ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Porezni obveznik ne može se pozivati na to da neka porezna mjera na koju imaju pravo drugi poduzetnici predstavlja državnu potporu kako bi izbjegao obvezu plaćanja tog poreza.

Članku 49. UFEU‑a protivno je zakonodavstvo države članice koje u okviru oporezivanja grupe društava društvu majci u slučaju stjecanja udjela u tuzemnom društvu koje postaje član takve grupe dopušta primjenu amortizacije goodwilla u vrijednosti do 50% kupovne cijene udjela, dok isto zabranjuje u slučaju stjecanja udjela u inozemnom društvu.

Naime, ako nacionalno zakonodavstvo stvara poreznu prednost društvu majci koje udio stječe u tuzemnom društvu, ono time što u istim okolnostima ne dodjeljuje navedenu poreznu prednost društvu majci koje stječe udio u inozemnom društvu stvara razliku u poreznom tretmanu društava majki na štetu onih koja steknu udio u inozemnom društvu. Ta razlika u postupanju može u odnosu na društvo majku koje stječe udio u inozemnom društvu stvoriti prepreku u pogledu ostvarivanja slobode poslovnog nastana u smislu članka 49. UFEU‑a, odvraćajući ga od stjecanja ili osnivanja društava kćeri u drugim državama članicama. Takva razlika u postupanju može se dopustiti samo ako se odnosi na situacije koje nisu objektivno usporedive ili ako je opravdana nekim važnim razlogom u općem interesu.

U tom pogledu, budući da na temelju navedenog nacionalnog zakonodavstva grupu društava mogu osnovati i tuzemna i inozemna društva, položaj društva majke koje želi osnovati grupu s tuzemnim društvom kćeri, s obzirom na cilj poreznog sustava, objektivno je usporediv s položajem tuzemnog društva majke koje želi osnovati grupu s inozemnim društvom kćeri, s obzirom na to da i jedno i drugo društvo žele ostvariti prednosti tog sustava. Također, što se tiče mogućnosti opravdanja razlike u postupanju koja nastaje na temelju takvog zakonodavstva potrebom da se jamči usklađenost poreznog sustava, s obzirom na to da to nacionalno zakonodavstvo samo po sebi ne uspostavlja izravnu vezu između, s jedne strane, porezne prednosti koja se sastoji od amortizacije goodwilla i, s druge strane, naknade koja se sastoji od oporezivanja kapitalnog dobitka na razini društva majke koji nastane u slučaju otuđenja udjela u društvu kćeri, ne može se smatrati da je razlika u postupanju opravdana potrebom da se jamči usklađenost poreznog sustava dotične države članice.

(t. 27.‑30., 33., 43., 50., 54. i izreka)
Prilog II.B Direktivi 1999/13/EZ od 11. ožujka 1999. o ograničenju emisija hlapivih organskih spojeva koji nastaju pri upotrebi organskih otapala u određenim aktivnostima i postrojenjima treba tumačiti na način da produljenje roka koje on propisuje u svojoj točki 2. prvom stavku podstavku i. može biti dano operateru „postrojenja“ u smislu članka 2. točke 1. navedene direktive za provedbu sheme smanjivanja emisija hlapivih organskih spojeva kada su zamjenski proizvodi koji sadržavaju malo otapala ili ih uopće ne sadržavaju još u fazi razvoja, čak i ako se za to postrojenje može pouzdano procijeniti stalni sadržaj suhe tvari u proizvodu i taj sadržaj upotrijebiti za određivanje referentne točke za smanjenje emisija.

Naime, mogućnost da se operateru da produljenje roka nužno znači da svi rokovi iz te direktive, među ostalima onaj koji istječe 31. listopada 2007. za postojeća postrojenja, mogu biti produljeni. Drukčije tumačenje oduzelo bi Prilogu II.B točki 2. prvom stavku podstavku i. navedenoj direktivi normativan karakter i svelo tu odredbu na puko objašnjenje izračuna rokova o kojima je riječ.

