MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MANUELA CAMPOSA SÁNCHEZ‑BORDONE

od 5. prosinca 2017. ( 1 )

Predmet C‑478/16 P

Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO)

protiv

Group OOD

„Žalba – Žig Europske unije – Definicija i stjecanje žiga Europske unije – Relativni razlozi za odbijanje – Prigovor nositelja neregistriranog žiga ili nekog drugog znaka koji se rabi u trgovačkom prometu – Ispitivanje žalbenog vijeća – Nova ili dodatna dokazna sredstva – Povreda članka 8. stavka 4. i članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009”

1. Ova će žalba omogućiti Sudu da produbi svoju sudsku praksu u vezi s odnosom prema nacionalnom pravu u postupcima pred Uredom Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO). Kako bi donio odluku, najprije će trebati analizirati je li Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je zahtijevao da žalbeno vijeće EUIPO‑a po službenoj dužnosti ispita određena dokazna sredstva u vezi s nacionalnim pravom.

2. Spor koji se sada nalazi u fazi revizije pokrenut je kada je jedan poduzetnik (Group OOD) prigovorilo zahtjevu za žig Unije pozivajući se na to da je, u skladu s člankom 8. stavkom 4. Uredbe (EZ) br. 207/2009 ( 2 ), ono nositelj drugog sličnog žiga, koji je neregistriran i čiji je doseg samo nacionalan, a koji je imao prvenstvo.

3. Tijela EUIPO‑a (odnosno Odjel za prigovore i žalbeno vijeće) odbila su zahtjev Group OOD jer, prema njihovu mišljenju, taj poduzetnik nije dostavio dostatna dokazna sredstva o nacionalnom pravu primjenjivom na njegov neregistrirani žig ili je to učinio nepravodobno.

4. Međutim, Opći je sud poništio ( 3 ) konačnu odluku žalbenog vijeća i prigovorio mu da nije upotrijebio marginu prosudbe kojom je raspolagao kako bi po službenoj dužnosti ispitao sadržaj i doseg navedenog nacionalnog prava. Osim toga, Opći je sud osporio da su podaci koje je Group OOD dostavio žalbenom vijeću bili potpuno novi, na temelju čega bi se moglo opravdati njegovo postupanje.

I. Pravni okvir

A. Uredba br. 207/2009 ( 4 )

5. Članak 8. stavak 4. predviđa sljedeće: „4. Na temelju prigovora nositelja neregistriranog žiga ili nekog drugog znaka koji se rabi u trgovačkom prometu i čija važnost nije samo lokalnog karaktera, žig za koji je podnesena prijava neće se registrirati kad i u opsegu u kojem, sukladno zakonodavstvu Zajednice ili pravnom propisu države članice koji se primjenjuje na taj znak: (a) prava na taj znak bila su stečena prije datuma prijave za registraciju žiga [Unije] ili prije datuma prava prvenstva zatraženog u prijavi za registraciju žiga [Unije]; (b) taj znak daje svojemu nositelju pravo zabraniti uporabu kasnijeg žiga.”

6. Članak 76. u vezi s „ispitivanjem činjenica po službenoj dužnosti” glasi kako slijedi: „1. U postupcima koji se pred njim vode, Ured po službenoj dužnosti ispituje činjenice; međutim u postupcima koji se odnose na relativne razloge za odbijanje registracije, Ured to ispitivanje ograničava na činjenice, dokaze i argumente[ ( 5 )] te zahtjeve što su ih podnijele stranke. 2. Ured ne mora uzeti u obzir činjenice ili dokaze koje predmetne stranke nisu pravodobno podnijele.”

B. Uredba br. 2868/95 ( 6 )

7. Pravilo 19., u vezi s utemeljenosti prigovora, utvrđuje sljedeće: „1. Ured daje podnositelju prigovora mogućnost da predoči činjenice, dokaze i argumente koji će poduprijeti njezin [njegov] prigovor ili da dopuni činjenice, dokaze ili argumente koji su već podneseni sukladno s pravilom 15. stavkom 3. u roku koji odredi Ured, a koji ne može biti kraći od 2 mjeseca, računajući od dana kada se smatra da počinje postupak povodom prigovora sukladno s pravilom 18. stavkom 1. 2. U roku iz stavka 1. podnositelj prigovora također podnosi dokaz o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite njezina [njegova] ranijeg znaka [žiga] ili ranijeg prava, kao i dokaz o njegovoj ovlaštenosti da podnese prigovor. Podnositelj prigovora osobito osigurava sljedeće dokaze: […] (d) ako se prigovor temelji na ranijem pravu u smislu članka 8. stavka 4. Uredbe [br. 207/2009], dokaz o njegovom stjecanju, trajnom postojanju i opsegu zaštite tog prava; […] 3. Podaci i dokazi iz stavaka 1. i 2. dostavljaju se na jeziku postupka ili se prilaže njihov prijevod. Prijevod se podnosi u roku određenom za podnošenje izvornog dokumenta. 4. Ured ne uzima u obzir pisane podneske ili dokumente ili njihove dijelove koji nisu podneseni ili nisu prevedeni na jezik postupka u roku koji odredi Ured.”

8. Pravilo 20. stavak 1., koji se odnosi na ispitivanje prigovora, utvrđuje: „1. Ako do isteka roka navedenog u pravilu 19. stavku 1. podnositelj prigovora nije dokazao postojanje, valjanost i opseg zaštite ranijeg žiga ili ranijeg prava, kao ni svoje ovlaštenje da podnese prigovor, prigovor se odbacuje kao neosnovan.”

9. U pravilu 50. stavku 1. trećem podstavku navedeno je: „Ako je žalba uložena protiv odluke Odjela za prigovore, žalbeno vijeće ograničuje svoje ispitivanje žalbe na činjenice i dokaze podnesene u roku koji odredi Odjel za prigovore sukladno s Uredbom i ovim pravilima, osim ako žalbeno vijeće smatra da se u obzir trebaju uzeti dodatne i dopunske činjenice i dokazi sukladno s člankom [76.] stavkom 2. Uredbe”.

