MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MELCHIORA WATHELETA

od 9. lipnja 2016. ( 1 )

Spojeni predmeti C‑401/15 do C‑403/15

Noémie Depesme (C‑401/15),

Saïd Kerrou (C‑401/15),

Adrien Kauffmann (C‑402/15),

Maxime Lefort (C‑403/15)

protiv

Ministre de l’Enseignement supérieur et de la Recherche

(zahtjevi za prethodnu odluku koji je uputio Cour administrative (Luxembourg))

„Zahtjev za prethodnu odluku — Sloboda kretanja osoba — Jednako postupanje — Socijalne povlastice — Uredba (EU) br. 492/2011 — Članak 7. stavak 2. — Financijska pomoć za visoke studije — Uvjet — Diskriminacija — Veza srodništva — Pojam ‚dijete’ — Očuh ili maćeha“

I – Uvod

1. Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 45. UFEU‑a i članka 7. stavka 2. Uredbe (EU) br. 492/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 5. travnja 2011. o slobodi kretanja radnika u Uniji ( 2 ).

2. Zahtjevi su upućeni u okviru triju sporova između Noémie Depesme, Saïda Kerroua, Adriena Kauffmanna i Maximea Leforta, s jedne strane, i ministre de l’Enseignement supérieur et de la Recherche (ministar visokog obrazovanja i istraživanja, Luksemburg, u daljnjem tekstu: ministar), s druge strane, u vezi s odbijanjem dodjele državne financijske pomoći za visoke studije za akademsku godinu 2013./2014.

3. U pozadini tih zahtjeva su izmjene luksemburškog zakonodavstva nakon presude od 20. lipnja 2013., Giersch i dr. (C‑20/12, EU:C:2013:411).

4. Postavljenim pitanjem Sud je pozvan odrediti uključuje li pojam „dijete” radnika migranta iz novog članka 2.a Zakona od 22. lipnja 2000. o državnoj financijskoj pomoći za visoke studije, kako je izmijenjen Zakonom od 19. srpnja 2013. (Mémorial A 2013, str. 3214.), usvojenim nakon presude od 20. lipnja 2013., Giersch i dr. (C‑20/12, EU:C:2013:411), i pastorke toga radnika ( 3 ).

5. U okviru ovog mišljenja izraze „posinak”, „pokćerka” i „pastorci” treba razumjeti kao označavanje odnosa između djeteta i osobe s kojom je njegov otac ili njegova majka u braku ili u registriranom partnerstvu izjednačenom s brakom.

II – Pravni okvir

A – Pravo Unije

1. Uredba br. 492/2011

6. U članku 7. te uredbe određuje se: „1. Prema radniku koji je državljanin države članice ne smije se, zbog njegovog državljanstva, u drugoj državi članici postupati drukčije nego što se postupa prema domaćim radnicima kad je riječ o uvjetima zapošljavanja i rada, a posebno primicima od rada i otpuštanju te, ako postane nezaposlen, vraćanju na posao ili ponovnom zapošljavanju. 2. Takav radnik uživa jednake socijalne i porezne povlastice kao domaći radnici. […]”

2. Direktiva 2004/38/EZ

7. Pojam „član obitelji” građanina Unije određen je u članku 2. točki 2. Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravište [boravak] na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ ( 4 ). Prema toj odredbi „član obitelji” je: „(a) bračni drug; (b) partner s kojim građanin Unije ima registriranu zajednicu na temelju zakonodavstva države članice, ako je po zakonodavstvu države članice domaćina registrirana zajednica izjednačena s bračnom zajednicom, i u skladu s uvjetima utvrđenima u relevantnim zakonima države članice domaćina; (c) izravni potomci koji nisu navršili 21. godinu ili su uzdržavanici, kao i oni bračnog druga ili partnera u smislu točke (b) ovog članka; (d) izravni srodnici u uzlaznoj liniji koji su uzdržavanici kao i oni bračnoga druga ili partnera u smislu točke (b) ovog članka.”

B – Luksemburško pravo

8. U članku 2. Zakona od 22. lipnja 2000. o državnoj financijskoj pomoći za visoke studije, kako je izmijenjen Zakonom od 26. srpnja 2010. (Mémorial A 2010, str. 2040.) (u daljnjem tekstu: Zakon od 22. lipnja 2000.), bilo je propisano: „Korisnici financijske pomoći Državnom financijskom pomoći za visoke studije mogu se koristiti studenti upisani na visoke studije i koji ispunjavaju jedan od sljedećih uvjeta: (a) da su luksemburški državljani ili članovi obitelji luksemburškog državljanina i imaju prebivalište u Velikom Vojvodstvu Luksemburg, ili (b) da su državljani druge države članice Europske unije ili jedne od drugih država stranaka Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru [od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 4.)] i Švicarske konfederacije te borave, u skladu s poglavljem 2. izmijenjenog Zakona od 29. kolovoza 2008. o slobodnom kretanju osoba i useljavanju, u Velikom Vojvodstvu Luksemburg u svojstvu radnika, samozaposlene osobe, osobe koja zadržava taj status ili u svojstvu člana obitelji jedne od prethodno navedenih kategorija osoba ili u svojstvu osobe koja je stekla pravo na stalni boravak […] […]”