Osim toga, iako je točno da se na temelju Priloga II.B točke 2. drugog stavka Direktivi 1999/13 na postrojenja za koja se stalni sadržaj suhe tvari u proizvodu može pouzdano procijeniti i upotrijebiti za određivanje referentne točke za smanjenje emisija primjenjuje standardna shema, ona nije posebno pravilo koje isključuje davanje produljenja roka operaterima takvih postrojenja. Mogućnost davanja produljenja roka za sve vrste postrojenja, bez obzira na usvojenu shemu smanjivanja, potvrđena je osim toga ratio legisom na kojem se temelje odredbe Direktive 1999/13 koje se odnose na produljenje roka i postrojenja koja imaju stalni sadržaj suhe tvari u proizvodu. Naime, s jedne strane, to produljenje roka izraz je načela proporcionalnosti. S druge strane, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 8. Direktive 1999/13, to se zasniva na razmatranju da se emisije organskih spojeva mogu izbjeći ili smanjiti manje štetnim postojećim zamjenskim proizvodima ili zamjenskim proizvodima koji će biti dostupni sljedećih godina. U tom je pogledu cilj uvođenja kriterija koji se odnosi na postojanje stalnog sadržaja suhe tvari u proizvodu lišen svake veze s ratio legisom na kojem se temelje odredbe Direktive 1999/13 koje se odnose na mogućnost davanja produljenja roka u slučaju kada su zamjenski proizvodi koji sadržavaju malo ili uopće ne sadržavaju otapala još u fazi razvoja.

Naime, u mjeri u kojoj drukčije tumačenje Priloga II.B Direktivi 1999/13 ne može biti jasno izvedeno iz teksta toga priloga, takvo bi tumačenje išlo protiv načela pravne sigurnosti koje zahtijeva da propis Unije omogućava zainteresiranim osobama da znaju točan opseg obveza koje im taj propis nameće i da potonje osobe mogu nedvojbeno znati svoje obveze te da se posljedično mogu ponašati u skladu s njima.

(t. 50., 53., 55.‑58., 61., 62., 64. i t. 1. izreke)
Nacionalni propis u području zastare kaznenih djela, poput onog iz članka 160. posljednjeg stavka Kaznenog zakona, kako je izmijenjen zakonom br. 251 od 5. prosinca 2005., u vezi s člankom 161. tog zakona, koji na datum okolnosti u glavnom postupku propisuje da radnja koja dovodi do prekida zastare u okviru kaznenog progona koji se odnosi na teške prijevare u području poreza na dodanu vrijednost ima učinak produljenja zastarnog roka samo za četvrtinu njegova prvotnog trajanja, može nanijeti štetu obvezama država članica na temelju članka 325. stavaka 1. i 2. UFEU‑a, u slučaju da taj nacionalni propis sprječava izricanje učinkovitih i odvraćajućih sankcija u značajnom broju slučajeva teških prijevara koje štete financijskim interesima Europske unije ili propisuje mnogo duže rokove zastare za slučajeve prijevara koje štete financijskim interesima dotične države članice nego za one koje štete financijskim interesima Europske unije, što je na nacionalnom sudu da provjeri. Na nacionalnom je sudu da omogući puni učinak članka 325. stavaka 1. i 2. UFEU‑a ne primjenjujući, prema potrebi, odredbe nacionalnog prava koje bi mogle imati učinak sprječavanja dotične države članice u poštovanju njezinih obveza na temelju članka 325. stavaka 1. i 2. UFEU‑a.

Sustav zastare koji se primjenjuje na kaznena djela počinjena u području poreza na dodanu vrijednost koji predviđa da rok zastare ne može biti produljen za više od jedne četvrtine svojeg prvotnog trajanja ne može se ocjenjivati s obzirom na članke 101., 107. i 119. UFEU‑a.

Naime, kao prvo, ne može se na temelju navodne manjkave provedbe nacionalnih kaznenih odredaba u području PDV‑a zaključiti da se time nužno promiče koluzivno postupanje među poduzetnicima protivno članku 101. UFEU‑a u vezi s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a. Kao drugo, iako neučinkovit i/ili neodvraćajući karakter sankcija predviđenih u području PDV‑a može eventualno omogućiti financijsku prednost dotičnim poduzetnicima, to ne može, međutim, biti pitanje primjene članka 107. UFEU‑a u ovom slučaju, s obzirom na to da sve transakcije podliježu sustavu PDV‑a i da se svako kazneno djelo počinjeno u području PDV‑a kažnjava, osim pojedinačnih slučajeva u kojima bi sustav zastare neka kaznena djela mogao lišiti kaznenih posljedica. Kao treće, pitanje jesu li predmetne nacionalne odredbe koje mogu dovesti do nekažnjivosti određenih kaznenih dijela u području PDV‑a u skladu s navedenim načelom zdravih javnih financija ne ulazi u područje primjene članka 119. UFEU‑a, s obzirom na to da je previše posredno povezano s tom obvezom država članica.

