17. okvirne odluke treba tumačiti na način da se pravomoćna odluka o izvršenju europskog uhidbenog naloga ,načelno' treba donijeti ili u roku od 10 dana od pristanka tražene osobe na predaju ili, u drugim slučajevima, u roku od 60 dana računajući od uhićenja tražene osobe“. Posljedično, Sud je priznao da je zakonski moguće donijeti pravomoćnu odluku o izvršenju europskog uhidbenog naloga izvan propisanih rokova, a nepoštovanje tih rokova ne podrazumijeva nemogućnost vođenja postupka.

49. Osim toga, nepoštovanje rokova nije bez posljedica s obzirom na to da su one propisane u članku 17. stavku 7. Okvirne odluke 2002/584. Uzet u svojoj cijelosti, članak 17. utvrđuje sustav prema kojem pravomoćne odluke o izvršenju europskih uhidbenih naloga načelno moraju biti donesene u roku od 60 dana u slučaju izostanka pristanka tražene osobe, a taj se rok može produljiti za 30 dana uz napomenu, s jedne strane, da ako se taj rok ne poštuje, država članica izvršenja mora o tome izvijestiti Eurojust i, s druge strane, da ako se taj rok opetovano ne poštuje, država članica izdavanja može to pitanje uputiti Vijeću.

50. Kao drugo, to tumačenje usklađeno je osim toga s predmetom i ciljevima Okvirne odluke 2002/584 koja, u skladu s člankom 67. UFEU‑a, osigurava visoku razinu sigurnosti u području slobode, sigurnosti i pravde mjerama za suradnju između policije i pravosudnih tijela država članica u kaznenim predmetima. Međutim, sustav koji bi omogućavao puštanje na slobodu osobe tražene u svrhe kaznenog progona ili koja je osuđena za kazneno djelo bio bi suprotnost sustavu koji bi slijedio taj cilj. Osim toga, ciljevi promicanja suradnje u kaznenom području bili bi ugroženi ako bi tražene osobe bile iznenada puštene na slobodu nakon isteka rokova propisanih za postupak predaje. Prisiljavanje država članica na poštovanje rokova utvrđenih Okvirnom odlukom 2002/584, a da one to nisu u mogućnosti poštovati, ne promiče suradnju i prije svega dovodi do opasnosti da tražena osoba ne bude predana u slučaju kada je nemoguće poštovati rokove.

51. Kao treće, ciljevi učinkovitosti i žurnosti, koje slijede glava V. trećeg dijela UFEU‑a i Okvirna odluka 2002/584, nisu zamišljeni kako bi štitili temeljna prava tražene osobe. Njihov cilj jest jamčenje, koliko je to moguće, slobode protoka sudskih odluka radi promicanja primjene kaznenog pravosuđa u cijeloj Uniji i na taj način boljeg suzbijanja kriminaliteta, osobito onog organiziranog. Specifičan cilj rokova utvrđenih Okvirnom odlukom 2002/584 jest jamstvo da se osobe u bijegu pred pravosuđem mogu dovesti pred kaznenog suca što je žurnije razumno moguće. Činjenica da pravosudnom tijelu izvršenja treba više od 60 ili 90 dana za donošenje pravomoćne odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga ne utječe ni na koje pravo tražene osobe.

52. Kao četvrto, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 12. i članka 1. stavka 3. Okvirne odluke 2002/584, njezin učinak nije izmjena obveze poštovanja temeljnih prava i sloboda sadržanih u članku 6. UEU‑a. Uvodna izjava 10. te iste okvirne odluke ide još i dalje pojašnjavajući da primjena mehanizma europskog uhidbenog naloga može biti suspendirana, ne u slučaju povrede utvrđenih rokova, nego samo u slučaju povrede načela iz članka 6. stavka 1. UEU‑a. Tužitelj u glavnom postupku priznao je u tom pogledu na raspravi da se sudska praksa Europskog suda za ljudska prava u vezi s člankom 5. EKLJP‑a primjenjuje, ali samo ona koja se odnosi na njegov stavak 1. točku (f), ali ne i ona koja se odnosi na njegov stavak 4., suprotno mišljenju koje zastupa Komisija. Međutim, povreda članka 5. stavka 1. točke (f) EKLJP‑a postoji samo kad nadležna nacionalna tijela, kršeći nacionalna postupovna pravila, ne postupaju s dužnom pažnjom te, posljedično, produlje pritvor osobe preko onoga što je razumno ( 13 ). Drukčije bi bilo u slučaju kada je tražena osoba uzrokovala prekoračenje propisanih rokova, kao što je to slučaj u predmetu u glavnom postupku. U svakom slučaju, puštanje na slobodu zadržane osobe ne može biti automatsko nego, nasuprot tomu, kako se ne bi povrijedio cilj Okvirne odluke 2002/584, valja uzeti u obzir sve okolnosti i osobito opasnost od bijega, vrijeme provedeno u pritvoru te doprinos zadržane osobe prekoračenju rokova. Međutim, u predmetu u glavnom postupku za kašnjenje postupka predaje i, dakle, za trajanje pritvora odgovorna je ponajprije tražena osoba u glavnom postupku.

53. Tužitelj u glavnom postupku zaključuje da Okvirna odluka 2002/584 ne sadržava nijednu odredbu koja bi europski uhidbeni nalog učinila nevažećim u slučaju kad pravosudno tijelo izvršenja ne uspije donijeti odluku u rokovima predviđenima u njezinom članku 17. te da to pravosudno tijelo može i nakon tih rokova još uvijek ispuniti svoje obveze.

B – Očitovanja tražene osobe u glavnom postupku

54. Tražena osoba u glavnom postupku u svojem pisanom očitovanju tvrdi da različita kašnjenja koja su obilježila postupak pred High Courtom ne mogu predstavljati posebne okolnosti u smislu članka 17. stavka 7. Okvirne odluke 2002/584. Ona u tim uvjetima navodi više rješenja za povredu navedenog članka 17. koja bi mogla biti prikladna zasebno ili kumulativno, odnosno odbijanje njezine predaje u državu članicu izdavanja, oduzimanje trajanja vremena provedenog u privremenom pritvoru, njezino puštanje na slobodu uz razumnu jamčevinu i, naposljetku, dodjelu naknade štete koju trebaju snositi dvije predmetne države članice razmjerno svojem odnosnom doprinosu nastalim kašnjenjima.

55. Tražena osoba u glavnom postupku u tom pogledu pojašnjava da bi, s obzirom na to da ne postoji odredba istovrsna odredbi iz članka 23. stavka 5. Okvirne odluke 2002/584, odbijanje predaje u državu članicu izdavanja, što je blisko postupku habeas corpus koji postoji u sustavima „common law“, bilo rješenje koje najviše odvraća države članice od neopravdanog kašnjenja u izvršavanju europskih uhidbenih naloga, uz objašnjenje da u irskom pravu Criminal Law (Jurisdiction) Act iz 1976. omogućuje u Irskoj progon kaznenih djela počinjenih u Sjevernoj Irskoj kao što su ona u predmetu u glavnom postupku. Ona je na raspravi pojasnila da Okvirna odluka 2002/584 ne isključuje takvu mogućnost koja bi, osim toga, bila u skladu sa zahtjevima načela proporcionalnosti.

56. Tražena osoba u glavnom postupku osim toga tvrdi da je High Courtu uputila i druga prethodna pitanja, koja u konačnici nisu proslijeđena Sudu, te izražava želju da ih Sud ispita.

57. Tražena osoba u glavnom postupku dodala je u svojim usmenim očitovanjima da se prema njezinu mišljenju glavni razlog za prekoračenje rokova nalazi u činjenici da tužitelj u glavnom postupku iskušava novi postupak koji je bez presedana pred irskim sudovima.

C – Očitovanja njemačke vlade

58. Njemačka vlada predložila je u svojim usmenim očitovanjima da se na prvo pitanje odgovori na način da članak 17. Okvirne odluke 2002/584, u vezi s njezinim člankom 15., obvezuje državu članicu izvršenja da nastavi s postupkom predaje unatoč činjenici da su prekoračeni propisani rokovi. To je moguće zaključiti iz gramatičkog i sustavnog čitanja odredaba te okvirne odluke, kao i iz presude F ( 14 ). Cilj okvirne odluke jest ubrzati predaju osuđenih ili osumnjičenih osoba između pravosudnih tijela izvršenja. Ako se ti rokovi ne budu strogo poštovali, to neće automatski ugroziti ostvarenje tog cilja, pod uvjetom da ta budu opravdana. Takav je slučaj u predmetu u glavnom postupku s obzirom na to da je irsko pravosudno tijelo za izvršenje bilo dužno provjeriti bi li život tražene osobe u glavnom postupku stvarno bio u opasnosti ako bi ona bila predana u državu članicu izdavanja.

59. Što se tiče drugog pitanja, njemačka vlada smatra da nepoštovanje rokova propisanih u članku 17. Okvirne odluke 2002/584 ne stvara pravo zadržane osobe na puštanje na slobodu, uz pojašnjenje da takvo pravo može imati drugi temelj. Analiza njemačke vlade u tom pogledu polazi od članka 12. Okvirne odluke 2002/584, koji pravosudnom tijelu izvršenja povjerava odluku o nastavljanju oduzimanja slobode osobe zadržane radi izvršenja europskog uhidbenog naloga. Iako ta odluka zasigurno mora biti donesena u skladu s nacionalnim pravom, nacionalni sudac također mora primijeniti Povelju i članak 5. EKLJP‑a, na koji upućuju objašnjenja koja se odnose na Povelju u vezi s njezinim člankom 6.