9. Nakon presude od 20. lipnja 2013., Giersch i dr. (C‑20/12, EU:C:2013:411), člankom 1. točkom 1. Zakona od 19. srpnja 2013. (Mémorial A 2013, str. 3214.) u Zakon od 22. lipnja 2000. bio je umetnut članak 2.a koji glasi kako slijedi: „Student koji nije rezident Velikog Vojvodstva Luksemburga može se također koristiti financijskom pomoći za visoke studije, pod uvjetom da je dijete radnika ili samozaposlene osobe koja je luksemburški državljanin ili građanin Europske unije ili druge države članice stranke Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru ili Švicarske Konfederacije koji je bio zaposlen ili koji je obavljao svoju djelatnost u Luksemburgu u neprekinutom razdoblju od najmanje pet godina u trenutku studentova podnošenja zahtjeva za financijsku pomoć za visoke studije. Zaposlenje u Luksemburgu mora biti najmanje jednako polovici uobičajenog radnog vremena koje se primjenjuje kod poduzetnika u skladu sa zakonom ili kolektivnim ugovorom o radu koji je, ako postoji, na snazi. Samozaposlena osoba mora obvezno i neprekidno biti povezana s Velikim Vojvodstvom Luksemburgom u skladu s člankom 1. točkom 4. Zakonika o socijalnoj sigurnosti u razdoblju od pet godina prije podnošenja zahtjeva za financijsku pomoć za visoke studije.”

10. Zakon od 22. lipnja 2000., kako je izmijenjen Zakonom od 19. lipnja 2013. (u daljnjem tekstu: izmijenjeni Zakon od 22. lipnja), stavljen je, međutim, ubrzo izvan snage Zakonom od 24. srpnja 2014. o državnoj financijskoj pomoći za visoke studije (Mémorial A 2014, str. 2188.).

11. Članak 3. potonjeg zakona sada propisuje sljedeće: „Državnom financijskom pomoći za visoke studije mogu se koristiti studenti i učenici definirani u članku 2., u daljnjem tekstu označeni kao ‚student’, koji ispunjavaju jedan od sljedećih uvjeta: […] (5) za studente koji nisu rezidenti Velikog Vojvodstva Luksemburga: (a) da su radnici ili samozaposlene osobe koji su luksemburški državljani ili građani Europske unije ili druge države članice stranke Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru ili Švicarske konfederacije koji su bili zaposleni ili koji su obavljali svoju djelatnost u Velikom Vojvodstvu Luksemburg u trenutku podnošenja zahtjeva za financijsku pomoć za visoke studije; ili (b) da su djeca radnika ili samozaposlene osobe koja je luksemburški državljanin ili građanin Europske unije ili druge države članice stranke Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru ili Švicarske Konfederacije koji je bio zaposlen ili koji je obavljao svoju djelatnost u Velikom Vojvodstvu Luksemburgu u trenutku studentova podnošenja zahtjeva za financijsku pomoć za visoke studije, pod uvjetom da taj radnik ili samozaposlena osoba nastavi doprinositi uzdržavanju studenta i da je bio zaposlen ili da je obavljao svoju djelatnost u Velikom Vojvodstvu Luksemburgu u razdoblju od najmanje pet godina u trenutku studentova podnošenja zahtjeva za financijsku pomoć za visoke studije tijekom referentnog razdoblja od sedam godina počevši retroaktivno od datuma zahtjeva za ostvarivanje financijske pomoći za visoke studije ili da je, iznimno, osoba koja zadrži status radnika ili samozaposlene osobe ispunila kriterij od pet godina unutar gore određenih sedam godina u trenutku prestanka rada ili djelatnosti.”

III – Činjenice glavnih postupaka

12. N. Depesme pokćerka je S. Kerroua, pograničnog radnika u Luksemburgu. Oni stanuju u Mont‑Saint‑Martinu u Loreni (Francuska), u blizini granice s Velikim Vojvodstvom. N. Depesme podnijela je zahtjev za financijsku pomoć luksemburške države za visoke studije radi upisa na prvu godinu medicine na Sveučilištu Lorraine u Nancyju (Francuska).

13. A. Kauffmann posinak je Patricka Kiefera, također pograničnog radnika u Luksemburgu. Njihovo je mjesto boravišta Marly Freskaty (Francuska), u pograničnoj regiji Loreni. A. Kauffmann za svoj je studij prava i ekonomije na Sveučilištu Lorraine u Nancyju zatražio financijsku pomoć luksemburške države za visoke studije.

14. M. Lefort posinak je P. Terwoignea, koji je također pogranični radnik u Luksemburgu. P. Terwoigne oženio se majkom M. Leforta poslije smrti njezina supruga. Njihovo je mjesto boravišta Vance (Belgija), u dijelu pokrajine Luksemburg koji graniči s Velikim Vojvodstvom Luksemburgom. M. Lefort zatražio je za svoj studij sociologije i antropologije na Katoličkom sveučilištu Louvain u Louvain‑la‑Neuveu (Belgija) financijsku pomoć luksemburške države za visoke studije.

15. U izmijenjenom tekstu Zakona od 22. lipnja 2000., koji se primjenjuje na činjenice iz predmeta u glavnom postupku, zatražena financijska pomoć dodjeljuje se studentima koji ne borave na državnom području Luksemburga pod uvjetom, s jedne strane, da je njezin korisnik dijete zaposlenog ili samozaposlenog radnika koji je državljanin Luksemburga ili građanin Unije i, s druge strane, da je taj radnik bio zaposlen ili obavljao svoju djelatnost u Luksemburgu u neprekinutom razdoblju od najmanje pet godina u trenutku podnošenja zahtjeva.

