Međutim, takvo tumačenje ne uzrokuje miješanje između, s jedne strane, uvjetâ iz sudske prakse da bi se – u svrhu primjene članka 81. stavka 1. UEZ‑a – ograničenje kvalificiralo akcesornim, i s druge strane, kriterija nužnosti iz članka 81. stavka 3. UEZ‑a, koji omogućuje da se to ograničenje tretira kao iznimku. Naime, te dvije odredbe imaju različite svrhe, te se posljednje navedeni kriterij odnosi na pitanje može li se koordinacija između poduzetnika koja je takve naravi da može znatno nepovoljno utjecati na parametre tržišnog natjecanja, kao što su osobito cijene, kvantitete i kvalitete proizvoda ili usluga, što onda potpada pod načelo zabrane iz članka 81. stavka 1. UEZ‑a, ipak smatrati nužnom za poboljšanje proizvodnje ili distribuciju robe ili promicanje tehničkog ili gospodarskog napretka, omogućujući istodobno potrošačima pravedan udio u koristi koja iz njih proizlazi, sukladno članku 81. stavku 3. UEZ‑a. Suprotno tomu, kriterij objektivne neophodnosti u smislu tih točaka odnosi se na pitanje postoji li rizik – bez određenog ograničenja gospodarske autonomije – da se glavni poduhvat ili djelatnost koji ne potpadaju pod doseg zabrane iz članka 81. stavka 1. UEZ‑a i prema kojima je to ograničenje sporednog značaja neće realizirati ili da se neće nastaviti. Stoga se teorija akcesornih ograničenja može primjenjivati samo na ograničenja koja su neophodna da bi glavni poduhvat mogao funkcionirati, te okolnost da nepostojanje akcesornih ograničenja može imati negativne posljedice na glavni poduhvat sama po sebi ne znači da se sporedne poduhvate treba smatrati objektivno neophodnima, ako glavni poduhvat može funkcionirati i bez njih.

Kada je riječ o utvrđivanju ulazi li neko protutržišno ograničenje pod zabranu iz članka 81. stavka 1. UEZ‑a iz razloga što je akcesorno glavnom poduhvatu koji pak sam nema takav protutržišni karakter, treba ispitati bi li ostvarenje tog poduhvata bez postojanja predmetnog ograničenja bilo nemoguće. Suprotno tvrdnjama žalitelja, ne može se smatrati da činjenica kojom bi bez predmetnog ograničenja taj poduhvat bilo teže ostvariti, ili bi ga bilo manje profitabilno ostvariti, istog čini „objektivno neophodnim“, što je preduvjet da ga se može kvalificirati akcesornim. Naime, takvo bi tumačenje dovelo do protezanja navedenog pojma na ograničenja koja nisu strogo nužna za ostvarenje glavnog poduhvata. Takav bi rezultat ugrozio korisni učinak zabrane iz članka 81. stavka 1. UEZ‑a.

Stoga se Komisija, u svrhu osporavanja akcesornosti nekog ograničenja, može pozvati na postojanje realnih alternativa koje manje ograničavaju tržišno natjecanje nego što to čini predmetno ograničenje. U tom pogledu, alternative na koje se može osloniti u okviru ocjene objektivne neophodnosti ograničenja se ne ograničavaju na situaciju njegova nepostojanja, već mogu obuhvaćati i druge utemeljene hipotetske slučajeve, a osobito realne situacije koje bi mogle nastati u slučaju njegova nepostojanja.

Opći sud čini pogrešku koja se tiče prava kada se u okviru svoje analize ograničavajućih učinaka za tržišno natjecanje višestranih međubankovnih naknada u sustavu plaćanja kojim upravlja međunarodna organizacija, a koje se primjenjuju prvenstveno na prekogranična plaćanja bankarskim karticama unutar Europskog gospodarskog prostora ili Euro‑zone, niti na koji način ne osvrće na vjerojatnost, pa čak i uvjerljivost, zabrane utvrđivanja cijena ex post (odnosno određivanja cijena nakon što imatelj kartice koju je izdala banka izdavateljica nešto kupi kod trgovca povezanog s bankom prihvatiteljicom, a transakcija je podnesena na namirenje), u slučaju da navedene naknade ne postoje, već se oslanja isključivo na kriterij gospodarske održivosti sustava koji bi funkcionirao bez navedenih naknada, samo na osnovu zabrane utvrđivanja cijena ex post, a u svrhu opravdavanja uzimanja takve zabrane u obzir.