60. Njemačka vlada u tom pogledu podsjeća da se u skladu sa sudskom praksom Europskog suda za ljudska prava pravo na slobodu osobe protiv koje je u tijeku postupak izručenja može ograničiti u skladu s postupkom koji je utvrđen zakonom, ali to je ograničenje dopušteno samo pod uvjetom da je trajanje oduzimanja slobode razumno, što se mora ocijeniti u svakom slučaju pojedinačno. Nezaobilazan je zahtjev da se postupak vodi pažljivo u svim slučajevima. Nadzor tog zahtjeva podrazumijeva uzimanje u obzir postupka u njegovoj cjelini, kao i svih njegovih faza. U toj perspektivi prekoračenje rokova propisanih u članku 17. Okvirne odluke 2002/584 samo je jedan od elemenata koje treba uzeti u obzir. U okolnostima predmeta u glavnom postupku također valja uzeti u obzir činjenicu da je tražena osoba u glavnom postupku intenzivno upotrebljavala svoja postupovna prava, kao i sporost s kojom su se, kako se čini, rješavala različita postupovna pitanja te uzastopna odgađanja postupka.

D – Očitovanja španjolske vlade

61. Što se tiče prvog pitanja, španjolska vlada smatra da nepoštovanje rokova za izvršenje europskog uhidbenog naloga ne znači da pravosudno tijelo izvršenja mora odbiti zahtjev za predaju. Što se tiče drugog pitanja, ona smatra da su mogući učinci kašnjenja u izvršenju europskog uhidbenog naloga, kao što je to ono o kojem je riječ u predmetu u glavnom postupku, obuhvaćeni nacionalnim pravom.

62. Španjolska vlada ponajprije navodi da je cilj Okvirne odluke 2002/584 uspostava pojednostavljenog postupka predaje osoba koje su osumnjičene za počinjenje kaznenih povreda u svrhe jačanja, olakšanja i ubrzanja pravosudne suradnje između država članica na temelju načela uzajamnog priznavanja. To načelo obvezuje države članice da izvršavaju europske uhidbene naloge u svim slučajevima, osim u slučaju propisanih izuzeća i utvrđenih uvjeta u člancima 3., 4. i 5. Okvirne odluke 2002/584. Uostalom, Sud je učestalo presuđivao da ni unutarnje poteškoće ni domaće zakonodavstvo ne mogu opravdati povredu obveza država članica koje im nameće pravo Unije.

63. Nadalje, španjolska vlada ističe činjenicu da nepoštovanje rokova propisanih u članku 17. Okvirne odluke 2002/584 ne može ni na koji način podrazumijevati prestanak obveze države članice izvršenja. Posljedice kašnjenja u donošenju pravomoćne odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga utvrđene su u članku 17. stavku 7. navedene okvirne odluke, koji propisuje obvezu obavještavanja Eurojusta i, ako je to potrebno, Vijeća. Ta je obveza uvedena radi uspostave minimalne discipline između država članica, s obzirom na granice pravosudnog nadzora koje je propisivao stari članak 35. UEU‑a u području pravosudne suradnje u kaznenim stvarima. Neizvršavanje europskog uhidbenog naloga zbog prekoračenja rokova propisanih u članku 17. ugrozilo bi koristan učinak Okvirne odluke 2002/584 i moglo bi potaknuti osobe protiv kojih je izdan europski uhidbeni nalog da se koriste taktikom odgađanja radi suprotstavljanja njihovom izvršenju. Španjolska vlada u tom pogledu upućuje na presudu F ( 15 ).

64. Kao treće i posljednje, španjolska vlada smatra da su prava osobe kojoj je oduzeta sloboda radi izvršenja europskog uhidbenog naloga utvrđena u člancima 11. do 14. Okvirne odluke 2002/584. Učinci kašnjenja izvršenja europskog uhidbenog naloga na položaj tražene osobe određeni su nacionalnim pravom države članice izvršenja ako su poduzete nužne mjere za izbjegavanje svake opasnosti od bijega te osobe u skladu s člankom 12. okvirne odluke i ako je ispunjenje materijalnih preduvjeta potrebnih za djelotvornu predaju navedene osobe zajamčeno u skladu s člankom 17. stavkom 5. te okvirne odluke. Privremeni pritvor ili privremeno puštanje na slobodu tražene osobe poduzima pravosudno tijelo izvršenja u skladu sa svojim nacionalnim pravom s obzirom na to da to područje nije usklađeno i da ostaje uređeno načelom postupovne autonomije u granici načelâ ekvivalentnosti i djelotvornosti. U okolnostima predmeta u glavnom postupku ta dva potonja načela uredno su poštovana s obzirom na to da je tražena osoba u glavnom postupku imala mogućnost, u skladu s nacionalnim pravom, podnošenja zahtjeva za uvjetno puštanje na slobodu, od kojih je drugi po redu još uvijek u postupku.

E – Očitovanja francuske vlade

65. Francuska vlada izrazila je tijekom rasprave svoje neslaganje s Komisijinim stajalištem. Što se tiče prvog pitanja, ona smatra da nepoštovanje rokova propisanih u članku 17. Okvirne odluke 2002/584 nema učinak na obvezu pravosudnog tijela izvršenja da odluči o predaji tražene osobe te da nema za posljedicu puštanje na slobodu tražene osobe. Što se tiče drugog pitanja, ona smatra da nepoštovanje tih rokova ne daje posebna prava traženoj osobi zadržanoj u pritvoru nakon prekoračenja tih rokova.

66. Kad je riječ o prvom pitanju, ona ponajprije podsjeća da je prema presudi Suda F ( 16 ) poštovanje tih rokova načelno obavezno. Međutim, Sud nije izrazio svoje stajalište o posljedicama njihova nepoštovanja. Okvirna odluka 2002/584 ne propisuje nikakvu sankciju u tom pogledu, nego samo obavještavanje Eurojusta i, ako je to potrebno, Vijeća, primjenom članka 17. stavka 7. Pravosudno tijelo izvršenja i nadalje je, dakle, dužno donijeti pravomoćnu odluku nakon isteka tih rokova.

67. Nadalje, ona naglašava da nijedna odredba Okvirne odluke 2002/584 ne propisuje puštanje na slobodu tražene osobe istekom rokova propisanih u njezinom članku 17., za razliku od odredaba njezinog članka 23. stavka 5. koji to izričito propisuje, a pravosudno tijelo izvršenja je, naprotiv, i nadalje dužno osigurati na temelju članka 17. stavka 5. materijalne preduvjete potrebne za djelotvornu predaju. Usto, takvo tumačenje potvrđuju pripremni radovi za Okvirnu odluku 2002/584 koja nije zadržala početni Komisijin prijedlog u tom smislu.

68. Osim toga, ona smatra da je to tumačenje jedino koje može dovesti do ostvarenja ciljeva koje slijedi Okvirna odluka 2002/584, koji su, dakako, ubrzanje pravosudne suradnje između država članica, ali i njezino olakšavanje. Međutim, ako bi se priznalo da tražene osobe moraju biti puštene na slobodu istekom rokova, to bi ih potaknulo na uporabu taktike odgađanja.

69. Francuska vlada također smatra da nužnost osiguranja poštovanja temeljnih prava ne može dovesti do tih posljedica. Doista, članak 6. Povelje, kao i članak 5. stavak 1. točka (f) i stavak 4. EKLJP‑a, te pripadajuća sudska praksa Europskog suda za ljudska prava jesu relevantni. Međutim, ona smatra da Komisija donosi pogrešne zaključke iz te sudske prakse. Naime, iz nje proizlazi da ocjena zakonitosti zadržavanja u svrhe izručenja mora u svakom pojedinom slučaju uzeti u obzir sve predmetne okolnosti na takav način da nije moguće sâmo po sebi i načelno smatrati neusklađenim s člankom 6. Povelje zadržavanje tražene osobe u pritvoru nakon isteka rokova propisanih u članku 17. Okvirne odluke 2002/584. Iz te se sudske prakse ne može zaključiti ni to da sâmo prekoračenje propisanih rokova omogućava zaključak da postupak nije vođen s potrebnom pažnjom.

70. Naposljetku, i u svakom slučaju, Okvirna odluka 2002/584 ne sprečava pravosudno tijelo izvršenja da, ako to smatra primjerenim, pusti na slobodu zadržanu traženu osobu kako prije tako i nakon isteka rokova propisanih u članku 17. te okvirne odluke, primjenom svojeg nacionalnog prava i u skladu s člankom 12. te okvirne odluke.

71. Kad je riječ o drugom pitanju, francuska vlada podsjeća da se Okvirna odluka 2002/584 ograničava na propisivanje u svom članku 26. da se razdoblje privremenog zadržavanja tražene osobe u državi članici izvršenja mora oduzeti od ukupnog trajanja oduzimanja slobode koje mora biti izvršeno u državi članici izdavanja. To je obveza države članice izdavanja, neovisno o poštovanju države članice izvršenja rokova propisanih u članku 17. Osim toga, Okvirna odluka 2002/584 ne propisuje pravo na naknadu štete zbog nepoštovanja tih rokova pa su je države članice slobodne predvidjeti.

F – Očitovanja nizozemske vlade

72. Nizozemska vlada predlaže negativan odgovor na dva prethodna pitanja. Ona smatra da nepoštovanje rokova propisanih u članku 17. Okvirne odluke 2002/584 ni na koji način ne utječe na obvezu predaje s obzirom na to da se ta odredba ograničava na nametanje državi članici obveze dužne pažnje. Propisani rokovi jasni su i moraju se poštovati na takav način da jamče brz postupak predaje. Ipak, u slučaju kada tomu nije tako, to nema nikakvu posljedicu na prava osobe kojoj je oduzeta sloboda i koja čeka pravomoćnu odluku o svojoj predaji.