16. Dopisima od 26. rujna, 17. listopada i 12. studenoga 2013. ministar je odbio prihvatiti zahtjeve N. Depesme, A. Kauffmanna i M. Leforta jer nisu ispunjavali uvjete iz izmijenjenog Zakona od 22. lipnja 2000. Prema odlukama kojima se upućuje prethodno pitanje, ministar je zaključio da se N. Depesme, A. Kauffman i M. Leffort ne mogu smatrati „djecom” pograničnog radnika jer u Luksemburgu rade samo njihovi poočimi.

17. N. Depesme podnijela je 20. prosinca 2013. upravnu tužbu pred tribunal administratif de Luxembourg (Upravni sud, Luksemburg) radi poništenja odluke o odbijanju koja se odnosila na nju. Njezin očuh, S. Kerrou, izjavio je da dobrovoljno intervenira u taj postupak. Dana 20. siječnja i 25. travnja 2014. M. Lefort i A. Kauffmann podnijeli su, svaki zasebno, sličnu tužbu protiv odluka o odbijanju koje su se odnosile na njih.

18. Presudama od 15. siječnja 2015. tribunal administratif de Luxembourg (Upravni sud, Luksemburg) proglasio je tužbe N. Depesme, A. Kauffmanna i M. Leforta dopuštenima, ali neosnovanima. N. Depesme, S. Kerrou, A. Kauffmann i M. Lefort osporavali su te presude pred sudom koji je uputio zahtjev.

19. N. Depesme i S. Kerrou pred tim sudom osobito navode da se potonji, kao pogranični radnik u Luksemburgu već 14 godina, oženio majkom N. Depesme 24. svibnja 2006. Otad njih troje žive u istom domaćinstvu i S. Kerrou doprinosi uzdržavanju djeteta svoje supruge, pa i što se tiče visokih studija. Usto, za to je dijete primao prije početka njegovih visokih studija luksemburški obiteljski doplatak.

20. A. Kauffmann tvrdi da su se njegovi roditelji razišli 2003. i da su od 20. lipnja 2005. razvedeni. Isključivo pravo na čuvanje djece dodijeljeno je njegovoj majci. Ona se 10. ožujka 2007. udala za P. Kiefera. Otad njih troje živi pod istim krovom. G. Kiefer skrbio se o njegovu uzdržavanju i obrazovanju. Primao je i luksemburški obiteljski doplatak za A. Kauffmann.

21. Konačno, M. Lefort tvrdi da je njegov otac preminuo. Njegova se majka preudala za P. Terwoignea, koji više od pet godina radi kao pogranični radnik u Luksemburgu. On otad živi s majkom i poočimom, P. Terwoigneom, koji u potpunosti osigurava pokrivanje financijskih troškova kućanstva. On podmiruje i troškove visokoškolskog obrazovanja M. Leforta.

22. U odgovoru na te činjenične argumente luksemburška država navodi da N. Dupesme, A. Kauffmann i M. Lefort „pravno” nisu djeca svojih očuha.

23. U svojim zahtjevima za prethodnu odluku Cour administrative (Luxembourg) (Visoki upravni sud, Luksemburg) naglašava da je članak 2.a izmijenjenog Zakona od 22. lipnja 2000. posljedica presude od 20. lipnja 2013., Giersch i dr. (C‑20/12, EU:C:2013:411). Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, sporna točka sporova pred tim sudom ne odnosi se na uvjete za dodjelu predviđene novim zakonom, nego na sâm pojam „dijete” koji se upotrebljava u Zakonu i na koji je upućivala predmetna presuda Suda. Doista, srodništvo se može odrediti s pravne i s gospodarske točke gledišta.

24. U tim okolnostima, Cour administrative (Visoki upravni sud) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu prethodno pitanje.

IV – Zahtjevi za prethodnu odluku i postupak pred Sudom

25. Trima odlukama od 22. srpnja 2015., koje je Sud zaprimio 24. srpnja 2015., Cour administrative (Visoki upravni sud) uputio je Sudu, na temelju članka 267. UFEU‑a, tri prethodna pitanja koja imaju isti sadržaj, ali se razlikuju samo u jednoj pojedinosti.

26. Naime, u predmetu C‑403/15, sud koji je uputio zahtjev dodaje odredbama prava Unije koje se navode u drugim dvama predmetima članak 33. stavak 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), u ovom slučaju, u vezi s njezinim člankom 7.