(t. 60., 62., 64., 65. i t. 2. izreke)
Članak 4. stavak 3. UEU‑a, u vezi s Pravilnikom o osoblju za dužnosnike Europske unije, utvrđenim Uredbom br. 259/68 o Pravilniku o osoblju za dužnosnike Europskih zajednica i uvjetima zapošljavanja koji se primjenjuju na ostale službenike tih Zajednica te posebnim privremenim mjerama za dužnosnike Komisije, kako je izmijenjena Uredbom br. 1080/2010, treba tumačiti na način da se protivi pravnom propisu države članice koji može dovesti do smanjenja ili nepriznavanja starosne mirovine koju zaposlena osoba, državljanin te države članice, treba primiti na temelju obavljenog rada sukladno zakonodavstvu te države članice kad ukupan broj godina radnog staža tog radnika u svojstvu zaposlene osobe u navedenoj državi članici i u svojstvu dužnosnika Europske unije koji je zaposlen u toj istoj državi članici premašuje najduže trajanje razdoblja osiguranja od 45 godina iz navedenog propisa, ako je zbog načina izračuna razlomka koji izražava visinu mirovine na teret Unije takvo smanjenje veće od onoga koje bi bilo primijenjeno da je navedeni radnik ukupan radni staž proveo u svojstvu zaposlene osobe u državi članici o kojoj je riječ.

Naime, takav nacionalni propis može otežati ne samo zapošljavanje nacionalnih službenika s određenim stažem u institucijama Unije nego i zadržavanje iskusnih dužnosnika u njihovoj službi. On stoga radnika koji je stekao određeni staž na temelju mirovinskog sustava zaposlenih osoba te države članice može odvratiti od prihvaćanja radnog mjesta u službi neke institucije Unije smještene u toj državi članici ili ga potaknuti na to da u njoj preuranjeno prestane obavljati dužnosti, s obzirom na to da zbog tog propisa, zapošljavanjem na radnom mjestu u službi takve institucije ili gradeći u njoj dugu karijeru, riskira gubitak mogućnosti ostvarivanja prava na mirovinu koje je stekao na temelju djelatnosti koju je u svojstvu zaposlene osobe obavljao u toj državi članici prije stupanja u službu Unije.

(t. 43., 44., 53. i izreka)
Predmet C‑151/14

Europska komisija

protiv

Republike Latvije

„Povreda obveze države članice — Članak 49. UFEU‑a — Sloboda poslovnog nastana — Javni bilježnici — Uvjet državljanstva — Članak 51. UFEU‑a — Povezanost s izvršavanjem javnih ovlasti“

Sažetak – Presuda Suda (sedmo vijeće) od 10. rujna 2015.

Sloboda poslovnog nastana – Odstupanja – Djelatnosti povezane s izvršavanjem javnih ovlasti – Djelatnosti javnog bilježnika – Isključenje – Uvjet državljanstva za pristup javnobilježničkom zanimanju – Nedopuštenost

(čl. 49. i čl. 52. st. 1. UFEU‑a)

Povređuje obveze koje ima na temelju članka 49. UFEU‑a država članica čiji propis nameće uvjet državljanstva za pristup javnobilježničkom zanimanju, ako djelatnosti povjerene javnim bilježnicima u pravnom poretku te države članice nisu povezane s izvršavanjem javnih ovlasti u smislu članka 51. prvog stavka UFEU‑a.

Naime, na prvom mjestu, kad je riječ o djelatnosti solemnizacije, njezina je karakteristika to da je javni bilježnik dužan, među ostalim, provjeriti jesu li sve zakonske pretpostavke za sastavljanje akta ispunjene. Nadalje, samo akti ili sporazumi kojima su stranke slobodno pristupile predmet su solemnizacije, dok intervencija javnog bilježnika pretpostavlja prethodno postojanje pristanka stranaka ili suglasnosti njihovih volja. Osim toga, iako obveza provjere koju imaju javni bilježnici uistinu ide za ciljem u općem interesu, samo postupanje u tom cilju ne može opravdati to da se isključiva prava koja su za to potrebna ograniče samo na javne bilježnike koji su državljani predmetne države članice niti je dovoljno da bi se djelatnost smatrala izravno i specifično povezanom s izvršavanjem javnih ovlasti. K tome, ni javnobilježničko ovjeravanje potpisa građana u okviru postupka podnošenja građanskih zakonodavnih inicijativa ne može se smatrati povezanim s izvršavanjem javnih ovlasti.