73. Okvirna odluka 2002/584 jasno utvrđuje da nepoštovanje rokova nema posljedica na obvezu donošenja pravomoćne odluke o predaji. Usto, članak 17. Okvirne odluke 2002/584 ne dodjeljuje nijedno pravo traženoj osobi u pritvoru u slučaju prekoračenja rokova koje propisuje. Iako nepoštovanje tih rokova stvara posljedice na položaj zadržane osobe, te su posljedice neovisne o članku 17. Nacionalni ustavi i članak 5. EKLJP‑a nameću obvezu pažljivog postupanja u situaciji kad su osobe zadržane radi izručenja. Povelja se ne primjenjuje jer je na pravosudnom tijelu izvršenja dužnost, primjenom članka 12. Okvirne odluke 2002/584, donošenja odluke o zadržavanju u skladu s nacionalnim pravom. Posljedično, u situaciji kao što je ona u predmetu u glavnom postupku, nacionalni sudac ne provodi prava zajamčena Poveljom.

74. Međutim, nizozemska vlada smatra da države članice moraju poštovati svoju dužnost pažljivog postupanja u vezi s pravima zadržane osobe. U tom smislu ta osoba mora biti u mogućnosti zatražiti promjenu svojeg položaja u pogledu zadržavanja, o čemu se može odlučiti i po službenoj dužnosti. Na nadležnom nacionalnom sudu jest ispitivanje je li produljenje trajanja zadržavanja proporcionalno, uzimajući u obzir opasnost od bijega tražene osobe, uz napomenu da se najdulji rok od 90 dana, koji je propisan u članku 17. Okvirne odluke 2002/584, ne može smatrati neproporcionalnim.

G – Očitovanja vlade Ujedinjene Kraljevine

75. Vlada Ujedinjene Kraljevine, koja je usredotočila svoja usmena očitovanja na odgovor na drugo pitanje, smatra da prekoračenje rokova propisanih u članku 17. Okvirne odluke 2002/584 ne daje traženoj osobi u pritvoru pravo puštanja na slobodu. U tom pogledu ona svoje stajalište temelji na gramatičkom tumačenju te odredbe, na pripremnim radovima za okvirnu odluku kao i na njezinoj strukturi, koja izričito uređuje posljedice nepoštovanja tih rokova.

76. Ona dodaje da čak i kad bi takvo pravo proizlazilo iz odredaba članka 17. Okvirne odluke 2002/584, a što nije slučaj, osoba koja svojim postupanjem uzrokuje kašnjenja ne bi se mogla pozivati na njega. Svako suprotno rješenje utjecalo bi na cilj koji slijedi okvirna odluka. U svakom slučaju, i pod pretpostavkom, quod non, da takvo pravo postoji, na njega se ne bi moglo pozivati pred nacionalnim sudovima s obzirom na to da okvirna odluka, u skladu sa starim člankom 34. stavkom 2. točkom (b) UEU‑a, nema izravan učinak.

77. Vlada Ujedinjene Kraljevine također naglašava da strogi rokovi mogu povrijediti temeljna prava zadržane osobe jer bi, kao što je to primjerice slučaj u predmetu u glavnom postupku, ta osoba mogla biti predana u državu članicu izdavanja bez provjere je li njezin život doista u opasnosti ili nije.

78. Što se tiče temeljnog prava na slobodu osobe u pritvoru, ona naglašava da nacionalni sudovi moraju u primjeni prava Unije trajno nadzirati u skladu s nacionalnim pravom, EKLJP‑om i Poveljom, u kojoj je mjeri oduzimanje slobode opravdano. Taj zahtjev primjenjuje se i prije isteka rokova propisanih u članku 17. Okvirne odluke 2002/584. U okviru tog nadzora nacionalni sudovi moraju ocijeniti sve okolnosti, uključujući korištenje postupovnih prava osobe u pritvoru, opasnost od bijega i mogućnosti da se tu osobu pusti na uvjetnu slobodu.

79. Naposljetku, vlada Ujedinjene Kraljevine predlaže da se na prvo pitanje odgovori na način da su jedine posljedice koje proizlaze iz nepoštovanja rokova propisanih u članku 17. Okvirne odluke 2002/584 one koje su priznate u toj istoj odredbi, pa država članica izvršenja ostaje vezana obvezom izvršenja europskog uhidbenog naloga neovisno o isteku tih rokova. Ona predlaže da se na drugo pitanje odgovori na način da tražena osoba ne raspolaže nikakvim pravom trenutnog puštanja na slobodu istekom rokova propisanih u navedenom članku.

H – Očitovanja Komisije

80. Komisija ponajprije podsjeća da je Okvirna odluka 2002/584 uspostavila novi pojednostavljeni i učinkovitiji sustav predaje osoba koje su osuđene ili za kojima se traga u svrhe progona, koji je zamijenio tradicionalni postupak izručenja te kojim se nastoji olakšati i ubrzati pravosudnu suradnju u cilju uspostave prostora slobode, sigurnosti i pravde u Uniji. Taj se sustav temelji na načelu uzajamnog priznavanja, kamenu temeljcu pravosudne suradnje na čiju je temeljnu važnost podsjetio Sud u svojem mišljenju 2/13 ( 17 ), koje i sâmo počiva na uzajamnom povjerenju država članica da njihovi odnosni pravni poreci mogu pružiti ekvivalentnu i djelotvornu zaštitu temeljnim pravima. To podrazumijeva da su države članice načelno dužne izvršiti europski uhidbeni nalog, osim ako postoji razlog za neizvršenje. Komisija je na raspravi također naglasila da, za razliku od tradicionalnih sustava izručenja, sustav europskog uhidbenog naloga počiva u biti na suradnji pravosudnih tijela, a politička tijela sudjeluju samo kao praktična i upravna potpora.

81. Međutim, načelo uzajamnog priznavanja ne nastoji uspostaviti automatski režim priznavanja i izvršenja jer je presumpcija da sve države članice poštuju temeljna prava oboriva ( 18 ). Stoga u određenim slučajevima pravosudno tijelo izvršenja mora biti u mogućnosti oboriti tu presumpciju.

82. Komisija nadalje daje odgovor na dva prethodna pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev.

1. Prvo pitanje

83. Tumačenjem odredaba članaka 15. i 17. Okvirne odluke 2002/584, Komisija prije svega smatra da nepoštovanje rokova propisanih u članku 17. ne utječe na valjanost europskog uhidbenog naloga pa je pravosudno tijelo izvršenja dužno i nakon isteka tih rokova odlučiti treba li traženu osobu predati državi članici izdavanja.

84. Nadalje, Komisija ispituje utječe li na tu dužnost odlučivanja o predaji zabrinutost tražene osobe u vezi s njezinom sigurnošću. U tom pogledu ona navodi da se mehanizam europskog uhidbenog naloga može suspendirati samo u slučaju da država članica teško i trajno krši vrijednosti iz članka 6. stavka 1. UEU‑a, što utvrđuje Vijeće primjenom članka 7. stavka 1. UEU‑a. Međutim, Komisija navodi da odluka kojom se upućuje prethodno pitanje ne spominje takvu situaciju.

85. Osim toga, Komisija naglašava da članak 1. stavak 3. Okvirne odluke 2002/584 posebno upućuje na obvezu poštovanja temeljnih prava, što može navesti pravosudno tijelo izvršenja da provede dodatni nadzor u slučaju vjerodostojnih navoda u vezi s opasnošću od teških povreda ljudskih prava nakon predaje. Komisija je tijekom rasprave ustrajala na činjenici da se ti nadzori moraju provesti u rokovima utvrđenima u članku 17. navedene Okvirne odluke 2002/584, kao što to proizlazi iz njezinog članka 15. stavka 2. Međutim, ona navodi da odgovor države članice izdavanja na zahtjeve za informacije, koje joj je uputilo pravosudno tijelo izvršenja u vezi sa zabrinutošću tražene osobe u glavnom postupku, nije doveo do toga da to tijelo odluči da neće izvršiti europski uhidbeni nalog.

86. Komisija zaključuje da pravosudno tijelo izvršenja ostaje dužno odlučiti treba li predati traženu osobu i nakon isteka rokova propisanih u članku 17. stavcima 2. i 3. Okvirne odluke 2002/584.

2. Drugo pitanje

87. Komisija smatra da na drugo pitanje suda koji je uputio zahtjev valja odgovoriti na način da nepoštovanje rokova propisanih u članku 17. Okvirne odluke 2002/584 obvezuje pravosudno tijelo izvršenja da nakon isteka roka iz članka 17. stavka 3. Okvirne odluke 2002/584 pusti na slobodu osobu na koju se odnosi europski uhidbeni nalog i koja je pritvorena u očekivanju odluke u vezi s njezinom predajom, osim ako je zbog posebnih okolnosti, koje ne smiju biti pripisive državi članici izvršenja, potreban nastavak zadržavanja.

88. Kao prvo, Komisija navodi da okolnost da se člankom 17. Okvirne odluke 2002/584 ne propisuje puštanje na slobodu osobe koja je u pritvoru nakon isteka utvrđenih rokova, za razliku od onoga što je propisano za predaju u članku 23. stavku 5. Okvirne odluke 2002/584, ne znači da je nastavak zadržavanja automatski opravdan.

89. Prije svega, članak 12. Okvirne odluke 2002/584 postavlja kao opće pravilo da uhićena osoba u svakom trenutku „može biti“ privremeno puštena na slobodu, u skladu s domaćim pravom države članice izvršenja, pod uvjetom da nadležno tijelo te države članice poduzme sve mjere koje smatra potrebnima kako bi spriječilo bijeg te osobe. Osim toga, ona podsjeća da je njezin prijedlog okvirne odluke uključivao odredbu koja je izričito propisivala da se u slučaju nedonošenja odluke o predaji osobe na koju se odnosi europski uhidbeni nalog u roku od 90 dana ta osoba morala odmah pustiti na slobodu. Međutim, ne može se tumačiti a contrario činjenica da Unijin zakonodavac nije prihvatio taj prijedlog na način da ne postoji nikakva obveza puštanja na slobodu u slučaju nepoštovanja rokova propisanih u članku 17. navedene Okvirne odluke.