27. Najcjelovitiji oblik postavljenog pitanja je sljedeći: „Treba li radi ispunjavanja zahtjeva nediskriminacije, s obzirom na odredbe članka 7. stavka 2. Uredbe [br. 492/2011], zajedno [s] člankom 45. stavkom 2. UFEU‑a, s obzirom na pozadinu članka 33. stavka 1. Povelje, zajedno [s], ako je to prikladno, njezinim člankom 7. prilikom uzimanja u obzir stvarnog stupnja povezanosti nerezidentnog studenta koji traži financijsku pomoć za visoke studije s društvom i tržištem rada u Luksemburgu, koji je država članica u kojoj je pogranični radnik bio zaposlen ili je obavljao svoju djelatnost u uvjetima iz članka 2.a [izmijenjenog Zakona od 22. lipnja 2000.], kao izravna posljedica presude Suda od 20. lipnja 2013.[, Giersch i dr. (C‑20/12, EU:C:2013:411)], — pretpostavku za navedenog studenta da je ‚dijete’ navedenog prekograničnog radnika kvalificirati kao da je on njegov ‚potomak u izravnoj liniji i prvom stupnju za kojeg je pravno utvrđeno srodništvo s roditeljem’, stavljajući naglasak na srodništvo uspostavljeno između studenta i pograničnog radnika, za koje se pretpostavlja da je temelj predviđene povezanosti, ili — naglasak valja staviti na činjenicu da pogranični radnik ‚nastavlja skrbiti o uzdržavanju studenta’, a da nije nužno da ga pravno srodništvo povezuje sa studentom, osobito utvrđivanjem dostatne povezanosti životne zajednice koja je takve naravi da pograničnog radnika povezuje s jednim od roditelja studenta u odnosu na kojeg je srodništvo pravno utvrđeno? Treba li u ovom drugom slučaju neobavezan doprinos pograničnog radnika, kada on nije isključiv nego usporedan s doprinosom jednog ili obaju roditelja koji su sa studentom povezani pravnim srodništvom i stoga su ga u načelu pravno obvezni uzdržavati, ispunjavati određene kriterije dosljednosti?”

28. Pisana očitovanja podnijeli su N. Depesme, S. Kerrou, A. Kauffmann i M. Lefort, luksemburška vlada i Europska komisija. Na kraju pisanog dijela postupka Sud je smatrao da raspolaže dovoljnim informacijama za donošenje odluke bez rasprave, sukladno članku 76. stavku 2. Poslovnika Suda.

V – Analiza

A – Uvodne napomene o presudi Giersch i dr. i mjerodavna Uredba

1. Presuda Giersch i dr.

29. Sud koji je uputio zahtjev više puta naglašava vezu koja postoji između presude od 20. lipnja 2013., Giersch i dr. (C‑20/12, EU:C:2013:411), i izmjene zakona o državnoj financijskoj pomoći za visoke studije. Ta je veza izričito potvrđena obrazloženjem nacrta Zakona br. 6585 koji je doveo do Zakona od 19. srpnja 2013. ( 5 ).

30. Što se tiče središnjeg problema predmetâ u glavnom postupku, točno je da je sâm Sud, u točki 39. svoje presude od 20. lipnja 2013., Giersch i dr. (C‑20/12, EU:C:2013:411), podsjetio na ustaljenu sudsku praksu prema kojoj „financijska pomoć za studij koju država članica dodjeljuje djeci radnika za radnika migranta predstavlja socijalnu povlasticu u smislu članka 7. stavka 2. Uredbe [Vijeća (EEZ) br. 1612/68 od 15. listopada 1968. o slobodnom kretanju radnika unutar Zajednice ( 6 ), kako je izmijenjena Direktivom 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. ( 7 )]” ( 8 ).

31. Sud koji je uputio zahtjev potvrdio je i da članovi obitelji radnika migranta neizravno uživaju jednako postupanje koje je tom radniku dodijeljeno člankom 7. stavkom 2. te da se, „budući da dodjela financijske pomoći za studij djetetu radnika migranta za radnika migranta predstavlja socijalnu povlasticu, dijete […] može samo pozvati na tu odredbu radi dobivanja te pomoći ako se, sukladno nacionalnom pravu, ona dodjeljuje izravno studentu” ( 9 ).

2. Mjerodavna uredba

32. Ovaj zahtjev za prethodnu odluku suda koji je uputio zahtjev odnosi se na tumačenje članka 7. stavka 2. Uredbe br. 492/2011. Naime, u presudi od 20. lipnja 2013., Giersch i dr. (C‑20/12, EU:C:2013:411), Sud upućuje na Uredbu br. 1612/68.

33. Međutim, ta razlika nema nikakvog utjecaja na relevantnost presude za glavne postupke. Naime, iako je Uredba br. 1612/68 stavljena izvan snage i zamijenjena Uredbom br. 492/2011 s učinkom od 15. lipnja 2011., članak 7. je u svemu jednak u objema uredbama ( 10 ).

B – O prethodnom pitanju

34. Da bi se mogao dati koristan odgovor sudu koji je uputio zahtjev bit će potrebno, prije svega, protumačiti pojam „dijete” radnika migranta.

35. Odnosi li se taj pojam, kako se pojavljuje u sudskoj praksi Suda u vezi s člankom 7. stavkom 2. Uredbe br. 1612/68 (koji je postao članak 7. stavak 2. Uredbe br. 492/2011), isključivo na pravno srodništvo ili uključuje i „pastorke” radnika, to jest djecu njegova bračnog druga, a da među njima ne postoji nužno pravna veza?

36. Samo u slučaju da se odabere drugo tumačenje – a ja vjerujem u to – bit će zatim potrebno preispitati postojanje mogućeg zahtjeva da pogranični radnik doprinosi uzdržavanju djeteta.

1. Pojam „dijete” radnika migranta

37. Sud se u svojem tumačenju može voditi dvama utvrđenjima.

38. S jedne strane, u ustaljenoj sudskoj praksi utvrđeno je da financiranje studija koje država članica dodjeljuje djeci radnika predstavlja socijalnu povlasticu u smislu članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1612/68 za radnika migranta kada on nastavlja skrbiti o uzdržavanju djeteta ( 11 ). Usto, članovima njegove obitelji priznato je svojstvo neizravnih ovlaštenika prava na jednako postupanje koje je predviđeno tim člankom ( 12 ).