Kao drugo, što se tiče drugih djelatnosti povjerenih javnom bilježniku, budući da se zadaci u vezi s nasljeđivanjem obavljaju ili na osnovi sporazuma ili kao pripremni zadaci pod nadzorom suda, ne mogu se prema tome kao takvi smatrati izravno i specifično povezanima s izvršavanjem javnih ovlasti. Nadalje, nadležnost javnog bilježnika u području razvoda, koja se temelji isključivo na volji stranaka i ostavlja netaknutima isključiva prava suda za slučajeve nepostojanja sporazuma među njima, nije izravno i specifično povezana s izvršavanjem javnih ovlasti.

Naposljetku, što se tiče posebnog statusa javnih bilježnika u nacionalnom pravnom poretku, potpadaju li te djelatnosti pod iznimku predviđenu člankom 51. prvim stavkom UFEU‑a treba provjeriti u odnosu na prirodu predmetnih djelatnosti samih po sebi, a ne s obzirom na taj status kao takav. U tom pogledu, javni bilježnici obavljaju svoje zanimanje u uvjetima tržišnog natjecanja, što nije karakteristično za izvršavanje javnih ovlasti.

(t. 57., 58., 60., 63., 67., 70., 73., 74., 76., 77.)
Iz definicije „proizvoda“ propisane člankom 3. točkom 3. Uredbe br. 1907/2006 o registraciji, evaluaciji, autorizaciji i ograničavanju kemikalija (REACH), kako je izmijenjena Uredbom br. 366/2011, proizlazi da kvalifikacija predmeta kao proizvoda u smislu Uredbe REACH ovisi o trima elementima. Kao prvo, pojam proizvoda odnosi se samo na predmete koji su „proizv[edeni]“. Taj se pojam stoga odnosi samo na proizvedene predmete, za razliku od onih koji postoje u prirodnom stanju. Kao drugo, tom se proizvodnjom predmetu o kojem je riječ treba dati „poseban oblik, površina ili obličje“, osim drugih svojstava, osobito fizikalnih ili kemijskih. Kao treće, taj oblik, ta površina ili to obličje, koji proistječu iz proizvodnje, moraju u većoj mjeri određivati funkciju predmeta o kojem je riječ nego što to čini njegov kemijski sastav.

Članak 33. Uredbe br. 1907/2006 o registraciji, evaluaciji, autorizaciji i ograničavanju kemikalija (REACH), kako je izmijenjena Uredbom br. 366/2011, treba tumačiti na način da je, za potrebe primjene te odredbe, na dobavljaču proizvoda čiji jedan ili više proizvoda od kojih je sastavljen sadržava posebno zabrinjavajuću tvar identificiranu u skladu s člankom 59. stavkom 1. te uredbe u koncentraciji iznad 0,1% masenog udjela u proizvodu da obavijesti primatelja i, na zahtjev, potrošača o prisutnosti te tvari tako da im barem priopći naziv tvari o kojoj je riječ.

Naime, ne bi bilo u skladu s obvezom obavješćivanja iz članka 33. Uredbe br. 1907/2006 smatrati da unošenje proizvoda kao inputa u složeni proizvod može prekinuti prijenos takve obveze obavješćivanja na svakog od subjekata u lancu opskrbe, s obzirom na to da se navedena obveza izravno odnosi na prisutnost posebno zabrinjavajuće tvari u tom proizvodu. Međutim, učinkovitost obveze obavješćivanja iz tog članka mora se jamčiti uzduž čitavog lanca opskrbe do krajnjeg potrošača. Obveza obavješćivanja koju imaju subjekti koji se smjenjuju uzduž čitavog lanca opskrbe stoga ima za svrhu slijediti proizvod na koji se odnosi do krajnjeg potrošača.

(t. 79., 80., 82., 83. i izreka)
Članak 2. točku (b) Direktive Vijeća 93/13 o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima treba tumačiti na način da se fizička osoba koja obavlja odvjetničku djelatnost i koja s bankom sklapa ugovor o kreditu u kojem nije naznačena namjena kredita može smatrati „potrošačem“ u smislu te odredbe kada taj ugovor nije u vezi s profesionalnom djelatnošću tog odvjetnika. S tim u vezi nije relevantna okolnost da je tražbina iz tog istog ugovora osigurana ugovorom o hipoteci, koji je ta osoba sklopila u svojstvu zastupnika svojeg odvjetničkog ureda i koji se odnosi na imovinu namijenjenu obavljanju profesionalne djelatnosti te osobe, kao što je nekretnina u vlasništvu tog odvjetničkog ureda.