90. Komisija nadalje podsjeća da Okvirna odluka 2002/584, u skladu s njezinim člankom 1. stavkom 3., ne mijenja obvezu država članica da poštuju temeljna prava sadržana u članku 6. UEU‑a, nego mora, u skladu s njezinom uvodnom izjavom 12., poštovati navedena temeljna prava i načela priznata člankom 6. UEU‑a. Stoga Komisija ispituje situaciju u glavnom postupku s obzirom na članak 6. Povelje, koji propisuje pravo na slobodu i sigurnost, s obzirom na relevantnu sudsku praksu Europskog suda za ljudska prava u vezi s člankom 5. EKLJP‑a i osobito njegova stavka 1. točke (f), koja se odnosi na pritvor u svrhe izručenja, stavka 3., koji propisuje pravo na suđenje u razumnom roku ili puštanje na slobodu do suđenja, i stavka 4., koji sadržava pravo na brzo odlučivanje o zakonitosti pritvaranja.

91. Komisija u tom pogledu naglašava prije svega da je specifičan mehanizam europskog uhidbenog naloga, koji je utvrđen Okvirnom odlukom 2002/584, relevantan element koji se mora uzeti u obzir u svrhu ocjene razumnog trajanja privremenog zadržavanja radi predaje. U ovom slučaju, Unijin zakonodavac odlučio je da pravomoćnu odluku o izvršenju europskog uhidbenog naloga mora donijeti pravosudno tijelo izvršenja u roku od 60 dana, roku koji se smatra dostatnim u kontekstu suradnje između država članica na temelju uzajamnog povjerenja i ograničenog nadzora pravosudnog tijela izvršenja. Zakonodavac je samo u posebnim slučajevima predvidio dodatni rok od 30 dana, koji također utječe na ocjenu razumnog roka zadržavanja.

92. Obveza pravosudnog tijela izvršenja da žurno obradi i izvrši europski uhidbeni nalog, u skladu s člankom 17. stavkom 1. Okvirne odluke 2002/584, odgovara, što se tiče zadržavanja tražene osobe, zahtjevima članka 5. stavka 4. EKLJP‑a. Posljedično, ako pravosudno tijelo izvršenja u tom roku pažljivo postupa, zadržavanje tražene osobe čini se, prima facie, usklađenim sa zahtjevom razumnog roka, uz pojašnjenje da su ti rokovi maksimalni i da ne dopuštaju bilo kakvo neopravdano kašnjenje. Obratno, nakon isteka tih rokova, zadržavanje tražene osobe je prima facie neusklađeno s tim zahtjevom pa bitne pretpostavke njegove „[zakonitosti]“ stoga ne postoje.

93. Zadržavanje tražene osobe dulje od rokova utvrđenih u članku 17. opravdano je samo u posebnim okolnostima koje se ne mogu pripisati državi članici izvršenja. Jedini slučaj koji je Sud do sada utvrdio, u presudi F ( 19 ), jest zahtjev za prethodnu odluku. Pozvana tijekom rasprave da pojasni to pitanje, Komisija je navela da prema njezinom tumačenju navedene presude F svako zadržavanje dulje od maksimalnog roka od 90 dana postaje „[nezakonito]“ ako ne postoje „posebn[e] okolnost[i]“ u smislu članka 17. stavka 7. Okvirne odluke 2002/584. Okolnost da zakonodavac nije predvidio takvu posljedicu u navedenoj okvirnoj odluci nije relevantna s obzirom na to da pravo na slobodu jest i ostaje primjenjivo.

94. Okolnosti predmeta u glavnom postupku obilježene su privremenim zadržavanjem u trajanju duljem od 30 mjeseci, deset puta više od maksimalnog dopuštenog trajanja na temelju članka 17. Okvirne odluke 2002/584. Država članica izvršenja izvor je tog prekomjernog trajanja zbog neopravdanih kašnjenja koja su utjecala na postupak. Komisija u tom pogledu navodi dugotrajan postupak supotpisivanja europskog uhidbenog naloga i uzastopna odgađanja rasprava o predaji, kontradiktornost rasprava o predaji, što nije predviđeno Okvirnom odlukom 2002/584, kao i ponovljena razdoblja neaktivnosti pravosudnog tijela izvršenja, od kojih četiri i pol mjeseca između rasprave i odluke o prethodnim pitanjima te četiri mjeseca između odlučivanja o upućivanju prethodnog pitanja Sudu i sâme odluke o upućivanju.

95. Komisija iz toga zaključuje da je zadržavanje tražene osobe u predmetu u glavnom postupku nespojivo s obvezom žurnosti te da je pravosudno tijelo izvršenja dužno pustiti je na slobodu, osim ako posebne okolnosti, koje nisu pripisive državi članici izvršenja, zahtijevaju produljeno zadržavanje – međutim, takve okolnosti ne postoje u ovom slučaju. Komisija je na raspravi dodala da u svakom slučaju ostaje obveza izvršenja europskog uhidbenog naloga kao i poštovanja odredaba članka 12. i članka 17. stavka 5. Okvirne odluke 2002/584, pa ako nastavak oduzimanja slobode nije moguć, nužno je radi smanjivanja eventualne opasnosti od bijega upotrijebiti druga rješenja koja manje ograničavaju slobodu.

96. Komisija dodaje da se država članica izvršenja ne može pozivati na svoja ustavna pravila o pravu na pravični sudski postupak, što je navedeno u uvodnoj izjavi 12. Okvirne odluke 2002/584, radi opravdanja nepoštovanja rokova propisanih u njezinom članku 17. Sud je, naime, u presudi Melloni ( 20 ) presudio da primjena nacionalnih standarda zaštite temeljnih prava ne smije ugroziti razinu zaštite predviđene Poveljom, kao ni nadređenost, jedinstvo i djelotvornost prava Unije.

V – Analiza

A – Uvodna razmatranja

1. Nacionalni kontekst

97. Sudu se u ovom predmetu High Court obratio povodom, kao što sam to već istaknuo, zahtjeva za prethodnu odluku u vezi s tumačenjem Okvirne odluke 2002/584 vrlo brzo nakon završetka prijelaznog razdoblja od pet godina predviđenog Protokolom br. 36 o prijelaznim odredbama, koje je završilo 1. prosinca 2014. u skladu s njegovim člankom 10. stavkom 1. Prije tog datuma, te s obzirom na to da nije postojala irska izjava u tom smislu, irski sudovi nisu mogli, naime, u skladu s člankom 35. stavkom 2. UEU‑a u verziji prije stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona, upućivati Sudu zahtjeve za tumačenje okvirnih odluka, osobito onih donesenih u okviru Glave VI. UEU‑a u vezi s policijskom i pravosudnom suradnjom u kaznenim stvarima.

98. Kao što to i sâm sud koji je uputio zahtjev navodi u svojoj odluci o upućivanju zahtjeva, on je u svojem tumačenju nacionalnog zakonodavstva i, u konačnici, Okvirne odluke 2002/584, sve do tada bio vezan sudskom praksom Vrhovnog suda, posebice presudom Dundon. Potvrđujući da načelno podržava navedenu sudsku praksu, High Court je smatrao oportunim da sazna tumačenje Suda o relevantnim odredbama Okvirne odluke 2002/584 i da, posebice, utvrdi posljedice koje prema mišljenju Suda proizlaze iz nepoštovanja rokova propisanih u njezinu članku 17. za donošenje pravomoćne odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga. On je istovremeno zatražio da se primijeni hitni prethodni postupak predviđen u članku 107. Poslovnika Suda.

99. Podsjećanje na taj kontekst ima smisla jer objašnjava činjenicu da je Sud u ovom predmetu pozvan donijeti odluku o osnovnim elementima europskog uhidbenog naloga nakon više od desetljeća njegove primjene, u predmetu koji je sada pred High Courtom u tijeku već gotovo 30 mjeseci.

100. Valja dodati da je europski uhidbeni nalog uspostavljen okvirnom odlukom, aktom koji od početka nije imao izravan učinak na temelju primarnog prava ( 21 ) i koji ga i nadalje nema na temelju članka 9. Protokola br. 36 o prijelaznim odredbama. U tom pogledu valja samo podsjetiti da je Sud presudio da okvirne odluke, uzimajući u obzir njihovu obvezujuću narav, nameću nacionalnim tijelima i sudovima obvezu usklađenog tumačenja nacionalnog prava ( 22 ).

2. Europski uhidbeni nalog

101. Ovo dakako nije, kao što sam već naveo, prvi predmet koji dolazi pred Sud, a odnosi se na tumačenje ( 23 ) ili ocjenu valjanosti ( 24 ) Okvirne odluke 2002/584. Stoga ovo nije prvi put da je Sud pozvan donijeti općenitu odluku o važnosti tog akta nastalog prije gotovo 13 godina u okviru nekadašnjeg „trećeg stupa“ ( 25 ). Nakon što je to navedeno, s obzirom na sadržaj pitanja upućenih Sudu radi hitnog odgovora, čini mi se oportunim izložiti nekoliko općenitih razmišljanja o mehanizmu europskog uhidbenog naloga koji uvodna izjava 6. Okvirne odluke 2002/584 kvalificira kao „prv[u] […] konkretn[u] mjer[u] u području kaznenog prava kojom se primjenjuje načelo uzajamnog priznavanja“ i „,kamenom temeljcem' pravosudne suradnje“.