II. Okolnosti spora

10. K. Iliev je 13. veljače 2012. ( 7 ) podnio EUIPO‑u prijavu za registraciju žiga Europske unije za određene usluge iz razreda 35., 39. i 43. Nicanskog sporazuma ( 8 ). Ovo je bio figurativni znak koji je želio upisati:

11. Group OOD je 11. srpnja 2012., na temelju članka 41. Uredbe br. 207/2009, podnio prigovor na registraciju novog znaka, navodeći da je nositelj neregistriranog figurativnog žiga, kojim se koristi u Bugarskoj, Češkoj Republici, Mađarskoj, Poljskoj i Slovačkoj za usluge iz razreda 39., kako je prikazan niže:

12. Group OOD tvrdio je, oslanjajući se na brojne dokumente, da je neregistrirani žig koristio od 2003. za usluge međudržavnog autobusnog prijevoza i da je pružao redovnu autobusnu liniju između Sofije (Bugarska) i Praga (Češka Republika).

13. Odlukom od 14. lipnja 2013. Odjel za prigovore odbio je prigovor Group OOD, jer nije pojasnio ni podnio dokaze u vezi s nacionalnim pravom u skladu s kojim je uporaba žiga za koji je podnesena prijava mogla biti zabranjena u predmetnim državama članicama.

14. Žalbu Group OOD protiv odluke Odjela za prigovore odbilo je četvrto žalbeno vijeće ( 9 ), jer je u bitnome smatralo da:

III. Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

15. Group OOD je podneskom od 1. kolovoza 2014. pred Općim sudom podnio tužbu za poništenje protiv odluke žalbenog vijeća. Pozvao se na tri tužbena razloga koji su se odnosili na povredu članka 76. stavka 1., članka 76. stavka 2. odnosno članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009.

16. Nakon što je zajedno ispitao ta tri tužbena razloga, Opći je sud u okviru pobijane presude prihvatio tezu Group OOD. Budući da se tužba odnosila na obvezu tužitelja u vezi s utvrđivanjem sadržaja bugarskog zakonodavstva, u skladu s pravilom 19. stavkom 2. točkom (d) Uredbe br. 2868/95, najprije je trebalo razjasniti je li žalbeno vijeće te dokaze, prije nego što su mu podneseni prvi put, moglo uzeti u obzir.

17. Kao prvo, u skladu s pobijanom presudom, pravilo 19. stavak 2. točka (d) Uredbe br. 2868/95, ne navodi točno i iscrpno dokumente koje je potrebno podnijeti u prilog prigovoru koji se temelji na članku 8. stavku 4. Uredbe br. 207/2009. To pravilo tek navodi obvezu podnošenja dokaza o stjecanju, trajnom postojanju i opsegu zaštite ranijeg prava u smislu tog članka bez dodatnih pojedinosti ( 11 ). Opći je sud odbio da se diskrecijska ovlast žalbenog vijeća u vezi s činjenicama i dokazima koji nisu pravodobno podneseni, propisana člankom 76. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009, treba izvršavati restriktivno ( 12 ).

18. Kao drugo, Opći je sud odbio argument EUIPO‑a o tome da pozivanje na tri odredbe bugarskog prava nisu bili dodatni dokazi (jedini u odnosu na koje bi trebalo prihvatiti njihovo zakašnjelo podnošenje), nego potpuno novi dokazi. Opći je sud te dokaze svrstao u one kojima se dokazuje stjecanje, trajno postojanje i opseg zaštite neregistriranog bugarskog žiga, u smislu članka 8. stavka 4.

19. U svakom slučaju, u skladu s Općim sudom, pozivanje na odredbe bugarskog zakonodavstva obuhvaćeno je člankom 76. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009 na koji se Group OOD pozvao pred žalbenim vijećem. Osim toga, pod pretpostavkom da bi to pozivanje bilo nedovoljno za ispunjavanje obveza u vezi s dokazivanjem nacionalnog zakonodavstva, to ne mijenja činjenicu da je žalbeno vijeće trebalo izvršiti svoju diskrecijsku ovlast, što je propustilo učiniti ( 13 ).

20. Kad je riječ o ispunjenju obveze u vezi s podnošenjem dokaza u vezi s nacionalnim pravom u skladu s pravilom 19. stavkom 2. točkom (d) Uredbe br. 2868/95, u pobijanoj je presudi navedeno da ni sudska praksa ni uredbe br. 207/2009 i br. 2868/95 ne određuju način na koji se treba dokazati njegov sadržaj. Stoga je izveden zaključak da žalbeno vijeće ne može zahtijevati da podnositelj prigovora podnese izvadak iz Daržaven vestnik (bugarski službeni list) ili službeni bugarski tekst jer je jezik postupka pred EUIPO‑om engleski. U tom je pogledu ustvrđeno da, za pravilno utvrđivanje primjenjivog nacionalnog propisa i omogućivanje podnositelju prijave da ostvari svoja prava na obranu, nije nužno da tekst tog zakonodavstva dolazi iz službenog izvora ( 14 ).

21. Analognom primjenom presude OHIM/National Lottery Commission ( 15 ), Opći je sud istaknuo da je na nadležnim tijelima EUIPO‑a ocjena ovlasti i opsega dostavljenih podataka u vezi s nacionalnim pravom. U tu svrhu, po službenoj su se dužnosti trebali informirati o tom nacionalnom pravu, ako je to bilo nužno za ocjenu uvjeta primjene razloga za odbijanje i, osobito, točnosti predočenih činjenica ili dokaznoj snazi dostavljenih podataka.

22. U slučaju dvojbi u pogledu točne reprodukcije, primjenjivosti ili tumačenja nacionalnog prava, žalbeno je vijeće trebalo provesti svoje ovlasti provjere, provodeći podrobnija ispitivanja sadržaja i opsega navedenih odredaba nacionalnog prava, ili po službenoj dužnosti ili tako da stranku koja je podnijela prigovor pozove da potkrijepi svoje tvrdnje o bugarskom pravu koje mu je podneseno ( 16 ).

23. Opći je sud zaključio da žalbeno vijeće nije moglo odbiti pozivanje na članak 12. stavak 6. bugarskog Zakona o žigovima, koje je podnositelj prigovora uključio u pritužbu, a da nije provelo svoje ovlasti provjere. Posljedično je poništio pobijanu odluku te EUIPO‑u i K. Ilievu naložio snošenje vlastitih troškova kao i troškova Groupa OOD.

IV. Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka

24. Tajništvo Suda zaprimilo je žalbu 19. rujna 2016. Odgovor na žalbu, koji je podnio Group OOD, zaprimljen je 23. siječnja 2017.

25. EUIPO od Suda traži da ukine pobijanu presudu te da Groupu OOD naloži snošenje troškova. Group OOD pak od Suda traži da odbije žalbu i EUIPO‑u naloži snošenje troškova.