Naime, kao što je to navedeno u desetoj uvodnoj izjavi Direktive 93/13, ujednačeni zakonski propisi u području nepoštenih ugovornih odredaba trebali bi se primjenjivati na sve ugovore koji se zaključuju između „potrošača“ i „prodavatelja robe ili pružatelja usluga“, pri čemu su ti pojmovi definirani u članku 2. točkama (b) i (c) te direktive. Stoga navedena direktiva ugovore na koje se primjenjuje određuje ovisno o svojstvu ugovornih stranaka, odnosno ovisno o tome postupaju li one ili ne u okviru svoje profesionalne djelatnosti.

Kad je riječ o pojmu „potrošača“ u smislu članka 2. točke (b) Direktive 93/13, on je objektivan i ne ovisi o možebitnim konkretnim saznanjima predmetne osobe ili informacijama kojima ona stvarno raspolaže. Nacionalni sud pred kojim se vodi spor o ugovoru koji može ulaziti u područje primjene te direktive dužan je, vodeći računa o svim dokazima, a osobito o odredbama tog ugovora, provjeriti može li se korisnika kredita kvalificirati kao „potrošača“ u smislu te direktive. U tu svrhu nacionalni sud mora voditi računa o svim okolnostima predmetnog slučaja, a osobito o prirodi robe ili usluga koje su predmet ugovora o kojem je riječ, iz kojih se može razabrati za koju se namjenu nabavljaju ta roba ili usluge.

S tim u vezi, odvjetnik, koji s fizičkom ili pravnom osobom koja djeluje u okviru svoje profesionalne djelatnosti sklopi ugovor, koji – osobito zato što nije povezan s djelatnošću njegova odvjetničkog ureda – nije u vezi s izvršavanjem odvjetničke djelatnosti, u odnosu na tu osobu nalazi se u podređenom položaju. Osim toga, na temelju činjenice da odvjetnik raspolaže visokom razinom tehničkih sposobnosti ne može se pretpostaviti da on nije slabija stranka u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga.

(t. 15., 17., 21.‑23., 26., 27., 30. i izreka)
Svrha Uredbe br. 261/2004 o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta u polasku te o stavljanju izvan snage Uredbe br. 295/91, kao što to jasno proizlazi iz njezinih uvodnih izjava 1. i 2., jest osiguravanje visoke razine zaštite putnika. Pa premda članak 3. stavak 1. točka (b) te uredbe, tumačen u svjetlu navedenog cilja, zasigurno ne traži da se dokazuje da je dotični putnik stvarno i primio pogodnosti ili naknadu štete i pomoć u trećoj zemlji, sama mogućnost njihova ostvarivanja ne može sama po sebi opravdati neprimjenu te uredbe na dotičnog putnika. Naime, ne može se prihvatiti stajalište da bi se putniku mogla uskratiti zaštita koju pruža Uredba br. 261/2004 samo zato što se radi o slučaju kad je moguće ostvariti određeno obeštećenje u trećoj zemlji, bez utvrđivanja ispunjava li ono svrhu odštete zajamčene tom uredbom te jesu li uvjeti propisani za njegovo ostvarivanje, kao i različiti načini za njegovu provedbu, ekvivalentni onima predviđenima tom uredbom.

Članak 5. stavak 3. Uredbe br. 261/2004 o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta u polasku te o stavljanju izvan snage Uredbe br. 295/91 treba tumačiti na način da tehnički problem do kojeg je došlo iznenada te se njegovim uzrokom ne može smatrati ni manjkavo održavanje niti je on uočen prilikom redovitog održavanja nije obuhvaćen pojmom „izvanrednih okolnosti“ u smislu te odredbe. U tom pogledu, iako kvar koji je uzrokovan preranim kvarenjem pojedinih dijelova zrakoplova doista predstavlja nepredvidiv događaj, on je, s druge strane, bitno povezan s vrlo složenim sustavom funkcioniranja zrakoplova, uzevši u obzir činjenicu da se zrakoplovni prijevoznik njime koristi u uvjetima, posebno meteorološkima, koji su često teški ili čak ekstremni, pri čemu nijedan dio zrakoplova nije nepokvariv. Stoga je u kontekstu djelatnosti zračnog prijevoznika takav nepredvidiv događaj dio redovnog obavljanja djelatnosti zračnog prijevoza jer se taj prijevoznik redovno susreće s takvom vrstom nepredvidivih tehničkih problema.