102. Uhidbeni nalog i postupci predaje između država članica, utvrđeni Okvirnom odlukom 2002/584, zamijenili su različite postupke izručenja ( 26 ) koji su postojali do 31. prosinca 2003. ( 27 ). Posljedično, uvriježeni instrumenti izručenja između državnih tijela prestali su postojati između država članica, u korist sustava utemeljenog na izravnoj suradnji pravosudnih tijela.

103. Kao što je to Sud opetovano naglašavao, iz članka 1. stavaka 1. i 2., kao i iz uvodnih izjava 5. i 7. Okvirne odluke 2002/584, osobito proizlazi da ta okvirna odluka ima za cilj zamijeniti sustav višestranog izručivanja između država članica sa sustavom predaje osuđenih ili osumnjičenih osoba između pravosudnih tijela u svrhu izvršenja presuda ili progona, a taj se sustav temelji na načelu uzajamnog priznavanja ( 28 ).

104. Na taj način Okvirna odluka 2002/584 nastoji uspostavom novog pojednostavljenog i učinkovitijeg sustava predaje osoba koje su osuđene ili osumnjičene za povredu kaznenog zakona olakšati i ubrzati pravosudnu suradnju radi doprinosa ostvarenju Unijinog cilja stvaranja prostora slobode, sigurnosti i pravde na temelju visokog stupnja povjerenja koje mora postojati između država članica ( 29 ). Uvodna izjava 10. Okvirne odluke 2002/584 ustraje na činjenici da se „[m]ehanizam europskog uhidbenog naloga temelji […] na visokoj razini povjerenja između država članica“ ( 30 ).

105. Na taj se način europski uhidbeni nalog pokazuje kao nov, jedinstven institut koji je specifičan za Uniju ( 31 ). To je nov instrument u smislu da se razlikuje od tradicionalnih mehanizama kojima se tražene osobe čine dostupnima između država članica. On se razlikuje od dosadašnjih postupaka izručenja koje je zamijenio. Posebne kategorije svojstvene izručenju stoga imaju samo relativnu vrijednost kad je riječ o tom novom obliku pravosudne suradnje. Bitno je stalno imati na umu tu činjenicu kod ispitivanja problema u tumačenju Okvirne odluke 2002/584.

106. To je jedinstven instrument i po tomu što, neovisno o obilježjima svojstvenima normativnom instrumentu kao što je to okvirna odluka, on uspostavlja ujednačen režim u svim državama članicama. Na taj je način europski uhidbeni nalog postao prvorazredno oruđe u pravosudnoj suradnji u kaznenim stvarima između država članica, koji je u biti vođen načelom uzajamnog povjerenja.

107. Naposljetku, taj je instrument specifičan za Uniju jer ga je Unijin zakonodavac stvorio okvirnom odlukom, čime je za svaku državu članicu nastala obveza da ga unese u svoje zakonodavstvo. Pridjev „europski“, kojim se sustavno kvalificira uhidbeni nalog uspostavljen Okvirnom odlukom 2002/584, upućuje na njegovu neraskidivu povezanost s Unijom.

108. Naposljetku, okolnost da su radi uspostave tog instrumenta bile potrebne ustavne promjene ( 32 ), odnosno zauzimanje stajališta vrhovnih ili ustavnih sudova država članica ( 33 ), ovisno o slučaju, mnogo govori o njegovoj važnosti za različite nacionalne ustavne poretke ( 34 ) i, u konačnici, za sâmu Europsku uniju.

3. Dvije „faze“ postupka predaje tražene osobe i „sustav“ članka 17. Okvirne odluke 2002/584

109. U nastavku valja podsjetiti da se predaja tražene osobe primjenom europskog uhidbenog naloga odvija u dvije odvojene faze u skladu s odredbama Okvirne odluke 2002/584. Nakon što pravosudno tijelo izdavanja sastavi europski uhidbeni nalog poštujući zahtjeve oblika i sadržaja propisane u članku 8. Okvirne odluke 2002/584 i, ako je to potrebno, prevede ga na jezik države članice izvršenja, on se ovisno o okolnostima šalje na način utvrđen u člancima 9. ili 10. navedene okvirne odluke. Kad država članica uhiti traženu osobu povodom izvršenja europskog uhidbenog naloga, nastavak postupka predaje odvija se u dvije zasebne faze – faza u kojoj pravosudno tijelo izvršenja donosi pravomoćnu odluku o izvršenju europskog uhidbenog naloga, o čemu je riječ u predmetu u glavnom postupku, i, ako se odluči pozitivno riješiti zahtjev za predaju, faza predaje, u užem smislu, tražene osobe državi članici izdavanja.

110. U okviru prve faze nadležno pravosudno tijelo izvršenja mora obavijestiti traženu osobu o postojanju i sadržaju europskog uhidbenog naloga, kao i o mogućnosti koja joj je na raspolaganju da pristane na svoju predaju pravosudnom tijelu izdavanja u skladu s člankom 11. Okvirne odluke 2002/584. Nadalje, ono je dužno donijeti pravomoćnu odluku o izvršenju europskog uhidbenog naloga uz poštovanje odredaba članaka 13. do 21. Okvirne odluke 2002/584, a o toj se odluci mora obavijestiti pravosudno tijelo izdavanja u skladu s člankom 22. navedene okvirne odluke.

111. Ako pravosudno tijelo izvršenja odluči predati traženu osobu državi članici izdavanja, to mora učiniti u najkraćim rokovima nakon donošenja pravomoćne odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga na način i uz poštovanje pretpostavki propisanih u člancima 23. i 24. navedene okvirne odluke. Ako do predaje ne može doći u rokovima propisanima u članku 23. stavcima 2. i 4., tražena osoba mora biti puštena na slobodu prema članku 23. stavku 5., ako se još uvijek nalazi u pritvoru.

112. Ovaj se predmet odnosi samo na rokove u kojima se mora provesti prva faza donošenja pravomoćne odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga, u skladu s odredbama članka 17. Okvirne odluke 2002/584.

113. Uzete zajedno, odredbe članka 17. Okvirne odluke 2002/584 određuju to također valja naglasiti, cjelovit sustav pravila po kojima pravosudna tijela izvršenja donose pravomoćne odluke o izvršenju europskih uhidbenih naloga, čiji je najvažniji element određivanje rokova.

114. Navodeći ponajprije da se uhidbeni nalog „obrađuje […] i izvršava kao žurni predmet“ (stavak 1.), taj članak zatim određuje dva roka u kojima se ta odluka mora donijeti ovisno o tomu pristaje li ili ne pristaje tražena osoba na svoju predaju – prvi rok je 10 dana nakon pristanka (stavak 2.), a drugi rok je 60 dana od uhićenja (stavak 3.), a sve to uz mogućnost iznimke.

115. Naime, u posebnim slučajevima kad se europski uhidbeni nalog ne može izvršiti u rokovima od 10 i 60 dana, njih je moguće produljiti za dodatnih 30 dana, a pravosudno tijelo izvršenja dužno je o tomu odmah obavijestiti pravosudno tijelo izdavanja i navesti razloge (stavak 4.). Takav poseban razlog može zasigurno biti situacija u kojoj se tražena osoba protivi svojoj predaji pozivajući se na opasnost za svoj život ili za svoju sigurnost, zbog čega je pravosudno tijelo izvršenja obvezano izvršiti provjere ( 35 ) tražeći, ako je to potrebno, od države članice izdavanja žurnu dostavu dopunskih informacija primjenom članka 15. stavka 2. Okvirne odluke.

116. U svakom slučaju, u očekivanju donošenja te pravomoćne odluke država članica izvršenja dužna je osigurati ispunjavanje materijalnih preduvjeta potrebnih za učinkovitu predaju tražene osobe (stavak 5.).

117. Obveza žurnosti koja proizlazi iz tih prvih odredaba očito ne utječe na situacije kada je zahtjev za predaju potrebno odbiti primjenom članaka 3., 4. i 4.a Okvirne odluke 2002/584, u kojem slučaju pravosudno tijelo izvršenja mora usvojiti odluku o odbijanju izvršenja europskog uhidbenog naloga te je propisno obrazložiti i donijeti, kako proizlazi, u propisanim rokovima (stavak 6.).

118. Naposljetku, članak 17. stavak 7. Okvirne odluke 2002/584 odnosi se na dvije situacije koje podrazumijevaju različite vrste „anomalija“. On prije svega u prvoj rečenici predviđa postojanje posebnih okolnosti u kojima država članica „ne može“ poštovati dodijeljene rokove. U drugoj rečenici zatim predviđa postojanje slučaja opetovane povrede obveza države članice prema drugoj državi članici, odnosno slučaj opetovanih kašnjenja u izvršenju europskih uhidbenih naloga.

119. Utvrđujući rokove ( 36 ) u kojima se mora donijeti pravomoćna odluka o izvršenju europskog uhidbenog naloga te određujući obveze pravosudnog tijela izvršenja kad u posebnim slučajevima ne može ispuniti te rokove, odnosno države članice izvršenja kad u posebnim okolnostima ne može osigurati poštovanje tih rokova, odredbe tog članka utvrđuju na taj način sveobuhvatan sustav koji uređuje sve moguće situacije, neovisno o tomu je li tražena osoba pritvorena ili nije, s time da u tijeku postupka donošenja pravomoćne odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga ostaje mogućnost prethodnog obraćanja Sudu ( 37 ).