26. U skladu s člankom 76. stavkom 1. Poslovnika, a na zahtjev obiju stranaka, 28. rujna 2017. održana je rasprava na kojoj su prisustvovale obje stranke.

V. Ocjena žalbe

A. Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 u vezi s pravilom 50. stavkom 1. Uredbe br. 2868/95

1. Sažetak argumentacije stranaka

27. Kao prvo, EUIPO tvrdi da je Sud jasno utvrdio što se stavlja na teret onome tko se protivi registraciji žiga: ne treba ispuniti samo dva uvjeta povezana s nacionalnim pravom iz članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009, nego i podnijeti dokaze o sadržaju tog zakonodavstva ( 17 ). Tvrdi da se neispunjenje te obveze ne može otkloniti pred žalbenim vijećem ako podnositelj prigovora Odjelu za prigovore nije pravodobno pružio podatke u vezi s nacionalnim zakonodavstvom.

28. Kao drugo, EUIPO navodi da se članak 76. točka 2. Uredbe br. 207/2009 u vezi s pravilom 50. stavkom 1. Uredbe br. 2868/95 samo primjenjuje na činjenice i dokazna sredstva koji se prvi put iznose pred žalbenim vijećem, kao dodatak ili nadopuna onima koji su već podneseni za ispunjenje istog uvjeta iz članka 8. stavka 4.

29. Kao treće, smatra da je Opći sud nepravilno ustvrdio da se svako podnošenje informacija o nacionalnom zakonodavstvu treba smatrati nadopunom ranije podnesenih dokaznih sredstava u okviru uvjeta primjene iz članka 8. stavka 4.

30. Kao četvrto, tvrdi da u pobijanoj presudi nije ispitano postoji li dovoljno uska veza između podataka o nacionalnom zakonodavstvu dostavljenih žalbenom vijeću i onih koji su pravodobno podneseni Odjelu za prigovore. U nedostatku te veze, dokaze bi trebalo smatrati „potpuno novim”, a ne kao „dodatak” ili „nadopunu”.

31. Group OOD osporava argumente EUIPO‑a i, posebice, niječe da upućivanje na članak 12. stavak 6. bugarskog Zakona o žigovima predstavlja potpuno novi argument ili dokaz i da se spor odnosi samo na to pitanje.

32. Smatra, kao i Opći sud, da se diskrecijska ovlast iz članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 može izvršiti ako podneseni dokazi imaju određenu važnost za rješavanje spora i ako se stadij postupka u kojem su podneseni i okolnosti pod kojima su podneseni ne protive njihovu uzimanju u obzir.

33. Group OOD smatra da članak 8. stavak 4. Uredbe br. 207/2009 ne zahtijeva utvrđivanje nacionalnog zakonodavstva, nego sadržaja ranijeg prava. Nacionalni propisi tek su jedan od dokaza kako bi se dokazalo postojanje valjanog subjektivnog prava nad neregistriranom žigom, na kojem se temelji prigovor njegova nositelja. Osim toga, Uredba br. 2868/95 ne navodi konkretne dokaze koji omogućavaju dokazivanje sadržaja nacionalnih propisa koji uređuju prava neregistriranih žigova.

34. U konačnici, Group OOD navodi, protivno tvrdnjama EUIPO‑a, da izvršavanje diskrecijske ovlasti žalbenog vijeća nije išlo na štetu prava obrane K. Ilieva. Upravo suprotno, povrijeđena su prava sâmog Group OOD, jer se o njegovim argumentima nije raspravljalo, iako su ispunjeni uvjeti iz članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009.

2. Analiza žalbenog razloga

35. Prema mišljenju EUIPO‑a, s obzirom na to da su dokazi o nacionalnom pravu prvi put podneseni pred žalbenim vijećem, Opći sud trebao je potvrditi valjanost njihova odbijanja, jer diskrecijska ovlast tog vijeća ne podrazumijeva nove dokaze ( 18 ).

36. Analiza žalbe mogla bi se, načelno, ograničiti na puku pravnu kvalifikaciju dokazâ (u vezi s bugarskim pravom) koje je podnio Group OOD. S tog gledišta, odlučivalo bi se samo o tome jesu li dokazi „novi” ili „dodatni”. Nakon kvalifikacije, trebalo bi ispitati pravne posljedice koje njihov status podrazumijeva za izvršenje diskrecijske ovlasti žalbenog vijeća.

37. Međutim, smatram da je poteškoća koja se pojavljuje većih razmjera, što opravdava detaljnije preispitivanje. Prilikom ispitivanja ovlasti žalbenog vijeća posebice treba uzeti u obzir: i) položaj nacionalnog prava u toj vrsti postupaka; ii) ograničenja diskrecijske ovlasti u odnosu na nepravodobno podnesene dokaze; i iii) to kada dokaz treba smatrati novim ili dodatnim. Prikladan odgovor na zahtjev EUIPO‑a moguć je samo nakon što se odgovori na ta pitanja.

a) Odnos prema nacionalnom pravu u postupcima iz članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009

38. Kada Uredba br. 207/2009 upućuje na nacionalno pravo, potonje može postati ključni dokaz za odlučivanje o tome, primjerice, postoji li relativni razlog za odbijanje žiga za koji je podnesena prijava. To je slučaj s člankom 8. stavkom 4. tog zakonodavnog teksta koji, za rješavanje spora, predviđa uzimanje u obzir kako „zakonodavstv[a] Zajednice” tako i „pravnog propisa države članice koji se primjenjuje na taj znak [neregistriranog žiga ili nekog drugog znaka koji se rabi u trgovačkom prometu i čija važnost nije samo lokalnog karaktera]”.

39. U tim slučajevima, tijela EUIPO‑a prva su zainteresirana za to da ne dođe do registracije znakova koji bi se kasnije mogli uspješno pobijati u postupku za proglašavanje žiga ništavim. Uzimanje u obzir dokaza podnesenih izvan roka opravdano je tim javnim interesom ( 19 ).

40. Sud je ustvrdio da se, u postupcima za proglašavanje žiga ništavim koji se provode u skladu s člankom 53. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009, „podnositelju prijave stavlja na teret da OHIM‑u podnese ne samo podatke koji dokazuju da ispunjava tražene uvjete prema nacionalnom zakonodavstvu prema kojem je podnio zahtjev kako bi zabranio korištenje žiga Zajednice na temelju ranijeg prava, već i podatke na temelju kojih se može utvrditi sadržaj tih propisa” ( 20 ).