39. S druge strane, prema članku 10. stavku 1. Uredbe br. 1612/68, bračni drug radnika državljanina države članice „i njihovi potomci koji nisu navršili 21. godinu ili su uzdržavanici” imali su pravo nastaniti se s njime na državnom području neke druge države članice, bez obzira na svoje državljanstvo.

40. Doista, Sud je tumačio to „pravo da se nastane s radnikom migrantom koje uživaju njegov ‚bračni drug i njihovi potomci koji nisu navršili 21. godinu ili su uzdržavanici’ u smislu da to pravo uživaju kako potomci toga radnika tako i potomci njegova bračnog druga. Naime, usko tumačenje te odredbe na način da se samo zajednička djeca radnika migranta i njegova bračnog druga imaju pravo s njima nastaniti, bilo bi protivno cilju [integracije članova obitelji radnika migranata] iz Uredbe br. 1612/68” ( 13 ).

41. Izmjenom Uredbe br. 1612/68 Direktivom 2004/38 je međutim članak 10. Uredbe br. 1612/68 stavljen izvan snage ( 14 ). Valja ipak utvrditi da je, s jedne strane, ta odredba bila preuzeta u korist svih građana Unije člankom 2. Direktive 2004/38 i da je, s druge strane, zakonodavac Unije dao formalnu definiciju „potomka” usvajajući široko tumačenje Suda.

42. Naime, prema članku 2. točki 2. podtočki (c) Direktive 2004/38 članovima obitelji građanina Unije smatraju se „izravni potomci koji nisu navršili 21. godinu ili su uzdržavanici, kao i oni bračnog druga ili partnera u smislu točke (b) ovog članka” ( 15 ).

43. Presuda od 20. lipnja 2013., Giersch i dr. (C‑20/12, EU:C:2013:411), koja se odnosi na Uredbu br. 1612/68, donesena je nakon usvajanja Uredbe 2004/38 pa su ta presuda i pojam „djeteta” koji je u njoj upotrijebljen nedvojbeno dio tog razvoja sudske prakse i zakonodavstva.

44. Luksemburška vlada, međutim, tom kontekstualnom i povijesnom tumačenju suprotstavlja strogo odvajanje područja primjene Uredbe br. 492/2011 i Direktive 2004/38. Navedena direktiva odnosi se samo na pravo građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravak na području država članica, a ne na pravo pograničnih radnika da ostvaruju iste socijalne povlastice kao domaći radnici, kako je propisano člankom 7. stavkom 2. Uredbe br. 492/2011 ( 16 ).

45. Prema mišljenju te vlade, upućivanje na definiciju „člana obitelji” iz Direktive 2004/38 nije stoga bilo relevantno za ocjenu načela nediskriminacije radnika u okviru Uredbe br. 492/2011 ( 17 ).

46. Ne slažem se sa stajalištem koje nepremostivo razlikuje područja primjena dviju normi i prema kojem obitelj građanina Unije nije nužno jednaka obitelji građanina Unije kada on ima status „radnika”.

47. Ono ne samo da zanemaruje razvoj zakonodavstva Unije koji sam prethodno opisao, nego uz to dovodi do situacija koje se ne mogu opravdati.

48. Naime, valja podsjetiti na to da je Sud široko definirao „potomka koji nije navršio 21. godinu ili je uzdržavanik” u okviru presude u kojoj je bila riječ o pravu „djece državljanina države članice, koji jest ili je bio zaposlen na državnom području druge države članice, [na školovanje] pod jednakim uvjetima koje imaju državljani te države ako ta djeca borave na njezinu državnom području” ( 18 ).

49. Međutim, to pravo, koje je utvrđeno u članku 12. Uredbe br. 1612/68, i dalje je istim riječima sadržano u Uredbi br. 492/2011 ( 19 ). Činjenica da nakon presude od 17. rujna 2002., Baumbast i R (C‑413/99, EU:C:2002:493), Sud nije drukčije tumačio tu odredbu konkretno znači da potomci radnika migranta i potomci njegova bračnog druga imaju pravo biti upisani u školski sustav države članice domaćina na temelju članka 10. Uredbe br. 492/2011.

50. Prema tome, kada bi Sud morao slijediti argumentaciju luksemburške vlade, to bi značilo da bi se pojam „dijete” tumačio široko u okviru prava na školovanje (članak 10. Uredbe br. 492/2011), ali ograničeno za dodjelu istih socijalnih povlastica i poreznih olakšica koje imaju domaći radnici (članak 7. Uredbe br. 492/2011), uključujući povlastice koje se odnose na financiranje studija.

51. Takvo različito shvaćanje pojma „dijete” za primjenu iste uredbe zasigurno ne bi bilo opravdano.

52. Osim toga, sâm zakonodavac Unije nedavno je potvrdio jednoznačnost pojma „članova obitelji” neovisno o tome promatra li se on sa stajališta radnika ili sa šireg stajališta građanstva Unije.

53. Naime, u skladu s uvodnom izjavom 1. Direktive 2014/54/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 16. travnja 2014. o mjerama za lakše ostvarivanje prava zajamčenih radnicima u kontekstu slobode kretanja radnika ( 20 ), „[s]lobodno kretanje radnika temeljna je sloboda građana Unije i jedan od stupova unutarnjeg tržišta u Uniji sadržan u članku 45. [UFEU‑a]. Njegovu provedbu dodatno razvija pravo Unije čiji je cilj da zajamči puno ostvarivanje prava dodijeljenih građanima Unije i članovima njihovih obitelji. Pojam ‚članovi njihovih obitelji’ trebalo bi shvatiti kao da ima isto značenje kao i pojam definiran u članku 2. točki 2. Direktive [2004/38], koji se primjenjuje i na članove obitelji pograničnih radnika” ( 21 ).