Osim toga, prevencija takvog kvara ili popravak koji je njime prouzročen, uključujući i zamjenu prerano pokvarenog dijela, nisu izvan stvarne kontrole dotičnog zračnog prijevoznika jer je upravo on dužan osigurati održavanje i ispravno funkcioniranje zrakoplova koje koristi za svoje gospodarsko poslovanje.

(t. 41.‑44., 49. i izreka)
Članak 1. stavak 1. Direktive 2001/23 o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona treba tumačiti na način da pojam „prijenosa pogona“ obuhvaća situaciju u kojoj je poduzeće aktivno na tržištu čarter letova likvidirano od strane svog većinskog dioničara, poduzeća koje također djeluje u sektoru zračnog prijevoza, i u kojoj on nakon toga stupa na mjesto likvidiranog poduzeća preuzimajući ugovore o najmu zrakoplova i važeće ugovore o čarter letovima, obavlja djelatnosti koje je prethodno obavljalo likvidirano poduzeće, vraća pojedine radnike koji su do tada bili upućeni u to poduzeće, raspoređujući ih na poslove koji su istovjetni onima koje su obavljali prethodno, i preuzme sitnu opremu navedenog poduzeća.

Za primjenu članka 1. stavka 1. Direktive 2001/23 nije relevantna činjenica da je subjekt, čija su oprema i dio osoblja preuzeti a da on nije očuvao neovisnu organizacijsku strukturu, uključen u strukturu društva preuzimatelja, s obzirom na to da je očuvana veza između, s jedne strane, te opreme i osoblja koje je potonjem društvu preneseno i, s druge strane, nastavka djelatnosti koje je do tada obavljalo likvidirano društvo. Naime, upravo zadržavanje funkcionalne veze međuovisnosti i komplementarnosti između različitih prenesenih faktora proizvodnje, a ne posebna organizacija koju poduzetnik nameće za te faktore, čini relevantni element za zaključak o očuvanju identiteta prenesenog subjekta. Stoga zadržavanje takve funkcionalne veze između različitih prenesenih faktora omogućuje preuzimatelju da se koristi potonjima, iako su nakon prijenosa uključeni u novu različitu organizacijsku strukturu kako bi nastavio istovjetnu ili sličnu gospodarsku djelatnost.

(t. 32.‑35. i t. 1. izreke)
Ne može se smatrati, s obzirom na tekst Odluke 2014/269 o izmjeni Odluke 2009/935 u vezi s popisom trećih zemalja i organizacija s kojima Europski policijski ured (Europol) sklapa sporazume, u kojem načelno mora biti naveden njezina pravna osnova kako bi se udovoljilo obvezi obrazlaganja, da je ta odluka utemeljena na članku 34. UEU‑a. Naime, navedena odluka ne poziva se na članak 34. UEU‑a i u njezinim uvodnim izjavama izričito se upućuje na članak 26. stavak 1. točku (a) Odluke 2009/371 o osnivanju Europskog policijskog ureda (Europol) kao i na članke 5. i 6. Odluke 2009/934 o donošenju provedbenih pravila kojima se uređuju odnosi Europola s partnerima, uključujući razmjenu osobnih podataka i klasificiranih informacija.

U tom pogledu, to što je članak 34. stavak 2. točka (c) UEU‑a bio jedina moguća pravna osnova za donošenje mjere kao što je Odluka 2014/269, pod pretpostavkom da je ta okolnost i utvrđena, nije od važnosti, s obzirom na to da izričit izbor Vijeća da u navedenoj odluci ne navede tu odredbu, već članak 26. stavak 1. točku (a) Odluke 2009/371 kao i članke 5. i 6. Odluke 2009/934, jasno upućuje na to da je Odluka 2014/269 utemeljena na potonjim odredbama kao takvima. U tim okolnostima, ukidanje članka 34. UEU‑a Ugovorom iz Lisabona ne oduzima Odluci 2014/269 pravnu osnovu.

(t. 23., 24., 26., 28.)