41. Automatski prijenos te sudske prakse na postupke povodom prigovora, kao što je to ovaj, nailazi na određene poteškoće. Naime, zahtjevi te sudske prakse proizlaze iz tumačenja pravila 37. točke (b) podtočke (iii) Provedbene uredbe ( 21 ), koja expressis verbis spominje nacionalno pravo, u smislu nacionalnog zakonodavstva. Suprotno tomu, pravilo 19. stavak 2. točka (d) iste uredbe kao dokaze za prigovor koji se temelji na članku 8. stavku 4. Uredbe br. 207/2009, zahtijeva dokaze o „stjecanju, trajnom postojanju i opsegu zaštite” ranijeg prava na koje se poziva podnositelj prigovora. Navođenje nacionalnog prava u smislu „nacionalnog zakonodavstva”, u najboljem se slučaju preklapa.

42. Stoga se treba držati pravila 19. stavka 2. točke (d) Provedbene uredbe kao postupovne odredbe koja in concreto uređuje teret koji se stavlja podnositelju prigovora koji se poziva na raniji neregistrirani žig (to je slučaj u ovom predmetu).

43. Međutim, temeljem upućivanja iz članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009 na „pravn[i] propis države članice koji se primjenjuje na taj znak” potrebno je razjasniti na kome je da utvrdi postojanje i sadržaj tog (nacionalnog) propisa. Točno je da navedeno pravilo 19. podnositelja prigovora ne obvezuje na podnošenje dokaza u vezi s nacionalnim pravom, ako pronađe druga sredstva za dokazivanje stjecanja, postojanja i opsega zaštite njegova prioritetnog neregistriranog žiga. No, ako su njegova prava nad neregistriranim znakom (među njima, pravo na zabranu uporabe žiga za koji je njegov konkurent podnio prijavu) zaštićena nacionalnim zakonodavstvom na koje se poziva ( 22 ), treba barem pridonijeti pojašnjenju njegova sadržaja.

44. U tom slučaju, primjenjuju se uobičajene odredbe u području dokazivanja (teret dokaza je na podnositelju) iz članka 76. stavka 1. druge rečenice Uredbe br. 207/2009. Međutim, kad je riječ o nacionalnom zakonodavstvu, to načelo zahtijeva neka pojašnjenja.

45. Kao što sam već istaknuo, EUIPO‑u je u interesu da ne dođe do registracije znakova koji bi se uspješno mogli pobijati u postupcima za proglašavanje žiga ništavim, pa bilo to samo zbog načela dobre uprave. S obzirom na značaj odluke koju trebaju donijeti, tijela EUIPO‑a ne smiju izbjegavati cjelovitu ocjenu koja, po potrebi, uključuje obvezu određivanja nacionalnog prava po službenoj dužnosti. Ona se ne mogu pretvoriti u obične „urede za registraciju nacionalnog prava koje dostavlja podnositelj ( 23 )”, odnosno ne trebaju se ograničiti „na zadatak jednostavne potvrde nacionalnog prava koje je dostavio podnositelj zahtjeva za proglašenje ništavosti” ( 24 ).

46. Sudska praksa Suda u tom području mogla bi se smatrati dvojakom. S jedne strane, navodi obvezu podnositelja da podnese dokaze o uporabi ili postojanju, valjanosti i opsegu zaštite žiga ( 25 ). S druge strane, ističe obvezu EUIPO‑a da po službenoj dužnosti ispita uvjete primjene i opseg navedenih propisa nacionalnog prava ( 26 ).

47. Smatram da je za utvrđivanje sadržaja nacionalnog prava kojim se štiti neregistrirani znak primjerenija druga od dva navedena pristupa. To je Sud učinio u presudi OHIM/National Lottery Commission ( 27 ), u kojoj je bezrezervno ustvrdio da „Opći sud nije pogrešno primijenio pravo ocijenivši, u točki 20. pobijane presude, da ‚se OHIM, u okolnostima u kojima može biti pozvan uzeti u obzir, osobito, nacionalno pravo države članice prema kojem ranije pravo na kojem se temelji zahtjev za proglašenje ništavim uživa zaštitu, mora po službenoj dužnosti informirati[ ( 28 )], putem sredstava koja mu se čine odgovarajućim u tu svrhu, o nacionalnom pravu odnosne države članice u slučaju kada su te informacije nužne za ocjenu uvjeta primjene razloga ništavosti u postupku i, osobito, točnosti predočenih činjenica ili dokaznoj snazi dostavljenih podataka’”.

48. Tijela EUIPO‑a ( 29 ) stoga trebaju nastojati dopuniti dokaze koji određuju nacionalno pravo, na način da spis odluke o prigovoru bude što je moguće detaljniji, s ciljem njegova mogućeg kasnije pobijanja. Osim toga, Općem se sudu na taj način olakšava provođenje njegove (neograničene) nadležnosti za tumačenje nacionalnog prava, u skladu s člankom 65. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009 ( 30 ).

49. Ta obveza ne mijenja teret dokazivanja koji je na podnositelju prigovora. EUIPO će ispitivanju po službenoj dužnosti pristupiti kada bude raspolagao informacijama o nacionalnom pravu, ili u obliku tvrdnji o njegovu sadržaju ili u obliku podnesenih dokaza čija je dokazna snaga bila navedena ( 31 ) ili, čak, u obliku pukog načela dokazivanja ( 32 ).

50. Jesu li te informacije dovoljne kako bi se aktivirala obveza ispitivanja nacionalnog zakonodavstva po službenoj dužnosti ili nisu ovisit će o okolnostima svakog pojedinačnog slučaja. Jedna je od tih okolnosti upravo je ta jesu li informacije o nacionalnom pravu dostavljene u zakašnjeloj fazi postupka, u smislu članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009. Druga bi mogla biti poznaju li obje stranke, ili bi trebale poznavati, kako jezik tako i nacionalno pravo o kojem je riječ, jer su državljani iste države i, osobito, jer je do spora došlo u toj državi članici.

b) Nepravodobno podneseni dokaz pred žalbenim vijećem

51. Članak 76. Uredbe br. 207/2009, na čiju se povredu pozvao EUIPO, u prvoj rečenici stavka 1. predviđa (opće) načelo ispitivanja činjenica po službenoj dužnosti, koje se može proširiti na sva tijela Ureda. Međutim, druga rečenica istog stavka uvodi razlikovanje za „postupke koji se odnose na relativne razloge za odbijanje registracije” – ispitivanje se tada ograničava na činjenice, dokaze i argumente stranaka. Potonje pojašnjenje predstavlja načelo zabrane odlučivanja ultra petita, što nije iznenađujuće jer je riječ o postupcima inter partes, u kojima stranke utvrđuju njihove granice ( 33 ).