54. Naime, prema članku 2. stavku 2. te direktive, područje njezine primjene istovjetno je onome Uredbe br. 492/2011. Članak 1. Direktive 2014/54 osim toga navodi da je njezin cilj „olakšava[ti] ujednačenu primjenu i provedbu u praksi prava zajamčenih člankom 45. UFEU‑a i člancima od 1. do 10. Uredbe […] br. 492/2011”.

55. Direktiva 2014/54, koja je stupila na snagu 20. svibnja 2014., čini mi se stoga posve primjenjiva u predmetima u glavnom postupku jer svojim člankom 3. stavkom 1. državama članicama nalaže da radnicima i članovima njihovih obitelji koji „se smatraju oštećenima zbog neprimjene načela jednakog postupanja u odnosu na njih” osigura da im budu dostupni sudski postupci za ispunjavanje obveza na temelju članka 45. UFEU‑a i članaka 1. do 10. Uredbe br. 492/2011.

56. Naime, je li još potrebno podsjećati na to da se obveza države članice, koja proizlazi iz direktive, da ostvari rezultat predviđen tom direktivom, i njihova dužnost da poduzmu sve opće ili posebne mjere potrebne da se osigura ispunjenje te obveze, nalaže svim tijelima država članica, uključujući i sudove kad je riječ o stvarima koje ulaze u njihovu nadležnost ( 22 )? To konkretno znači da „nacionalni sud koji prilikom primjene nacionalnog prava mora tumačiti to pravo ‐ neovisno o tome je li riječ odredbama donesenim prije ili odredbama donesenim nakon direktive ‐ obvezan je svoje tumačenje u najvećoj mogućoj mjeri uskladiti s tekstom i svrhom direktive kako bi ostvario njome propisani rezultat i na taj način poštovao obvezu iz članka [288. stavka 3. UFEU‑a]” ( 23 ).

57. U tim uvjetima, Direktiva 2014/54 potvrđuje da pojam „djeteta” koje može neizravno uživati načelo jednakosti, sadržano u članku 7. stavku 2. Uredbe br. 492/2011, treba tumačiti s obzirom na pojam „članovi obitelji” kako je definiran u ustaljenoj sudskoj praksi Suda u odnosu na Uredbu br. 1612/1968 i zatim preuzet u članku 2. Direktive 2004/38 ( 24 ).

58. Usto, to je tumačenje sukladno tumačenju „obiteljskog života” kako je zaštićen člankom 7. Povelje i člankom 8. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. Naime, Europski sud za ljudska prava postupno je odbacio, među ostalim, kriterij koji se odnosi na „rodbinsku vezu” da bi priznao mogućnost „obiteljskih veza de facto” ( 25 ). Doista, u skladu s člankom 52. stavkom 3. Povelje, prava koja ona sadržava i koja odgovaraju pravima koja su zajamčena navedenom konvencijom moraju imati jednako značenje i opseg primjene.

59. Jedan će primjer na kraju dokazati nerelevantnost strogo pravne definicije srodništva u okviru članka 7. Uredbe br. 492/2011 i socijalnih i poreznih povlastica.

60. Zamislimo obitelj s troje djece, od kojih je dvoje iz prethodnih veza. Prvo je imalo samo nekoliko mjeseci kada je izgubilo oca u automobilskoj nesreći. Kad je imalo tri godine, njegova je majka upoznala muškarca koji je bio razvedeni otac jednog djeteta starog dvije godine na koje je imao isključivo pravo na čuvanje i odgoj. Treće dijete rođeno je u toj novoj vezi. Obitelj živi u Belgiji, nekoliko kilometara od Luksemburga, gdje majka radi već više od 10 godina.

61. U tim okolnostima, ako pojam „dijete” upotrijebljen u članku 2.a izmijenjenog Zakona od 22. lipnja 2000. treba shvatiti u uskom smislu, to bi značilo da bi majka mogla dobiti financijsku pomoć luksemburške države za visoke studije svojeg vlastitog djeteta i djeteta koje je zajedničko tom paru. Nasuprot tomu, dijete bračnog druga koje od druge godine živi u toj obitelji, ne bi moglo primati istu pomoć.

62. Na temelju prethodnih razmatranja, smatram, dakle, da se dijete koje nema pravne veze s radnikom migrantom, ali koje odgovara definiciji „člana obitelji” iz članka 2. točke 2. Direktive 2004/38, mora smatrati djetetom tog radnika i neizravnim primateljem socijalnih povlastica iz članka 7. stavka 2. Uredbe br. 492/2011.

2. Nužnost sudjelovanja roditelja koji nije pravno povezan s djetetom u njegovu uzdržavanju

63. U drugom dijelu prethodnog pitanja sud koji je uputio zahtjev pita se i o stupnju nužnog doprinosa pograničnog radnika u uzdržavanju djeteta s kojim nije pravno povezan, kako bi potonjem omogućio primanje financijske pomoći poput one iz glavnog postupka.

