Treći dio četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a može se primijeniti, s obzirom na cilj te odredbe i okolnost da su autori Ugovora uvjetu izravnog utjecaja dodali dodatni uvjet o nepostojanju provedbenih mjera, samo na osporavanje akata iz prvog od dvaju slučajeva koji uključuju uvjet izravnog utjecaja, koji se odnosi na akte koji sami po sebi, to jest neovisno o provedbenim mjerama, mijenjaju pravni položaj tužitelja. Stoga, kada pobijani akt sam po sebi ne mijenja pravni položaj tužitelja, taj zaključak je dovoljan da se ne primijeni treći dio četvrtog stavka članka 263. i u tom slučaju nije potrebno provjeravati sadržava li taj akt provedbene mjere u pogledu tužitelja.

Osim toga, odluka poput one usvojene na temelju članka 102. stavka 4. Uredbe 1224/2009 ne može stvoriti obvezu za pojedinca i stoga se na nju kao takvu ne može pozvati protiv njega.

Stoga odluka koja je donesena na temelju članka 102. stavka 4. Uredbe br. 1224/2009 ne mijenja sama po sebi, to jest neovisno o provedbenim mjerama, pravni položaj fizičke ili pravne osobe osim države članice na koju se odnosi. Ona dakle sama po sebi ne mijenja osobito pravni položaj poduzetnika u sektoru ribarstva. Stoga se tužitelj ne može pozivati na treći dio četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a da bi mu tužba bila dopuštena. Taj se zaključak nameće a da nije potrebno utvrditi predstavlja li pobijana odluka regulatorni akt u smislu članka 263. četvrtog stavka trećeg dijela UFEU‑a. Također, nije potrebno ni ispitivati sadržava li ta odluka provedbenu mjeru u pogledu tužitelja, ispitivanje koje bi značilo da Opći sud razmatra stajalište osobe koja se poziva na pravo na tužbu na temelju te odluke, a ne stajalište drugih pojedinaca.

Člankom 102. stavkom 4. Uredbe br. 1224/2009, kojom se uvodi sustav kontrole Zajednice za osiguranje sukladnosti s pravilima zajedničke ribarstvene politike, Vijeće se ograničilo na to da Komisiju ovlasti da zajedno s nadležnim nacionalnim tijelima sastavi akcijski plan koji se sastoji od skupa mjera koje na nacionalnoj razini donose ta tijela te da kasnije taj plan učini obveznim za ta tijela. Iz te odredbe ne proizlazi dakle da Komisija ima ovlast za usvajanje jednostranih akata koji su izravno primjenjivi na poduzetnike u ribarskom sektoru države članice.

Kada pobijana odluka, u okviru tužbe na temelju članka 263. UFEU‑a, utječe na skupinu osoba koje su bile određene ili odredive u trenutku donošenja tog akta na osnovi kriterija specifičnih za osobe koje pripadaju toj skupini, taj se akt može osobno odnositi na te osobe ako one čine dio uskoga kruga gospodarskih subjekata. One su to osobito kad odluka mijenja prava koja je pojedinac stekao njezinim donošenjem.

U tom pogledu kada je riječ o tužbi nacionalne udruge protiv odluke Komisije u području ribarstva, treba utvrditi da dodjela povlastice i odobrenja za ribolov ne omogućava da se za njegove nositelje smatra da su stekli pravo. Tako se na temelju članka 6. Uredbe br. 1224/2009 o uvođenju sustava kontrole Zajednice za osiguranje sukladnosti s pravilima zajedničke ribarstvene politike ribarsko plovilo Zajednice smije koristiti za gospodarsko iskorištavanje živih vodenih bogatstava jedino ako ima važeću povlasticu za ribolov. Također, na temelju članka 7. te uredbe ribarskom plovilu Zajednice koje obavlja ribolov u vodama Zajednice dopušteno je obavljati jedino one posebne ribolovne aktivnosti koje su navedene u važećem odobrenju za ribolov. K tomu, povlastica za ribolov može se privremeno ukinuti ili trajno oduzeti. Tako su ribolovna plovila Unije u pogledu pristupa resursima podvrgnuta sustavu odobrenja kojem je svojstvena određena nesigurnost.

(t. 71., 73., 74., 76., 78.)