52. Slijedom navedenog, stavak 2. istog članka 76. uvodi izuzeće nedopuštenosti navedenih činjenica i podnesenih dokaza, u oba slučaja nepravodobno. U skladu s njime, EUIPO ne mora uzeti u obzir činjenice ili dokaze koje predmetne stranke nisu pravodobno podnijele ( 34 ).

53. Sud je u svojoj sudskoj praksi ( 35 ) taj propis beziznimno tumačio na način da je „kao opće pravilo i ako nije predviđeno drukčije, [stranke mogu] podnositi činjenice i dokaze i nakon isteka rokova za podnošenje određenih na temelju primjene odredbi Uredbe br. 207/2009 te da EUIPO‑u, uključujući njegova žalbena vijeća, nipošto nije zabranjeno uzeti u obzir činjenice i dokaze koji su istaknuti ili podneseni nepravodobno”. [neslužbeni prijevod] ( 36 )

54. Sudska je praksa također ustaljeno utvrđivala da se, s obzirom na upotrebu glagola „[ne] mora”, navedenom odredbom EUIPO‑u dodjeljuje široka diskrecijska ovlast, koju on uvijek treba obrazložiti, da odluči hoće li, u svakom konkretnom slučaju, uzeti u obzir nepravodobno podnesene dokaze ( 37 ).

55. U pogledu provođenja te diskrecijske ovlasti u okviru postupka povodom prigovora, ista sudska praksa opravdava njezinu primjenu od strane EUIPO‑a kada on smatra da će, s jedne strane, dokazi koji su podneseni nepravodobno vjerojatno biti značajni za ishod postupka povodom prigovora i da se, s druge strane, stadij postupka u kojem su dokazi podneseni i okolnosti pod kojima su podneseni ne protive njihovu uzimanju u obzir ( 38 ).

56. Sud je u presudi koju je donio nakon one koja se pobija u ovom predmetu utvrdio ograničenje ( 39 ) te ovlasti. U predmetu EUIPO/Grau Ferrer, pravilo 50. stavak 1. treći podstavak Provedbene uredbe tumačio je na način da se, u postupcima povodom prigovora, diskrecijska ovlast ne može proširiti na nove dokaze, s obzirom na to da navedena odredba navodi samo dodatne dokaze ( 40 ).

57. EUIPO velik dio svoje žalbe ( 41 ) temelji na toj sudskoj praksi. Međutim, smatram da ne treba izjednačavati različita pitanja: a) žalba EUIPO/Grau Ferrer odnosila se na dokaz o postojanju i valjanosti nacionalnog žiga ( 42 ); b) ovdje se, suprotno tomu, radi o dokazu nacionalnog zakonodavstva, uz razliku koju to podrazumijeva.

58. Naime, nacionalno pravo primjenjivo kod provedbe Uredbe br. 207/2009, u tom se kontekstu ne može smatrati pukom činjenicom, jer, sukladno članku 65. stavku 2. navedene uredbe, barem njegovo tumačenje od strane tijela EUIPO‑a podliježe punoj provjeri zakonitosti od strane Općeg suda, koji po službenoj dužnosti može istražiti sadržaj i činjenične pretpostavke tog prava ( 43 ). U nastavku ću ispitati tu dvojnost u naravi.

c) Novi dokaz, dodatak ili nadopuna

59. EUIPO u svojoj žalbi navodi da, kako bi se prihvatili dodatni dokazi o nacionalnom zakonodavstvu, bilo je potrebno ranije i pravodobno podnijeti druge dokaze o tom istom zakonodavstvu. To nije bio slučaj u ovom predmetu jer je Group OOD informacije o bugarskom pravu podnio samo pred žalbenim vijećem (a ne pred Odjelom za prigovore, koji je prethodna instancija).

60. Novom dokazu ( 44 ) svojstveno je, u smislu koji je ovdje važan, izostanak povezanosti s drugim ranije podnesenim dokumentom, kao i njegovo nepravodobno podnošenje. Suprotno tomu, dopunski ili dodatni dokaz onaj je dokaz koji se pridodaje već ranije pravodobno podnesenim dokazima.

61. To razlikovanje, kao i učinci svake kategorije dokaza, počivaju na sudskoj praksi Suda: „kada u roku koji Ured propisuje nije podnesen nikakav dokaz o uporabi dotičnog žiga, potonji mora po službenoj dužnosti odbaciti prigovor. Suprotno tomu, kad su dokazi podneseni u roku koji Ured propisuje, moguće je podnijeti dodatne dokaze (vidjeti u tom smislu presudu od 18. srpnja 2013., New Yorker SHK Jeans/OHIM, C‑621/11 P, EU:C:2013:484, t. 28. i 30.).” ( 45 )

62. Sadržaj nacionalnog prava, u ovom kontekstu, objedinjuje činjenične elemente (zahtijeva se njihovo isticanje i, barem, pokretanje dokazivanja od strane podnositelja) i strogo pravne elemente (na Općem je sudu i, prema potrebi, Sudu da odluči o tome jesu li tijela EUIPO‑a pravilno ili nepravilno tumačila taj sadržaj).

63. Upravo zbog te simbioze tijelâ EUIPO‑a moraju pri utvrđivanju smisla i opsega nacionalnih propisa zauzeti aktivan pristup, ako su pred njima istaknuti na takav način da se može govoriti o načelu dokazivanja. Na temelju tog isticanja, uz minimalnu dokaznu dokumentaciju, dokazi koji se kasnije podnesu žalbenim vijećima moći će se smatrati dodatnim ili dopunskim , a ne novim dokazima.