Svaka odluka udruženja poduzetnika koja se pokaže suprotnom članku 81. stavku 1. UEZ‑a može temeljem stavka 3. biti izuzeta iz primjene, ali jedino ako udovoljava u njemu navedenim uvjetima, uključujući i uvjet da doprinosi poboljšanju proizvodnje ili distribucije robe ili promicanju tehničkog ili gospodarskog napretka. Osim toga, kada nije moguće razlučiti odluku udruženja poduzetnika od glavnog poduhvata ili djelatnosti s kojom je ta odluka povezana bez da se ugroze samo njihovo postojanje ili ciljevi, kompatibilnost tog ograničenja s člankom 81. UEZ‑a treba ispitati zajedno s kompatibilnosti glavnog poduhvata ili djelatnosti kojem je ono akcesorno.

Naprotiv, kada se utvrdi da takva odluka nije objektivno neophodna za realizaciju nekog određenog poduhvata ili djelatnosti, u okviru članka 81. stavka 3. UEZ‑a uvažiti se mogu samo objektivne koristi koje proizlaze upravo iz te odluke.

Nadalje, poboljšanje u smislu prvog uvjeta iz članka 81. stavka 3. UEZ‑a ne može se poistovjetiti sa svakom prednosti koju partneri imaju od predmetnog sporazuma u pogledu njihove proizvodnje ili distribucije. Ono mora osobito dovoditi do značajnih objektivnih prednosti, koje mogu kompenzirati probleme do kojih taj sporazum dovodi na planu tržišnog natjecanja.

U tom kontekstu, kod dvostranog sustava kao što je sustav MasterCard, da bi se ocijenilo može li neka mjera - koja u načelu povrjeđuje načelo zabrane iz članka 81. stavka 1. UEZ‑a time što uzrokuje ograničavajuće učinke u pogledu jedne od dvije skupine potrošača pozvanih s tim sustavom - udovoljiti prvom preduvjetu iz članka 81. stavka 3. UEZ‑a, potrebno je voditi računa o sustavu u kojem ta mjera djeluje, uključujući, u slučaju potrebe, i sve objektivne koristi koje iz nje proizlaze, i to ne samo na tržištu u pogledu kojeg je ograničenje utvrđeno, već i na tržištu koje uključuje drugu skupinu potrošača povezanih s tim sustavom, osobito kada je nesporno, kao u ovom slučaju, da postoji međudjelovanje između dviju strana predmetnog sustava. U tu svrhu treba ocijeniti, u slučaju potrebe, jesu li te koristi po svojoj naravi takve da mogu kompenzirati probleme do kojih taj sporazum dovodi na planu tržišnog natjecanja. Osobito se prilikom ispitivanja prvog uvjeta iz članka 81. stavka 3. UEZ‑a mora, u načelu, uzeti u obzir sve objektivne koristi i to ne samo na relevantnom tržištu, već i na odvojenom ali povezanom tržištu.

Međutim, koristi koje proizlaze iz ograničavajuće mjere na odvojenom ali povezanom tržištu koje je unutar istog dvostranog sustava povezano s drugim tržištem na kojem su utvrđeni ograničavajući učinci - u slučaju nepostojanja dokaza o postojanju značajnih objektivnih koristi koje iz te mjere proizlaze na relevantnom tržištu - same po sebi ne bi mogle kompenzirati probleme koji iz nje proizlaze, osobito u slučaju kada potrošači na tim tržištima nisu u osnovi isti.

(t. 230., 231., 234., 237., 240., 242.)