8.

Odlukom od 5. prosinca 2016. Administrativen sad Sofia‑grad (Upravni sud grada Sofije) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Proizlazi li iz članka 78. stavka 1. i članka 78. stavka 2. točaka (a), (d) i (f) [UFEU‑a] kao i iz uvodne izjave 12. i članka 1. Direktive [2013/32] da razlog nedopuštenosti zahtjeva za međunarodnu zaštitu predviđen u članku 33. stavku 2. točki (e) te direktive predstavlja odredbu s izravnim učinkom, koju države članice ne smiju ne primijeniti, primjerice na način da primijene povoljnije odredbe nacionalnog prava, prema kojima se prvi zahtjev za međunarodnu zaštitu u skladu s člankom 10. stavkom 2. te direktive prvo ispituje s gledišta ispunjava li podnositelj zahtjeva uvjete za status izbjeglice, a potom s gledišta ispunjava li uvjete za ostvarivanje supsidijarne zaštite? 2. Proizlazi li iz članka 33. stavka 2. točke (e) Direktive 2013/32 u vezi s njezinim člankom 7. stavkom 3. i člankom 2. točkama (a), (c) i (g) kao i uvodnom izjavom 60. te direktive da u okolnostima kakve su one u glavnom postupku zahtjev za međunarodnu zaštitu koji je podnio jedan roditelj u ime maloljetnika s pratnjom nije dopušten ako se obrazlaže time da je dijete član obitelji osobe koja je zahtijevala međunarodnu zaštitu s obrazloženjem da je izbjeglica u smislu članka 1. odjeljka A Konvencije o statusu izbjeglica [koja je sklopljena u Ženevi 28. srpnja 1951. te je stupila na snagu 22. travnja 1954. (u daljnjem tekstu: Ženevska konvencija ( 8 ))]? 3. Proizlazi li iz članka 33. stavka 2. točke (e) Direktive 2013/32 u vezi s njezinim člankom 7. stavkom 1. i člankom 2. točkama (a), (c) i (g) kao i uvodnom izjavom 60. te direktive da u okolnostima kakve su one u glavnom postupku zahtjev za međunarodnu zaštitu podnesen u ime punoljetne osobe nije dopušten ako se u postupcima pred nadležnim upravnim tijelima obrazlaže samo time da je podnositelj zahtjeva član obitelji osobe koja je zahtijevala međunarodnu zaštitu s obrazloženjem da je izbjeglica u smislu članka 1. odjeljka A Ženevske konvencije i podnositelj zahtjeva u trenutku njegova podnošenja nema pravo na obavljanje gospodarske djelatnosti? 4. Je li u skladu s člankom 4. stavkom 4. Direktive [2011/95] u vezi s njezinom uvodnom izjavom 36. potrebno da se ocjena postojanja osnovanog straha od proganjanja ili stvarne opasnosti od trpljenja ozbiljne nepravde provede samo na osnovi činjenica i okolnosti koje se odnose na podnositelja zahtjeva? 5. Je li u skladu s člankom 4. Direktive 2011/95 u vezi s njezinom uvodnom izjavom 36. i člankom 31. stavkom 1. Direktive 2013/32 dopuštena nacionalna sudska praksa države članice kojom se: а) nadležna tijela obvezuje da zahtjeve za međunarodnu zaštitu članova iste obitelji ispituju u zajedničkom postupku ako se ti zahtjevi obrazlažu istim činjenicama, odnosno konkretno tvrdnjom da je samo jedan član obitelji izbjeglica; b) nadležna tijela obvezuje da postupke o zahtjevima za međunarodnu zaštitu koje su podnijeli članovi obitelji koji osobno ne ispunjavaju pretpostavke za takvu zaštitu prekinu do okončanja postupka o zahtjevu člana obitelji koji je podnesen s obrazloženjem da je dotični izbjeglica u smislu članka 1. odjeljka A Ženevske konvencije? Je li ta sudska praksa dopuštena također i zbog razmatranja u vezi s interesom djeteta, održavanjem obiteljskog jedinstva i poštovanjem prava na privatni i obiteljski život kao i prava na ostanak u državi članici do ispitivanja zahtjeva, i to na temelju članaka 7., 18. i 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, uvodnih izjava 12. i 60. kao i članka 9. Direktive 2013/32, uvodnih izjava 16., 18. i 36. kao i članka 23. Direktive 2011/95 te uvodnih izjava 9., 11. i 35. kao i članaka 6. i 12. Direktive 2013/33/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju standarda za prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu ( 9 )? 6. Proizlazi li iz uvodnih izjava 16., 18. i 36. kao i iz članka 3. Direktive 2011/95 u vezi s njezinom uvodnom izjavom 24. i člankom 2. točkama (d) i (j), člankom 13. i člankom 23. stavcima 1. i 2. te direktive da je dopušten nacionalni propis kao što je članak 8. stavak 9. [ZUB‑a], u skladu s kojim se i članovi obitelji stranca kojem je priznat status izbjeglice smatraju izbjeglicama ako je to spojivo s njihovim osobnim položajem i ne postoje razlozi prema nacionalnom pravu koji isključuju priznavanje statusa izbjeglice? 7. Proizlazi li iz uređenja razloga proganjanja u članku 10. Direktive 2011/95 da podnošenje tužbe Europskom sudu za ljudska prava protiv države porijekla predmetne osobe uključuje pripadnost te osobe određenoj društvenoj skupini u smislu članka 10. stavka 1. točke (d) te direktive ili pak podnošenje tužbe treba smatrati političkim mišljenjem u smislu članka 10. stavka 1. točke (e) iste direktive? 8. Proizlazi li iz članka 46. stavka 3. Direktive 2013/32 da je sud obvezan meritorno ispitati nove razloge za međunarodnu zaštitu koji su istaknuti tijekom sudskog postupka, ali nisu navedeni u tužbi protiv odluke o uskraćivanju međunarodne zaštite? 9. Proizlazi li iz članka 46. stavka 3. Direktive 2013/32 da je sud obvezan ocijeniti dopuštenost zahtjeva za međunarodnu zaštitu na osnovi njezina članka 33. stavka 2. točke (e) u sudskom postupku za pobijanje odluke o uskraćivanju međunarodne zaštite ako je u pobijanoj odluci – kao što je to propisano člankom 10. stavkom 2. navedene direktive – zahtjev prvo ocijenjen s gledišta ispunjava li njegov podnositelj pretpostavke za priznavanje statusa izbjeglice, a potom s gledišta ispunjava li uvjete za ostvarivanje supsidijarne zaštite?”