64. Međutim, valja se zapitati je li jedna od tih kvalifikacija dokaz u vezi s nacionalnim pravom u situaciji poput one iz ovog spora, u kojoj se spore stranke istog državljanstva, na koje se primjenjuje isti nacionalni pravni poredak i koje su pred EUIPO‑om pokrenule postupak, koji su ranije već pokrenule u svojoj zemlji, Bugarskoj.

d) Primjena smjernica za tumačenje koje su prethodile ovom predmetu

65. Opći je sud u točki 57. pobijane presude ustvrdio da tri odredbe bugarskog prava na koje se Group OOD pozvao pred žalbenim vijećem nisu novi dokazi, jer se isti smatraju dijelom onih kojima se dokazuje stjecanje, trajno postojanje i opseg zaštite neregistriranog žiga istaknutog u prigovoru ( 46 ).

66. Kad je riječ o pravnoj kvalifikaciji, ta ocjena naravi dokazâ načelno podliježe ispitivanju Suda u žalbenom postupku ( 47 ). U tom pogledu valja navesti neka pojašnjenja.

67. Kao prvo, točku 27. presude Grau Ferrer treba tumačiti u vezi s njezinom prethodnom točkom 26., iz koje proizlazi da se taj predmet odnosio na dokaze o uporabi, zbog čijeg je potpunog izostanka EUIPO morao odbiti prigovor po službenoj dužnosti ( 48 ). Naime, podnositelj prigovora tada ni Odjelu za prigovore nije podnio dokaz o postojanju žiga na kojem je, djelomično, temeljio svoj prigovor. Sada se, suprotno tomu, ne dovodi u pitanje postoje li dokazi o uporabi, konkretno, u Bugarskoj, konkurentnog neregistriranog žiga neovisno o njegovoj većoj ili manjoj dokaznoj sposobnosti.

68. U tim okolnostima, dokazi u vezi s bugarskoim pravom podneseni žalbenom vijeću dopunjavali su, u njihovu pravnom aspektu, stjecanje, kontinuirano postojanje i (prije svega) opseg zaštite neregistriranog žiga, u skladu s pravilom 19. stavkom 2. točkom (d) Provedbene uredbe. Stoga Opći sud, s tog gledišta, nije nepravilno okvalificirao dokaze kao dodatne.

69. Kao drugo, iz točke 35. pobijane presude proizlazi da Group OOD nije podnio Odjelu za prigovore nikakve dokaze u vezi s primjenjivim nacionalnim zakonodavstvom. Na raspravi je pojašnjeno da su izričita upućivanja na članak 12. stavak 6. bugarskog Zakona o žigovima prvi put istaknuta pred žalbenim vijećem ( 49 ).

70. Međutim, kao treće, ne može se zanemariti da su kako podnositelj zahtjeva za novi žig tako i Group OOD iz Bugarske te da su ih zastupali stručnjaci za koje se pretpostavlja da poznaju domaće pravo, posebice kad je riječ o zaštiti neregistriranih žigova. Suprotno tvrdnjama EUIPO‑a, u tim okolnostima ne bi došlo do ograničenja prava na obranu ni pravne nesigurnosti na koju se poziva ( 50 ).

71. Osim toga, nije razvidno da su dvije stranke o kojima je riječ pred Odjelom za prigovore iznijele sumnje u vezi sa sadržajem nacionalnog prava koje se na njih primjenjivalo. Podnositelja zahtjeva za novi znak (K. Ilieva), bugarskog državljanina, pred bugarskim su sudovima zastupali bugarski odvjetnici, pozivajući se na bugarsko pravo, prije nego što je spor upućen EUIPO‑u povodom zahtjeva za registraciju žiga Unije. U tim okolnostima, Group OOD mogao je misliti da se teret dokazivanja na kojem treba temeljiti svoj prigovor odnosi samo na relevantne činjenice (odnosno na uporabu ranijeg neregistriranog znaka u trgovačkom prometu koji nije samo lokalnog opsega), a ne na nacionalno pravo, čiji se sadržaj nije činio spornim. No, što u odnosu na EUIPO?

72. U području nacionalnog prava, Ured ima posebno stajalište kada se suočava s postupcima povodom prigovora utemeljenim na članku 8. stavku 4. Uredbe br. 207/2009. Navedeni bugarski nacionalni propis bio je sadržan u okviru o nacionalnim pravima koji EUIPO objavljuje u svojim smjernicama za ocjenu žigova Europske unije (konkretno, u poglavlju posvećenom podnošenju prigovora na temelju tog članka) ( 51 ). S obzirom na taj podatak i ranije poteškoće u odnosu između podnositelja zahtjeva i prigovora, razumljivo je da potonji nije smatrao da, pred Odjelom za prigovore, mora detaljnije istaknuti nacionalne propise koji su već bili navedeni u tim smjernicama.

73. U tim posebnim okolnostima, Odjel za prigovore mogao je, bez poteškoća, od podnositelja prigovora zahtijevati pojašnjenja u vezi s nacionalnim pravom, a da zbog toga ne dovede u pitanje načelo ravnopravnosti stranaka, jer je druga stranka kasnije mogla ustvrditi ono što je u vezi s tim smatrala potrebnim. To tijelo EUIPO‑a ništa nije priječilo da, primjerice, pokrene istragu u skladu s člankom 78. stavkom 1. Uredbe br. 207/2009 ( 52 ) ako se dvoumilo u pogledu primjenjivosti i tumačenja navedenog nacionalnog prava, provodeći svoje ovlasti provjere, kao što je to naveo Opći sud ( 53 ).

74. U konačnici, zahtijevati, kao što se čini da to traži EUIPO, da se u postupku povodom prigovora od samog početka podnesu dokazi svih i svakog od četiriju uvjeta iz članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009, dovelo bi do suviše strogih formalnih pravila, protivnih cilju izbjegavanja registracije žigova koji mogu biti predmet kasnijeg poništaja. Osim toga, taj bi zahtjev sveo na najmanju moguću mjeru marginu prosudbe za prihvaćanje nepravodobno podnesenih dokaza koja, podsjećam, predstavlja „opće pravilo” prema riječima sâmog Suda ( 54 ).

75. Ukratko, smatram da su postojali dostatni razlozi kako bi se dokaz o tri odredbe bugarskog prava istaknute pred žalbenim vijećem smatrao nadopunom u odnosu na dokaze koji su podneseni Odjelu za prigovore. Stoga u pobijanoj presudi nije počinjena pogreška koja se tiče prava, u vezi s pravilom 50. Provedbene uredbe. S druge strane, Opći je sud mogao smatrati da su pozivanja na bugarsko pravo pred žalbenim vijećem bila dodatna, a ne nova ( 55 ).