64. Točno je da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda navedenoj u točki 39. presude od 20. lipnja 2013., Giersch i dr. (C‑20/12, EU:C:2013:411), „financijska pomoć za studij koju država dodjeljuje djeci radnika za radnika migranta predstavlja socijalnu povlasticu u smislu navedenog članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1612/68 [koji je postao članak 7. stavak 2. Uredbe br. 492/2011], jer se potonji nastavlja skrbiti o uzdržavanju djeteta” ( 26 ).

65. Također je točno da se članak 10. Uredbe br. 1612/68 odnosio na supružnika radnika „i njihove potomke koji nisu navršili 21. godinu ili su uzdržavanici” ( 27 ) i da je taj izraz preuzet u članku 2. točki 2. podtočki (c) Direktive 2004/38.

66. U tom smislu treba utvrditi da je Sud presudio da „status člana obitelji ne podrazumijeva […] pravo na uzdržavanje” ( 28 ). Naime, „[d]a je to tako, spajanje obitelji ovisilo bi o nacionalnim zakonodavstvima, koja se razlikuju od države do države, što bi dovelo do neujednačene primjene prava Zajednice” ( 29 ).

67. Valja utvrditi da se isto razmišljanje primjenjuje na doprinos bračnog druga s obzirom na pastorke. Stoga mi se čini razumnim smatrati da svojstvo „uzdržavanog člana obitelji proizlazi iz činjenične situacije” ( 30 ), koju mora procijeniti uprava, a zatim, ovisno o slučaju, sud.

68. To je tumačenje, osim toga, sukladno s prethodno navedenom sudskom praksom koja radije daje prednost širem izrazu „uzdržavanje djeteta” ( 31 ) nego izrazu „dijete uzdržavanik”.

69. Uvjet doprinosa uzdržavanju djeteta proizlazi iz činjenične situacije koja se može dokazati objektivnim elementima kao što su to brak (ili registrirano partnerstvo „pravnog” roditelja s maćehom ili očuhom) ili zajedničko domaćinstvo, a pri čemu ne treba utvrđivati razloge te potpore ni određivati njezinu točnu visinu.

70. U tom smislu, ne može se prihvatiti stajalište luksemburške vlade kada smatra da njezina uprava ne može u svakom pojedinačnom slučaju ispitati doprinosi li i u kojoj mjeri pogranični radnik poočim ili pomajka studenta njegovu uzdržavanju ( 32 ).

71. Prije svega, uzdržavanje djeteta podrazumijeva se do njegove navršene 21. godine s obzirom na to da je člankom 2. točkom 2. podtočkom (c) Direktive 2004/38 uvjet uzdržavanja utvrđen kao alternativa kriteriju dobi nakon navršene 21. godine.

72. Nadalje, iz očitovanja tužitelja u glavnom postupku proizlazi da je „uzdržavanje” djeteta u kućanstvu kriterij za plaćanje obiteljskih doplataka (koje u ovom slučaju primaju najmanje dvojica očuha o kojima je riječ), a da to ne predstavlja posebnu teškoću, iako nije zadana nijedna pretpostavka pravnog srodništva ( 33 ).

73. Konačno, sâm luksemburški zakonodavac odredio je u članku 3. zakona koji je trenutačno na snazi, to jest Zakona od 24. srpnja 2014. o državnoj financijskoj pomoći za visoke studije, uvjet da „radnik nastavi doprinositi uzdržavanju studenta”. Stoga se ne može smatrati da uprava nije u mogućnosti provjeriti taj zahtjev.

VI – Zaključak

74. S obzirom na navedene okolnosti, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je postavio Cour administrative (Luxembourg) (Visoki upravni sud, Luksemburg) odgovori na sljedeći način: Članak 45. UFEU‑a i članak 7. stavak 2. Uredbe (EU) br. 492/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 5. travnja 2011. o slobodi kretanja radnika u Uniji treba tumačiti na način da se dijete koje nije u pravnom srodništvu s radnikom migrantom, ali je potomak bračnog druga (ili registriranog partnera) tog radnika, mora smatrati djetetom navedenog radnika. Po toj osnovi, ono je neizravni korisnik socijalnih povlastica iz članka 7. stavka 2. Uredbe br. 492/2011, pod uvjetom da se radnik skrbi o njegovu uzdržavanju. Uvjet doprinosa uzdržavanju djeteta proizlazi iz činjenične situacije, pri čemu ne treba utvrđivati razloge zbog kojih je ta potpora zatražena ni detaljno odrediti njezinu visinu.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) SL 2011., L 141, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 264.)

( 3 ) Ne zaboravimo da je to zakonodavstvo predmet jednog drugog zahtjeva za prethodnu odluku u predmetu Bragança Linares Verruga i dr., koji je još uvijek u tijeku na Sudu, a u okviru kojeg sam iznio svoje mišljenje 2. lipnja 2016. (C‑238/15, ECLI:EU:C:2016:389). Taj drugi predmet temeljitije se i izravnije odnosi na usklađenost s pravom Unije uvjeta koji je izabrao luksemburški zakonodavac, a taj je da dodjelu državne financijske pomoći za visoke studije uvjetuje minimalnim razdobljem zaposlenja u Luksemburgu. Po završetku svoje analize predložio sam Sudu da ocijeni da se članku 7. stavku 2. Uredbe br. 492/2011 protivi zakonodavstvo države članice kao što je to ono luksemburško.

( 4 ) SL 2004., L 158, str. 77. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42.) i ispravak u SL‑u 2016., L 87, str. 36.