4. Dva prethodna pitanja

120. Prije analiziranja svakog pojedinog od dvaju pitanja koja je uputio High Court čini mi se nužnim navesti nekoliko primjedbi o većem ili manjem stupnju podudaranja problema koji se u njima navode. Prvo pitanje odnosi se na obično pitanje učinka okolnosti da pravosudno tijelo izvršenja nije poštovalo rokove propisane u članku 17. Okvirne odluke 2002/584, u vezi s njezinim člankom 15., koji se odnose na donošenje pravomoćne odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga. Drugo pitanje odnosi se na istu situaciju nepoštovanja tih rokova, ali uz dva pojašnjenja: s jedne strane, okolnost da je zbog europskog uhidbenog naloga tražena osoba pritvorena i, s druge strane, činjenicu da su učinci nepoštovanja predmetnih rokova postavljeni kao „prava“ tražene osobe koja je u pritvoru.

121. Naime, teško je na prvo pitanje odgovoriti izdvojeno, odnosno ne uzimajući u obzir okolnost da se traženoj osobi može oduzeti sloboda kao posljedica zahtjeva za predaju koji se na nju odnosi. Međutim, smatram da je moguće zadržati odvojenost dvaju pitanja, kako ih je postavio sud koji je uputio zahtjev, na način da se na prvo pitanje odgovori „kao da“ nije riječ o osobnoj slobodi tražene osobe. Na taj će način u prvom planu analize prvog pitanja biti skup uzajamnih dužnosti država članica. Tek ću u okviru svojeg odgovora na drugo pitanje uzeti u obzir okolnost da je tražena osoba pritvorena u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga koji je protiv nje izdan. Međutim, čini mi se bitnim naglasiti da svoje mjesto uvijek trebaju zadržati kako poštovanje obveza država članica koje su one uzajamno preuzele donošenjem Okvirne odluke 2002/584, tako i poštovanje temeljnih prava koje njezina provedba zahtijeva.

122. Također moram pojasniti da ću ispitati samo dva prethodna pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev. Uistinu, tražena osoba u glavnom postupku pozivala se tijekom cijelog postupka izvršenja europskog uhidbenog naloga na opasnost koju njezina predaja u državu članicu izdavanja znači za njezin život, a pitanje dokazivanja postojanja te opasnosti u središtu je njezinih navoda i razlog za pozivanje Suda na davanje odgovora na dodatna pitanja. I to što je High Court razmatrao tu opasnost također je jedan od elemenata koji objašnjava, iako ne opravdava, zbog čega još nije donesena pravomoćna odluka u tom pogledu.

123. Međutim, gotovo da nije potrebno pojašnjavati da Sud mora odgovoriti samo na ona pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev, a nije dužan uzeti u obzir pitanja koja navodi tražena osoba u glavnom postupku. U okviru postupka predviđenog člankom 267. UFEU‑a, isključivo je na nacionalnom sudu pred kojim je pokrenut postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da ocijeni, uvažavajući posebnosti predmeta, nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu, a stranke u glavnom postupku ne mogu promijeniti njihov smisao ( 38 ).

124. Osim toga, odgovaranje na moguća dodatna pitanja koja u svojim očitovanjima navode stranke u glavnom postupku ne bi bilo u skladu s ulogom koja je gore navedenom odredbom povjerena Sudu, kao ni njegovom obvezom osiguranja da vlade država članica i zainteresirane stranke mogu podnijeti svoja očitovanja u skladu s člankom 23. Statuta Suda, uzimajući u obzir činjenicu da se na temelju te odredbe zainteresiranim strankama dostavljaju samo odluke o upućivanju zahtjeva ( 39 ).

B – Prvo pitanje

125. Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim prethodnim pitanjem postavlja, vrlo općenito, upit Sudu o učinku nepoštovanja rokova propisanih u članku 17. Okvirne odluke 2002/584 od strane države članice izvršenja europskog uhidbenog naloga.

126. Međutim, općenitost tog pitanja više je prividna nego stvarna. Naime, iz objašnjenja suda koji je uputio zahtjev proizlazi da se on u konačnici pita može li europski uhidbeni nalog prestati važiti zbog prekoračenja rokova u kojima je pravosudno tijelo izvršenja, u ovom slučaju sâm High Court, dužno donijeti pravomoćnu odluku, pozitivnu ili negativnu, o izvršenju navedenog naloga.

127. Međutim, to zasigurno nije jedini problem koji se javlja. Naime, s obzirom na to da Okvirna odluka 2002/584 ne precizira koji su učinci nepoštovanja rokova utvrđenih u njezinom članku 17., prvo pitanje koje valja riješiti, kad je već postavljeno, jest pitanje obvezatnosti tih rokova. Stoga ću to pitanje razmotriti prije daljnjeg razmatranja mogućih posljedica njihova nepoštovanja.

128. Uzgredno valja podsjetiti da rokovi nemaju samo ulogu osiguranja brzine kaznenog pravosuđa. Oni u okolnostima kao što su to one u predmetu u glavnom postupku na vrlo poseban način također pridonose jamstvu da tražena osoba, koja uživa presumpciju nevinosti, može biti brzo izvedena pred sud države članice izdavanja.

129. Pitanje obvezatnosti rokova iz članka 17. Okvirne odluke 2002/584 za države članice izvršenja nalazi svoje izvorište u sâmom pitanju suda koji je uputio zahtjev. Naime, odluka o upućivanju zahtjeva kao polazišnu točku uzima Supreme Courtovo tumačenje te odredbe u njegovoj presudi Dundon, koja je priložena odluci o upućivanju zahtjeva. Tom je prilikom Supreme Court presudio ( 40 ) da osoba koja je privremeno pritvorena radi izvršenja europskog uhidbenog naloga nema nikakvo pravo na puštanje na slobodu odmah po isteku rokova propisanih u članku 17. Okvirne odluke 2002/584 s obzirom na to da su ti rokovi utvrđeni zbog „unutarnje discipline država članica“, a ne u cilju davanja prava pojedincima. Supreme Court je osim toga zaključio da je High Court dužan izvršiti europski uhidbeni nalog neovisno o isteku tih rokova.

130. Ne uzimajući u obzir određene nijanse, sva očitovanja podnesena Sudu brane isto stajalište. Ta očitovanja opetovano navode iste argumente, osobito činjenicu da članak 17. stavci 2. i 3. Okvirne odluke 2002/584 utvrđuju navedene rokove koristeći kondicional, koji se ne upotrebljava u drugim odredbama, zatim činjenicu da taj članak 17., suprotno početnom Komisijinom prijedlogu ( 41 ), ne sadržava izričite odredbe kao što su to one u članku 23. stavku 5. i, naposljetku, tumačenje članka 17. u točki 64. presude F ( 42 ) Suda.

131. Ja ne dijelim u potpunosti ta stajališta iz sljedećih razloga.

132. Kao prvo, potrebno je relativizirati gramatički argument.

133. Doista, članak 17. stavci 2. i 3. Okvirne odluke 2002/584 navodi da „bi trebalo“ ( 43 ) donijeti pravomoćnu odluku o izvršenju europskog uhidbenog naloga, ovisno o slučaju, u roku od 10 ili 60 dana. Međutim, članak 17. stavak 1. navedene okvirne odluke pojašnjava u obveznom izričaju da se europski uhidbeni nalog „obrađuje […] i izvršava kao žurni predmet“. Njezin članak 15. stavak 1. pojašnjava, koristeći indikativ, da pravosudno tijelo izvršenja „odlučuje“ o predaji osobe u rokovima i pod uvjetima utvrđenima, osobito, u njezinom članku 17. Stoga uporabu kondicionala valja u biti shvatiti na način da upućuje na posebne okolnosti u kojima država članica izvršenja može prekoračiti rokove propisane u članku 17. stavku 7.

134. Kao drugo, smatram da se tumačenje članka 17. u presudi F ( 44 ) Suda ne može razumjeti na način da relativizira obvezujuću narav rokova koje utvrđuje ta odredba. Naime, Sud u toj presudi prije svega podsjeća da članak 17. stavak 1. Okvirne odluke 2002/584 propisuje da se europski uhidbeni nalog „obrađuje […] i izvršava kao žurni predmet“ i da njegovi stavci 2. i 3. „utvrđuju precizne rokove“ ( 45 ). Sud nadalje navodi da odredbe članka 17. stavaka 4. i 7. omogućuju produljenje propisanih rokova u posebnim slučajevima i njihovo prekoračivanje u posebnim okolnostima ( 46 ). Osim toga, Sud s jedne strane naglašava da se „važnost rokova utvrđenih u navedenom članku 17. odražava ne samo u tom članku, nego i u drugim odredbama okvirne odluke“ ( 47 ) i, s druge strane, relativizira značenje nastanka teksta članka 17. okvirne odluke koji u prvotnom Komisijinom prijedlogu nije upotrebljavao kondicional, nego indikativ ( 48 ).

135. Sud ta razmatranja naposljetku završava presuđujući da „rokove propisane u članku 17. okvirne odluke valja tumačiti na način da zahtijevaju da se pravomoćna odluka o izvršenju europskog uhidbenog naloga načelno donese u roku od 10 dana od pristanka na predaju tražene osobe ili, u drugim slučajevima, u roku od 60 dana od uhićenja te osobe. Te rokove moguće je produljiti za dodatnih 30 dana samo u posebnim slučajevima, a država članica može prekoračiti rokove propisane u tom članku 17. samo u iznimnim okolnostima“ ( 49 ), osobito ako nadležni sud odluči uputiti Sudu prethodno pitanje ( 50 ).

136. Kao treće, umanjenje važnosti rokova utvrđenih u članku 17. Okvirne odluke 2002/584 oslabilo bi značajno korisni učinak te odredbe uz opasnost ozbiljnog ugrožavanja ostvarenja ciljeva koje slijedi ta okvirna odluka.