76. S obzirom na to, Opći sud također nije počinio pogrešku koja se tiče prava ustvrdivši: a) da nije bilo relevantno ograničeno izvršavanje „diskrecijsk[e] ovlast[i] žalbenog vijeća u vezi s mogućnošću uzimanja u obzir činjenica i dokaza koji nisu pravodobno podneseni”, koju tvrdnju EUIPO nije pobijao u žalbenom postupku ( 56 ); i b) da žalbeno vijeće „pogrešno nije primijenilo diskrecijsku ovlast koja mu je dana i opravdalo svoje odbijanje, u vezi s time, pozivanja na bugarsko pravo koje mu je bi[l]o podneseno. Tako postupivši, žalbeno vijeće povrijedilo je članak 76. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 kao i pravilo 50. stavak 1. treću rečenicu Uredbe br. 2868/95.” ( 57 )

77. Stoga ne treba prihvatiti prvi žalbeni razlog.

B. Drugi žalbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009 u vezi s pravilom 19. stavkom 2. Provedbene uredbe

1. Sažetak očitovanja stranaka

78. U okviru drugog žalbenog razloga EUIPO tvrdi da pobijanom presudom povrijeđeno pravilo 19. stavak 2. točku (d) Provedbene uredbe jer je u njoj utvrđeno da ne postoje formalni zahtjevi u vezi s dokazivanjem nacionalnog zakonodavstva. Dodaje da jamčenje pravâ na obranu u postupku inter partes zahtijeva poštovanje određenih formalnih pravila.

79. Tako, u pogledu „usporednosti oblika”, treba na odgovarajući način primijeniti zahtjeve u pogledu dokaza o registraciji žiga, predviđene pravilom 19. stavkom 2. točkom (a) podtočkom i. Uredbe br. 2868/95, prilikom dokazivanja nacionalnih propisa na temelju kojih neregistrirani žigovi imaju pravne učinke.

80. Group OOD osporava tu zahtijevanu analognu primjenu navodeći da se slučajevi kako iz točke (a) stavka 2. pravila 19. Provedbene uredbe tako i preostale točke tog istog stavka razlikuju u pogledu zahtijevanih dokaza, ovisno o vrsti ranijeg subjektivnog prava koje se navodi u prigovoru. Navedeno pravilo ne utvrđuje jedinstveni oblik dokazivanja za različite slučajeve (nacionalni registrirani, zahtijevani, poznati, čuveni, neregistrirani, pa čak i prijevarno registrirani žig).

81. U svakom slučaju, točka (d) stavka 2. pravila 19. ne obvezuje podnositelja prigovora da tijelima EUIPO‑a dostavi kopiju službenog teksta, na izvornom jeziku, nacionalnog propisa na koji se poziva. Tvrdi da Ured ima ovlast kontrole i provjere nacionalnog prava kako bi ispitao točan sadržaj tog zakonodavstva.

2. Analiza žalbenog razloga

82. Drugi žalbeni razlog, na način na koji ga je formulirao EUIPO, ne čini mi se uvjerljiv.

83. Kao prvo, kad je riječ o usporedbi s dokazima koji se zahtijevaju u slučajevima registriranih žigova [pravilo 19. stavak 2. točka (a) podtočka ii. Provedbene uredbe], dijelim stajalište Groupa OOD: zakonodavac je učinio razlikovanje među dokaznim dokumentima ovisno o vrsti istaknutog subjektivnog prava u svakom pojedinačnom slučaju.

84. Stoga se čini logičnim da je, za registrirane žigove, predvidio podnošenje potvrda, registracije i drugih dokumenata koji se općenito izdaju pri njihovu upisu, a čija je dokazna snaga izvan svake sumnje. Za pretpostaviti je da nositelj registriranog žiga, ako djeluje s uobičajenom pažnjom, raspolaže tim potvrdama ili da ih može ishoditi bez većih poteškoća.

85. Prema toj istoj logici, kada se podnositelj prigovora poziva na prestižni registrirani žig [pravilo 19. stavak 2. točka (c)], od njega se zahtijevaju te iste potvrde, kao i „dokaz da žig uživa ugled”. Nema ograničenja za dokazivanje, uz sredstva koja svaki nositelj žiga smatra odgovarajućim, navodnog ugleda, koji se obično ne navodi u službenim dokumentima.

86. Isto se odnosi na dokaze koji se zahtijevaju u slučajevima neregistriranih žigova. Budući da za te znakove, po svojoj prirodi, ne postoje službene referencije u registrima, razumljiva je veća neodređenost opisa sredstava za dokazivanje njihove uporabe i s njima povezanih prava, upravo kako bi se izbjegla stroga formalna pravila u području u kojem ih ne smije biti.

87. Osim toga, dokazi koje treba podnijeti onaj tko je nositelj neregistriranog žiga, kada se protivi upisu novog žiga, u biti su povezani sa subjektivnim pravom na koje se poziva. Stjecanje, trajno postojanje i opseg zaštite tih neregistriranih žigova može se dokazati ako se njihovu nositelju, u skladu s nacionalnim propisima (ili, prema potrebi, propisima Unije, što ovdje nije slučaj), priznalo pravo prvenstva na upotrebu znaka i zabranu upotrebe kasnijih žigova.

88. Stoga bi nametanje formalnih pravila u vezi s dokazima, tamo gdje se zakonodavni tekst namjerno odlučio (prema mojem mišljenju, pravilno) za pružanje određene slobode, značilo ponovno pisanje teksta Provedbene uredbe na način koji nije u skladu s namjerom zakonodavca Unije.

89. Kao drugo, u teoriji bi bio dopušten zahtjev uključivanja prijevoda nacionalnih propisa istaknutih u prigovoru ako ih protivna stranka (odnosno podnositelj zahtjeva za žig) ne može razumjeti. Međutim, dovoljno je podsjetiti da je, u ovom predmetu, podnositelj zahtjeva, K. Iliev, također imao bugarsko državljanstvo te ni u jednom trenutku nije bilo sporno njegovo poznavanje jezika te države članice.

90. Kao treće, pretjerano je pozivati se na usporednost formalnih pravila na temelju članka 94. točke (b) Poslovnika Suda, u kojem se nacionalne sudove poziva da, osim teksta prethodnih pitanja, navedu sadržaj nacionalnih odredaba koje se mogu primijeniti u predmetu i, po potrebi, relevantnu nacionalnu sudsku praksu. Ti dokumenti služe Sudu kako bi bolje razumio pravno pitanje koje mu je uputio nacionalni sud, kao smjernica koja mu je nužna za donošenje erga omnes presude kojom se tumači normativni tekst.