( 5 ) U skladu s tekstom obrazloženja, izmjena programa financijske pomoći luksemburške države za visoke studije bila je namijenjena „donošenju zaključaka” iz presude od 20. lipnja 2013., Giersch i dr. (C‑20/12, EU:C:2013:411). Vidjeti nacrt Zakona br. 6585 koji mijenja Zakon od 22. lipnja 2000. o državnoj financijskoj pomoći za visoke studije (dokument 6585 od 5. srpnja 2013., str. 2. dostupan na internetskoj stranici Chambre des députés du Grand‑Duché de Luxembourg na sljedećoj adresi: http://www.chd.lu/wps/portal/public/RoleEtendu?action=doDocpaDetails&id=6585#).

( 6 ) SL 1968., L 257, str. 2.

( 7 ) SL 2004., L 158, str. 77. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42.) i ispravak u SL‑u 2016., L 87, str. 36.

( 8 ) Moje isticanje

( 9 ) Presuda od 20. lipnja 2013., Giersch i dr. (C‑20/12, EU:C:2013:411. t. 40.). Moje isticanje.

( 10 ) Usto, u skladu s člankom 41. drugim podstavkom Uredbe br. 492/2011, upućivanja na Uredbu br. 1612/68 shvaćaju se kao upućivanja na Uredbu br. 492/2011.

( 11 ) Vidjeti, u tom smislu, presude od 26. veljače 1992., Bernini (C‑3/90, EU:C:1992:89, t. 29.); od 8. lipnja 1999., Meeusen (C‑337/97, EU:C:1999:284, t. 19.), kao i od 14. lipnja 2012., Komisija/Nizozemska (C‑542/09, EU:C:2012:346, t. 35.).

( 12 ) Vidjeti, u tom smislu, presude od 26. veljače 1992., Bernini (C‑3/90, EU:C:1992:89, t. 26. i 29.), i od 14. lipnja 2012., Komisija/Nizozemska (C‑542/09, EU:C:2012:346, t. 48.). Vidjeti također, ali povezano s jamstvom koje osigurava minimalna sredstva za život, presudu od 18. lipnja 1985., Lebon (316/85, EU:C:1987:302, t. 12.).

( 13 ) Presuda od 17. rujna 2002., Baumbast i R (C‑413/99, EU:C:2002:493, t. 57.). Moje isticanje.

( 14 ) Vidjeti članak 38. Direktive 2004/38.

( 15 ) Moje isticanje. Primjećujem da je slična definicija „obitelji” također upotrijebljena u članku 4. Direktive 2003/86/EZ Europskog vijeća od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji (SL 2003., L 251, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 70.).

( 16 ) Vidjeti pisana očitovanja luksemburške vlade (točka 23.).

( 17 ) Vidjeti pisana očitovanja luksemburške vlade (točka 22.).

( 18 ) Članak 12. Uredbe br. 1612/68. Vidjeti presudu od 17. rujna 2002., Baumbast i R (C‑413/99, EU:C:2002:493).

( 19 ) Članak 10. Uredbe br. 492/2011

( 20 ) SL 2014., L 128, str. 8.

( 21 ) Moje isticanje

( 22 ) Vidjeti u tom smislu, kao noviji podsjetnik na ustaljenu sudsku praksu, presudu od 19. travnja 2016., DI (C‑441/14, EU:C:2016:278, t. 30. i navedenu sudsku praksu).

( 23 ) Vidjeti, u tom smislu, presudu od 13. studenoga 1990., Marleasing (C‑106/89, EU:C:1990:395, t. 8.). Moje isticanje.

( 24 ) Analizirajući sudsku praksu Suda i norme sekundarnog prava koje upotrebljavaju pojam „obitelj”, T. Stein dolazi do istog zaključka. Prema njegovu mišljenju, pojam „obitelj” u pravu Unije zasniva se na konceptu obitelji temeljenom na bračnom odnosu koji uključuje registrirana partnerstva, ali ide dalje od tradicionalnog pojma nuklearne obitelji, uključujući uzdržavanike (Stein, T., „The notion of the term of family on european level with a focus on the case law of the European Court of Human Rights and the European Court of Justice”, u Verbeke, A., Scherpe, J.-M., Declerck, Ch., Helms, T. i Senaeve, P. (ur.), Confronting the frontiers of family and succession law: liber amicorum Walter Pintens, sv. 2., Cambridge/Antwerpen, Portland/Intersentia, 2012., str. 1375. do 1392., osobito str. 1391.).

( 25 ) Vidjeti, u tom smislu, ESLJP, 22. travnja 1997., X, Y i Z protiv Ujedinjene Kraljevine, ECLI:CE:ECHR:1997:0422JUD002183093.

( 26 ) Moje isticanje

( 27 ) Moje isticanje

( 28 ) Presuda od 18. lipnja 1985., Lebon (316/85, EU:C:1987:302, t. 21.)

( 29 ) Presuda od 18. lipnja 1985., Lebon (316/85, EU:C:1987:302, t. 21.)

( 30 ) Presuda od 18. lipnja 1985., Lebon (316/85, EU:C:1987:302, t. 22.)

( 31 ) Presuda od 20. lipnja 2013., Giersch i dr. (C‑20/12, EU:C:2013:411, t. 39.)

( 32 ) Vidjeti pisana očitovanja luksemburške vlade (točka 46.).

( 33 ) Vidjeti pisana očitovanja N. Depesme i S. Kerroua (točka 90. i sljedeća), kao i A. Kauffmanna (str. 21.).