137. Nakon što je to navedeno, smatram da ipak treba relativizirati strogu obvezatnost rokova utvrđenih u članku 17. Okvirne odluke 2002/584. Europski uhidbeni nalog nov je instrument pravosudne suradnje između država članica pa nije razumno smjestiti to pitanje samo u okvire članka 17. stavka 7. Međutim, odmah valja naglasiti da ta relativizacija ne može ni na koji način dovesti do stajališta da ti rokovi predstavljaju samo poticajni element koji potiče države članice na žurno izvršenje europskih uhidbenih naloga.

138. Nakon što je pojašnjen intenzitet obvezatnosti rokova propisanih u članku 17. Okvirne odluke 2002/584, nameće se analiza pitanja koje je sud koji je uputio zahtjev postavio na prvom mjestu. Može li se smatrati da nepoštovanje tih rokova dovodi do prestanka važenja europskog uhidbenog naloga?

139. Upit suda koji je uputio zahtjev odnosi se na učinak nepoštovanja tih rokova na uhidbeni nalog o kojem je riječ u glavnom postupku, odnosno na trajnost njegovih učinaka. U tom pogledu, i neovisno o utjecaju pretpostavke pritvaranja tražene osobe, što je zasigurno učestalo s obzirom na odredbe članka 12. Okvirne odluke 2002/584, nepoštovanje tih rokova ne može dovesti do prestanka važenja europskog uhidbenog naloga. Naime, takav bi ishod pretpostavljao da država članica izvršenja raspolaže mogućnošću odabira bilo negativne odluke o odbijanju predaje, koja je izričita i obrazložena prema zahtjevima propisanima u člancima 3., 4., 4.a i članku 17. stavku 5. Okvirne odluke 2002/584, bilo prešutne pravomoćne odluke koja je rezultat njezine šutnje ili neaktivnosti. Međutim, takva krajnost zacijelo nije predviđena Okvirnom odlukom 2002/584 i nije je moguće prihvatiti a da se nepovratno ne ugrozi korisni učinak Okvirne odluke 2002/584 i na taj način ozbiljno povrijedi cilj koji ona slijedi.

140. Nadalje, kao što to proizlazi i iz doslovnog i iz sustavnog tumačenja članka 17. stavka 7. podstavka 2. Okvirne odluke 2002/584, moguća „[kašnjenja]“ države članice pri izvršenju europskih uhidbenih naloga ne oslobađaju je obveze donošenja pravomoćne odluke, koja god ona bila. Naime, ograničavajući se na „obradu“ opetovanih kašnjenja države članice izvršenja, ta odredba prešutno potvrđuje da se u svakom slučaju od te države članice izvršenja uvijek očekuje donošenje pravomoćnih odluka.

141. Posljedično, smatram da na prvo prethodno pitanje suda koji je uputio zahtjev valja odgovoriti u smislu da članak 17. Okvirne odluke 2002/584 treba tumačiti na način da nepoštovanje rokova, koji su u njemu utvrđeni i u kojima bi pravomoćna odluka o izvršenju europskog uhidbenog naloga trebala biti donesena, ne može dovesti do prestanka važenja navedenog europskog uhidbenog naloga, uz pojašnjenje da održivost učinaka europskog uhidbenog naloga ne utječe na posljedice koje uzimanje u obzir moguće situacije oduzimanja slobode može imati na uživanje temeljnih prava tražene osobe. Pravosudno tijelo izvršenja i, šire, država članica izvršenja ostaju dakle dužni donijeti odluku u tom pogledu, neovisno o isteku navedenih rokova.

C – Drugo pitanje

142. Kao drugo, High Court postavlja upit daje li okolnost da pravosudno tijelo izvršenja nije poštovalo rokove, propisane u članku 17. Okvirne odluke 2002/584, za donošenje pravomoćne odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga prava traženoj osobi koja je pritvorena u očekivanju te odluke.

143. Kao što sam to već naveo, drugo pitanje odnosi se na istu situaciju koju navodi prvo pitanje, odnosno na situaciju u kojoj je pravosudno tijelo izvršenja propustilo donijeti pravomoćnu odluku o izvršenju europskog uhidbenog naloga, bilo pristajanjem na zahtjev za predaju bilo njegovim obrazloženim odbijanjem, u rokovima propisanima u članku 17. Okvirne odluke 2002/584. Bitna razlika u odnosu na prvo pitanje nalazi se u činjenici da se od Suda traži uzimanje u obzir okolnosti da je pravosudno tijelo izvršenja, odgovarajući na europski uhidbeni nalog koji je izdala država članica izdavanja i primjenom članka 12. Okvirne odluke 2002/584, pritvorilo traženu osobu, a ta se situacija nije promijenila istekom navedenih rokova. Radi pravilnog definiranja tog pitanja nameću se dvije uvodne primjedbe.

144. Ponajprije, i kao što je to već navedeno, europski uhidbeni nalog može se u skladu s člankom 1. stavkom 1. Okvirne odluke 2002/584 izdati radi uhićenja i predaje tražene osobe u dvije jasno odvojene svrhe ( 51 ), odnosno bilo u svrhe izvršavanja kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode bilo u svrhe provođenja kaznenog progona navedene osobe i, ako je to potrebno, sankcioniranja kaznenih djela navedenih u europskom uhidbenom nalogu koja je ta osoba navodno počinila ( 52 ).

145. Predmet u glavnom postupku odnosi se na drugi slučaj, iako to ne proizlazi izričito iz teksta drugog pitanja suda koji je uputio zahtjev. Naime, država članica izdavanja traži traženu osobu u glavnom postupku radi suđenja zbog ubojstva i nezakonitog posjedovanja vatrenog oružja s namjerom ugrožavanja života drugih osoba.

146. Smatram da je nužno uzeti u obzir tu okolnost u odgovoru na to drugo pitanje. Naime, pritvaranje osobe nema istu težinu ovisno o tomu je li ta osoba već bila osuđena na kaznu oduzimanja slobode na temelju pravomoćne sudske odluke ili još uvijek nije osuđena i stoga uživa presumpciju nevinosti ( 53 ). U tom je pogledu dostatno uputiti na odredbe članka 26. Okvirne odluke 2002/584, koji propisuje da država članica izdavanja mora oduzeti ukupno vrijeme zadržavanja tražene osobe na temelju izvršenja europskog uhidbenog naloga od ukupnog vremena oduzimanja slobode. Iako osoba koja je predana državi članici izdavanja radi suđenja može naknadno biti osuđena na kaznu oduzimanja slobode, čije će ukupno trajanje biti umanjeno za trajanje privremenog pritvora u državi članici izvršenja u očekivanju njezine predaje, ipak nije moguće primjenom navedenog članka isključiti da će u konačnici biti oslobođena u državi članici izdavanja, u kojem slučaju se navedeni članak 26. ne bi primjenjivao.

147. Vraćajući se sada na pitanje suda koji je uputio zahtjev, valja navesti da taj sud navodi mogućnost da nepoštovanje rokova propisanih u članku 17. Okvirne odluke 2002/584 može dati neko „pravo“ – što je navedeno na najopćenitiji mogući način – tražene osobe koja je pritvorena. Naravno, u tom se pogledu treba složiti s onima koji navode da Okvirna odluka 2002/584, a osobito njezin članak 17., ne spominju nikakvo subjektivno pravo osobe koja je pritvorena radi izvršenja europskog uhidbenog naloga, a koje bi nastalo istekom propisanih rokova bez donošenja pravomoćne odluke o izvršenju navedenog naloga. Stavak 5. te odredbe upućuje, štoviše, na osiguranje „ispunjavanj[a] materijalnih preduvjeta potrebnih za učinkovitu predaju tražene osobe“.

148. Nakon što je to navedeno, sâmo izričito upućivanje na pritvor u pitanju suda koji je uputio zahtjev, zajedno s navođenjem nepoštovanja rokova predviđenih radi donošenja pravomoćne odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga, dostatno je za postavljanje pitanja o pravima i slobodama. Drugo pitanje suda koji je uputio zahtjev dobiva na taj način svoj puni smisao i može se vrlo jednostavno oblikovati: koje su posljedice isteka rokova predviđenih za donošenje pravomoćne odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga za osobu koja je pritvorena radi izvršenja navedenog naloga?

149. Ono o čemu je riječ jest oduzimanje prava na osobnu slobodu osobe koja u slučaju u predmetu u glavnom postupku uživa presumpciju nevinosti. Ta situacija zasigurno može biti posve legitimna u pravu Unije, kao što to može biti u pravu država članica ili s obzirom na pravo EKLJP‑a. Međutim, ta situacija može biti u skladu s pravom samo pod određenim uvjetima, što nesumnjivo vrijedi i za pravo Unije. Stoga se Okvirna odluka 2002/584, poput svake druge odredbe prava Unije, mora tumačiti s obzirom na temeljna prava. To uostalom proizlazi kako iz njezine uvodne izjave 12. tako i iz njezina članka 1. stavka 3.

150. Države članice zasigurno su pozvane provesti Okvirnu odluku 2002/584 svojim vlastitim pravnim instrumentima bez povrede temeljnih prava. Njezina uvodna izjava 12. sadržava u podstavku 2. široko upućivanje na „ustavna pravila“ država članica. Usto, sâma narav okvirne odluke ostavlja marginu prosudbe nacionalnim tijelima u vezi s konkretnim načinima provedbe ciljeva koje ona slijedi ( 54 ). Situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku usporediva je, dakle, sa situacijom navedenom u točki 29. presude Åkerberg Fransson ( 55 ), u kojoj djelovanje država članica nije u potpunosti određeno pravom Unije. U toj situaciji, iako je dopušteno sudu države članice koji nadzire usklađenost nacionalne odredbe ili nacionalne mjere s temeljnim pravima primijeniti nacionalne standarde zaštite temeljnih prava, ta primjena ne može ugroziti razinu zaštite predviđenu Poveljom, kako je tumači Sud, kao ni nadređenost, jedinstvo i djelotvornost prava Unije ( 56 ).

