11

Opći sud je zatim ispitao dopuštenost tužbe. U okviru toga najprije je ispitao pojam „regulatornog akta” u smislu četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a. U tom pogledu, pristupio je doslovnom, povijesnom i teleološkom tumačenju te odredbe i u točkama 41. do 51. pobijanog rješenja utvrdio sljedeće: „41 Kao prvo i kao podsjetnik, četvrti stavak članka 230. UEZ‑a omogućavao je fizičkim i pravnim osobama da podnesu tužbu protiv odluka kao pojedinačnih akata te protiv općih akata kao što je uredba koja se izravno odnosi na osobu i utječe na nju zbog određenih osobina koje su joj svojstvene ili zbog neke činjenične situacije koja je razlikuje od bilo koje druge osobe, izdvajajući je uslijed toga pojedinačno, poput osoba kojima je odluka upućena (vidjeti, u tom smislu, presude Suda od 15. srpnja 1963., Plaumann protiv Komisije, 25/62, Recueil, str. 197., 223., i od 25. srpnja 2002., Unión de Pequeños Agricultores/Conseil, C‑50/00 P, Recueil, str. I‑6677., točka 36.). 42 Četvrti stavak članka 263. UFEU‑a, iako izostavlja pojam ‚odluke’, preuzima dvije navedene mogućnosti i dodaje treću. Dopušta podnošenje tužbe protiv pojedinačnih akata, protiv općih akata koji se na fizičku ili pravnu osobu izravno i osobno odnose kao i protiv regulatornih akata koji se na nju izravno odnose, a ne podrazumijevaju provedbene mjere. Iz uobičajenog značenja pojma ‚regulatorni’ proizlazi da su akti iz ove treće mogućnosti također opći. 43 U tom kontekstu jasno je da se ta mogućnost ne odnosi na sve opće akte, nego na jednu njihovu užu kategoriju, točnije regulatorne akte. 44 Naime, prvi stavak članka 263. UFEU‑a predviđa više kategorija akata Unije koji mogu biti predmet ispitivanja zakonitosti, to jest, s jedne strane, zakonodavne akte i, s druge strane, obvezujuće akte koji proizvode pravne učinke prema trećima, a koji mogu biti pojedinačni ili opći akti. 45 Potrebno je zaključiti da četvrti stavak članka 263. UFEU‑a, zajedno s prvim stavkom istog članka, propisuje da fizička ili pravna osoba može podnijeti tužbu protiv akata koji su joj upućeni, kao i, s jedne strane, protiv općih akata, zakonodavnih ili regulatornih, koji se na nju izravno i osobno odnose, te s druge strane protiv nekih općih akata, točnije regulatornih akata koji se na nju izravno odnose i ne podrazumijevaju provedbene mjere. 46 Nadalje, takvo tumačenje pojma ‚regulatorni’ i odgovarajućih riječi u drugim jezičnim verzijama Ugovora o FEU‑u, naspram pojma ‚zakonodavni’, također proizlazi iz mnogih drugih odredaba Ugovora o FEU‑u, među ostalim, članka 114. UFEU‑a, koji se odnosi na usklađivanje ‚odredaba zakona ili drugih propisa u državama članicama’ [‚dispositions législatives, réglementaires et administratives des États membres’, ‚provisions laid down by law, regulation or administrative action in Member States’]. 47 U tom pogledu treba odbiti argument [žaliteljâ kao i E. A. Agathosa], prema kojem bi se razlikovanje između zakonodavnih i regulatornih akata, kao što su ga predložili Parlament i Vijeće i kao što je gore izneseno u točkama 42. do 45., sastojalo u dodavanju izraza ‚zakonodavni’ prije pojma ‚akti’ odnoseći se na prve dvije mogućnosti iz četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a. Naime, kao što proizlazi iz gore izvedenog zaključka u točki 45., pojam ‚akti’ koji se odnosi na prve dvije mogućnosti uključuje, osim akata kojima je fizička ili pravna osoba adresat, sve akte, zakonodavne ili regulatorne, koji se na nju izravno i osobno odnose. Osobito zakonodavni akti i regulatorni akti koji podrazumijevaju provedbene mjere ulaze u područje primjene ove posljednje mogućnosti. 48 Nadalje je potrebno nadodati da, suprotno tvrdnji [žaliteljâ kao i E. A. Agathosa], iz teksta zadnjeg dijela rečenice četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a proizlazi da namjera država članica nije bila ograničiti doseg te odredbe samo na delegirane akte u smislu članka 290. UFEU‑a, već općenitije, na regulatorne akte. 49 Kao drugo, razvoj postupka donošenja ove odredbe, koja je prvotno bila predložena kao članak III‑365 [stavak 4.] nacrta Ugovora o Ustavu za Europu, potvrđuje tumačenje četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a gore izneseno u točkama 42. do 45. Među ostalim, iz bilješke o slanju Predsjedništva Konvencije (Tajništva Europske konvencije, CONV 734/03), od 12. svibnja 2003., proizlazi da je unatoč prijedlogu izmjene četvrtog stavka članka 230. UEZ‑a koji spominje ‚opće akte’ Predsjedništvo prihvatilo drugu opciju, onu koja spominje ‚regulatorne akte’. Kao što proizlazi iz već citirane bilješke o slanju, ovakva formulacija dopušta ‚ustanoviti razlikovanje između zakonodavnih akata i regulatornih akata, zadržavajući restriktivan pristup što se tiče tužbi pojedinaca protiv zakonodavnih akata (na koje se pretpostavka 'izravnog i osobnog utjecaja' i dalje primjenjuje)’“. 50 Kao treće, zbog izbora da se takva formulacija četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a zadrži, potrebno je zaključiti da je krajnji cilj te odredbe omogućiti fizičkoj ili pravnoj osobi da podnese tužbu protiv općih akata koji nisu zakonodavni akti, a koji se na nju odnose izravno i ne podrazumijevaju provedbene mjere, izbjegavajući tako slučajeve u kojima bi takva osoba morala prekršiti pravo kako bi imala pristup sudu (vidjeti gore navedenu bilješku o slanju Predsjedništva Konvencije). Kao što proizlazi iz analize u prethodnim točkama, formulacija četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a ne dopušta tužbu protiv akata koji ispunjavaju pretpostavke izravnog utjecaja i nedostatka provedbenih mjera, ni protiv svih općih akata koji ispunjavaju ove pretpostavke, nego jedino protiv posebne kategorije potonjih akata, to jest regulatornih akata. Posljedično, pretpostavke za dopuštenost tužbe za poništenje zakonodavnog akta ostaju strože nego u slučaju tužbe protiv regulatornog akta. 51 Ovaj zaključak ne može biti doveden u pitanje argumentima [žaliteljâ kao i E. A. Agathosa] o pravu na djelotvornu sudsku zaštitu, osobito s obzirom na članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (SL 2007, C 303, str. 1., [u daljnjem tekstu: Povelja]). Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, Sud ne može tumačiti, a da ne prekorači granice svoje nadležnosti, pretpostavke pod kojima pojedinac može podnijeti tužbu protiv neke uredbe, na način koji bi doveo do zanemarivanja tih pretpostavki koje su izričito predviđene Ugovorom, čak i u svjetlu načela djelotvorne sudske zaštite (vidjeti, u tom smislu, presudu Suda od 1. travnja 2004., Komisija/Jégo‑Quéré, C‑263/02 P, Recueil, str. I‑3425., točka 36. i rješenje Općeg suda od 9. siječnja 2007., Lootus Teine Osaühing/Vijeće, T‑127/05, još neobjavljena u Recueil, točka 50.).”