Predmet T‑746/15

Biofa AG

protiv

Europske komisije

„Tužba za poništenje – Sredstva za zaštitu bilja – Provedbena uredba (EU) 2015/2069 – Odobravanje osnovne tvari natrijev hidrogenkarbonat – Nepostojanje izravnog utjecaja – Nedopuštenost”

Sažetak – Rješenje Općeg suda (drugo vijeće) od 9. studenoga 2016.

Tužba za poništenje–Fizičke ili pravne osobe–Akti koji se na njih izravno i osobno odnose–Izravan utjecaj–Mjerila–Uredba Komisije o odobravanju osnovne tvari natrijev hidrogenkarbonat–Tužba društva koje je nositelj odobrenja za stavljanje na tržište fungicidnog proizvoda na temelju natrijeva hidrogenkarbonata–Nepostojanje izravnog utjecaja–Nedopuštenost

(čl. 263. UFEU‑a; Uredba br. 1107/2009 Europskog parlamenta i Vijeća, uv. izj. 18. i čl. 28. st. 2. t. (a) i čl. 59. st. 1.; Uredbe Komisije br. 540/2011 i br. 2015/2069)

Izravni utjecaj na pojedinca, u smislu članak 263. UFEU‑a, temelji se na dvama kumulativnim uvjetima. Kao prvo se zahtijeva da osporavani akt Unije mora izravno proizvoditi učinke na pravni položaj tog pojedinca i, kao drugo, ne smije biti nikakvih diskrecijskih ovlasti adresatâ tog akta koji su zaduženi za njegovu provedbu s obzirom na to da je ta provedba u potpunosti automatska i proizlazi isključivo iz propisa Unije bez primjene drugih posrednih pravila.

U okviru postupka za poništenje koji je pokrenulo jedno društvo koje je nositelj odobrenja za stavljanje na tržište fungicidnog proizvoda na temelju natrijeva hidrogenkarbonata, protiv Provedbene uredbe br. 2015/2069 o odobravanju osnovne tvari natrijev hidrogenkarbonat u skladu s Uredbom br. 1107/2009 o stavljanju na tržište sredstava za zaštitu bilja i o izmjeni Priloga Provedbenoj uredbi br. 540/2011, Uredba br. 2015/2069 valja utvrditi da pobijana uredba ne proizvodi izravne učinke na pravnu situaciju tog društva jer se ograničuje na to da omogućuje korištenje, za zaštitu bilja, proizvoda koji je drugačiji od onog koji to društvo stavlja na tržište.

U tom pogledu, članak 59. stavak 1. Uredbe br. 1107/2009 koji predviđa da zaštita podataka koja se primjenjuje na podnositelja zahtjeva za odobrenje za stavljanje na tržište ili korištenje određenog sredstva za zaštitu bilja koje sadržava aktivnu tvar, koji je dostavio izvješće o pokusima ili studijama koje se odnose na tu tvar, zabranjuje državi članici koja je primila to izvješće da ga koristi u interesu drugih podnositelja zahtjeva za odobrenje, osim u slučajevima predviđenima navedenom uredbom, teži, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 39. navedene uredbe, zaštiti značajnih ulaganja koja je možda imao podnositelj zahtjeva za odobrenje koji je dostavio dotično izvješće od toga da to isto izvješće koristi dugi konkurentni podnositelj zahtjeva.

Ona se dakle ne može tumačiti kao da štiti tog podnositelja zahtjeva za odobrenje od upućivanja Europske agencije za sigurnost hrane na dotično izvješće u okviru Komisijina odobravanja osnovne tvari. Naime, kao što proizlazi iz uvodne izjave 18. Uredbe br. 1107/2009, „tvari koje se ne upotrebljavaju prvenstveno kao sredstva za zaštitu bilja mogu biti korisne za zaštitu bilja, ali bi ekonomski interes za podnošenje zahtjeva za odobrenje mogao biti ograničen”. Dakle, takva se tvar ne odobrava kao osnovna u interesu dotičnih podnositelja zahtjeva, nego u interesu svih korisnika, te nije obuhvaćena područjem primjene zaštite predviđene u članku 59. stavku 1. Uredbe br. 1107/2009. Uostalom, također valja istaknuti, kao što proizlazi iz članka 28. stavka 2. točke (a) te uredbe da odobravanje tvari kao osnovne dopušta uporabu te tvari samo za zaštitu bilja, a ne stavljanje na tržište te tvari kao sredstva za zaštitu bilja, čime se potvrđuje nepostojanje ekonomskog interesa pojedinačnog podnositelja zahtjeva za takvo odobravanje.

Usto, iako se ne može se isključiti da bi pobijana uredba mogla imati učinke na mogućnost stavljanja na tržište tužiteljeva proizvoda, što je i sama Komisija priznala u svojim dopisima, ali takvi ekonomski učinci koji proizlaze iz te uredbe ne utječu izravno na tužiteljevu pravnu, nego samo na činjeničnu situaciju. U tom pogledu, sama činjenica da bi akt mogao imati utjecaj na tužiteljevu materijalnu situaciju nije dovoljna za utvrđenje da se on na njega izravno odnosi.

(t. 16., 29., 32.‑34., 37.‑39.)