151. Zaključujući na taj način, predviđam utvrđenje koje mi se čini nesporno, odnosno da se državu članicu koja se nalazi u situaciji spora u glavnom postupku mora smatrati kao da provodi pravo Unije u smislu članka 51. stavka 1. navedene Povelje, kao što to uostalom proizlazi iz ustaljene sudske prakse Suda ( 57 ). Naime, nacionalno zakonodavstvo doneseno radi prenošenja Okvirne odluke 2002/584 i vođenje postupka predaje od strane pravosudnog tijela izvršenja predstavljaju provedbu prava Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje s obzirom na to da je europski uhidbeni nalog, u konačnici, Unijina tvorevina. U kontekstu europskog uhidbenog naloga Okvirna odluka 2002/584 jest, posebice, pravna osnova i temelj na kojem države članice mogu naložiti i održati mjeru oduzimanja slobode protiv tražene osobe radi vođenja kaznenih progona protiv te osobe ( 58 ), a ta osoba načelno uživa presumpciju nevinosti barem u pogledu kaznenih djela za koje je tražena i zbog kojih je predmet europskog uhidbenog naloga.

152. Iz prethodno navedenoga slijedi zaključak da se u okolnostima kao što su to one u predmetu u glavnom postupku Okvirna odluka 2002/584 i njezin članak 17. moraju tumačiti ponajprije u svjetlu Povelje, da se Povelja primjenjuje na države članice i da se akti nacionalnih tijela koji su doneseni u svrhu provedbe te okvirne odluke moraju usklađeno tumačiti ( 59 ).

153. U ovom slučaju u okolnostima predmeta u glavnom postupku tumačenje Okvirne odluke 2002/584 u svjetlu Povelje znači tumačenje s obzirom na zahtjeve njezina članka 6., koji u sažetom izričaju jamči pravo na slobodu.

154. Objašnjenja koja se odnose na Povelju Europske unije o temeljnim pravima ( 60 ) u vezi s tom odredbom izravno upućuju na sâm tekst članka 5. EKLJP‑a, mnogo izričitijeg, koji se prenosi u cijelosti. Ta objašnjenja pojašnjavaju i da se prava navedena u članku 6. Povelje moraju poštovati „posebno“ kada Europski parlament i Vijeće usvajaju zakonodavne akte u području pravosudne suradnje u kaznenim pitanjima, na temelju članaka 82. ( 61 ), 83. i 85. UFEU‑a.

155. Članak 5. EKLJP‑a sadržava dvije odredbe koje su važne za predmet u glavnom postupku: s jedne strane, stavak 1. točku (f) u vezi s izručenjem, što je postupak koji je objektivno najbliži postupku predaje iz Okvirne odluke 2002/584 i, s druge strane, stavak 4., koji se odnosi na pravo svake osobe koja je lišena slobode na posebno pravno sredstvo koje omogućava brzo odlučivanje o zakonitosti pritvaranja.

156. Članak 5. stavak 1. točka (f) EKLJP‑a predmet je bogate sudske prakse Europskog suda za ljudska prava na koju ću naknadno uputiti. Međutim, započet ću sa sljedećom primjedbom.

157. U bitnome, upravo je sudska praksa Europskog suda za ljudska prava u vezi s postupcima izručenja i, dakle, člankom 5. stavkom 1. točkom (f) EKLJP‑a, najrelevantnija za ocjenu situacije predmeta u glavnom postupku, pa ju je neophodno uzeti kao polazišnu točku. Osim tog pojašnjenja, ne smije se zaboraviti da, kao što sam to već naveo, europski uhidbeni nalog nije samo obična varijacija postupaka izručenja. Posljedica toga jest to da nije uvijek nužno, pa niti dostatno, ograničiti se na nadzor usklađenosti sa sudskom praksom Europskog suda za ljudska prava o izručenju. Kriteriji kao što su razumno trajanje postupka, njegova složenost, ponašanje tražene osobe, nepostojanje razdoblja pravosudne neaktivnosti, kao što će se to uskoro vidjeti, nesumnjivo su relevantni, osobito u slučaju kada se zahtjev za prethodnu odluku suda koji je uputio zahtjev ograničava na pozivanje Suda da ocijeni situaciju privremenog pritvora koja traje već 30 mjeseci. Međutim, ne smije se isključiti da tumačenje zahtjeva koji proizlaze iz prava na slobodu u kontekstu različitog instituta, kao što je to europski uhidbeni nalog, može zahtijevati stroži pristup u pogledu prekoračenja rokova propisanih u članku 17. Okvirne odluke 2002/584.

158. Članak 5. stavak 1. točka (f) EKLJP‑a dopušta državama članicama ograničavanje slobode svake osobe protiv koje je u tijeku postupak izručenja. Ta odredba omogućuje Europskom sudu za ljudska prava da ocijeni „zakonito[st]“ pritvora osobe protiv koje je „u tijeku“ postupak izručenja, uz pojašnjenje da samo odvijanje postupaka izručenja opravdava, u sličnom slučaju, oduzimanje slobode ( 62 ).

159. Po mojim dosadašnjim saznanjima, Europski sud za ljudska prava nije formalno odlučivao o primjenjivosti članka 5. stavka 1. točke (f) EKLJP‑a na privremeno zadržavanje koje je određeno primjenom nacionalne odredbe kojom se prenosi članak 12. Okvirne odluke 2002/584. Međutim, gotovo da nema sumnje, uz caveat naveden gore u točki 157., da je privremeno zadržavanje naloženo u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga, što je slično pritvoru radi izručivanja, načelno obuhvaćeno ( 63 ) odredbama tog članka ( 64 ).

160. Radi usklađenosti s člankom 5. stavkom 1. točkom (f) EKLJP‑a, zadržavanje u svrhe izručenja mora, prije svega, biti „[zakonito]“ i „[propisano] zakonom“, odnosno odlučeno uz poštovanje materijalnih i postupovnih odredaba primjenjivih na dotične osobe, bilo da je riječ o propisima nacionalnog zakonodavstva ili propisima čiji je izvor međunarodno pravo ( 65 ) ili pravo Unije ( 66 ). Međutim, koliko god bila bitna „[zakonitost]“ zadržavanja u smislu te odredbe s obzirom na unutarnje pravo, ona nije ipak odlučujuća ( 67 ). Ona usto mora biti usklađena s ciljem koji slijedi taj članak, a to je zaštita pojedinca od arbitrarnosti ( 68 ).

161. U toj dvostrukoj perspektivi Europski sud za ljudska prava navodio je više puta, s jedne strane, da iako su ponajprije nacionalna tijela, a osobito sudovi, dužni tumačiti i primjenjivati unutarnje pravo, on također može i mora, kad nepoštovanje unutarnjeg prava s obzirom na članak 5. stavak 1. EKLJP‑a povređuje Konvenciju, provoditi određen nadzor radi ispitivanja je li unutarnje pravo bilo poštovano ( 69 ). S druge strane, pojasnio je da također mora osigurati usklađenost unutarnjeg prava s EKLJP‑om, uključujući načela koje ta konvencija navodi ili podrazumijeva ( 70 ), odnosno s načelom vladavine prava i s njime povezanim načelom pravne sigurnosti, načelom proporcionalnosti i načelom zaštite od arbitrarnosti, koje je štoviše cilj članka 5. ( 71 ).

162. U tom pogledu Europski sud za ljudska prava ustraje na činjenici da je, kad se radi o oduzimanju slobode, osobito važno zadovoljiti opće načelo pravne sigurnosti. Stoga je bitno da pretpostavke oduzimanja slobode na temelju unutarnjeg prava ( 72 ) i/ili međunarodnog prava ( 73 ) budu jasno definirane te da je sâm zakon predvidljiv u svojoj primjeni na način da zadovoljava kriterij „[zakonitosti]“ utvrđen EKLJP‑om ( 74 ) i da udovoljava zahtjevima „kvalitete zakona“, što je svojstveno svim EKLJP‑ovim odredbama.

163. Može li se u svjetlu sudske prakse Europskog suda za ljudska prava smatrati da sâm istek rokova propisanih u članku 17. Okvirne odluke 2002/584 podrazumijeva da zadržavanje tražene osobe više nije zakonito i da je se mora odmah pustiti na slobodu? U tom pogledu ne dijelim Komisijino stajalište. Ne smatram da je moguće donijeti tako radikalan zaključak. Posebice, ne smatram da je moguće tvrditi da obično prekoračenje rokova propisanih u članku 17. Okvirne odluke 2002/584 odmah čini nezakonitim oduzimanje slobode naloženo radi izvršenja europskog uhidbenog naloga, s posljedicom neusklađenosti s pravom na slobodu zajamčenim u članku 6. Povelje.

164. Ponajprije, zadržavanje osobe može biti opravdano drugim okolnostima osim europskog uhidbenog naloga. Situacija zadržavanja tražene osobe radi izvršenja europskog uhidbenog naloga izdanog protiv nje može se, naime, pokazati posve opravdanom na drugom temelju nego što je to europski uhidbeni nalog, bilo da je osoba već bila podvrgnuta mjeri oduzimanja slobode radi izvršenja pravomoćne sudske odluke, bilo da je osim toga pravosudno progonjena u državi članici izvršenja zbog drugih činjenica nego što su to one navedene u europskom uhidbenom nalogu koji se na nju odnosi te je privremeno zadržana u očekivanju svoje presude, u obje situacije primjenom zakonodavstva države članice izvršenja, što su mogućnosti koje se osobito navode u članku 24. Okvirne odluke 2002/584.

165. N