91. Razvidno je da nema nikakve sličnosti s postupcima povodom prigovora na registraciju žiga. U tim postupcima, dokazi ili pozivanja na nacionalno pravo navode se da bi se potkrijepilo subjektivno pravo u odnosu na konkurenta, u okviru upravnog spisa inter partes, čije će se rješenje odnositi samo na njih. Gotovo da nije potrebno napomenuti da se sudbena uloga Suda prilikom odgovora na prethodna pitanja ne može usporediti s onom koju imaju tijela EUIPO‑a.

92. Stoga ne vidim da je pobijana presuda povrijedila članak 8. stavak 4. Uredbe br. 207/2009, u vezi s pravilom 19. stavkom 2. Provedbene uredbe, svojim utvrđenjem, osobito u točkama 69., 70. i 81., da ne postoje formalni zahtjevi u vezi s dokazivanjem nacionalnog zakonodavstva.

93. Drugi žalbeni razlog stoga nije opravdan, što, uz odbijanje prvoga, dovodi do odbijanja žalbe u cjelini.

94. U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika Suda, EUIPO‑u valja naložiti snošenje troškova jer nije uspio u postupku i jer je to zahtijevao Group OOD.

VI. Zaključak

95. U skladu s prethodnim razmatranjima, predlažem Sudu da odluči sljedeće: 1. Žalba se odbija. 2. EUIPO‑u se nalaže snošenje troškova ovog postupka.

( 1 ) Izvorni jezik: španjolski

( 2 ) Uredba Vijeća od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.)

( 3 ) Presuda od 29. lipnja 2016., Group OOD/EUIPO – Iliev (Group Company TOURISM & TRAVEL) (T‑567/14, EU T:2016:371); u daljnjem tekstu: pobijana presuda

( 4 ) Posljednja verzija tog zakonodavnog teksta, Uredba (EU) 2017/1001 (od 14. travnja 2017.; SL 2017., L 154, str. 1.), koja se na predmetni slučaj ne primjenjuje ratione temporis, proizlazi iz izmjena uvedenih Uredbom (EU) 2015/2424 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2015. o izmjeni Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 o žigu Zajednice i Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95, o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice te o stavljanju izvan snage Uredbe Komisije (EZ) br. 2869/95 o pristojbama koje se plaćaju Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (SL 2015., L 341, str. 21.)

( 5 ) Španjolska inačica te odredbe govori o „sredstvima”, možda zbog doslovnog prijevoda francuskog izraza „moyens”; međutim, čini mi se da je uobičajenoj procesnoj terminologiji primjerenija riječ „razlozi”, kao što je ispravljeno u Uredbi 2015/2424.

( 6 ) Uredba Komisije (EZ) od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice (SL 1995., L 303, str. 1.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.; u daljnjem tekstu i: Provedbena uredba), kako je zadnje izmijenjena Uredbom 2015/2424 navedenom u bilješci 4.

( 7 ) Glasnik žigova Zajednice br. 72/2012 od 16. travnja 2012.

( 8 ) O međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen

( 9 ) Odluka od 2. lipnja 2014. (predmet R 1587/2013‑4); u daljnjem tekstu: pobijana odluka

( 10 ) Zakon o žigovima i oznakama zemljopisnog podrijetla (u daljnjem tekstu: bugarski Zakon o žigovima)

( 11 ) Vidjeti t. 52. – 56. pobijane presude

( 12 ) Navodi presudu od 3. listopada 2013., Rintisch/OHIM (C‑120/12 P, EU:C:2013:638), ističući da je Sud u njoj ustvrdio da žalbeno vijeće svoju diskrecijsku ovlast treba izvršavati restriktivno kada su dokumenti koje treba podnijeti u prilog prigovoru točno i iscrpno nabrojeni u pravilu 19. stavku 2. točki (a) podtočki (ii) Uredbe br. 2868/95. To nije bio slučaj u ovom predmetu, s obzirom na tekst pravila 19. stavka 2. točke (d) te uredbe.

( 13 ) Točka 57. – 61. pobijane presude

( 14 ) Točka 69. i 70. pobijane presude

( 15 ) Presuda od 27. ožujka 2014. (C‑530/12 P, EU:C:2014:186)

( 16 ) Točka 77. – 82. pobijane presude

( 17 ) U vezi s tim, navodi presudu od 5. srpnja 2011., Edwin/EUIPO (C‑263/09 P, EU:C:2011:452), t. 50.

( 18 ) U tom kontekstu, navodi presudu od 21. srpnja 2016., EUIPO/Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:579), koja je donesena nakon one koja je predmet ovog žalbenog postupka.

( 19 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul (C‑29/05 P, EU:C:2007:162), t. 48.

( 20 ) Presuda od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM (C‑263/09 P, EU:C:2011:452), t. 50.

( 21 ) Ibidem, t. 49. To pravilo glasi kako slijedi: „Zahtjev [EUIPO‑u] za opoziv ili proglašenje ništavosti […] sadrži: […] (b) vezano za razloge na kojima se temelji zahtjev: […] iii. u slučaju zahtjeva u skladu s člankom 52. stavkom 2. Uredbe, pojedinosti o pravu na kojem se temelji zahtjev za proglašenje ništavosti i pojedinosti koje pokazuju da je podnositelj zahtjeva nositelj ranijeg prava kako se navodi u članku 52. stavku 2. Uredbe ili da je ovlašten prema mjerodavnom nacionalnom zakonodavstvu polagati na to pravo” (moje isticanje).

( 22 ) Uvjeti primjene iz točaka (a) i (b) članka 8. stavka 4. Uredbe br. 207/2009

( 23 ) Preuzimam taj navod, prilagođavajući ga postupku povodom prigovora, iz mišljenja nezavisnog odvjetnika Y. Bota u predmetu OHIM/National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:782), t. 94.

( 24 ) Presuda od 27. ožujka 2014., OHIM/National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:186), t. 43.

( 25 ) Vidjeti presudu od 21. srpnja 2016., EUIPO/Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:579), t. 26. i 27., i presudu od 18. srpnja 2013., New Yorker SHK Jeans/OHIM (C‑621/11 P, EU:C:2013:484), t. 28. i 29.

( 26 ) Presuda od 27. ožujka 2014., OHIM/National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:186), t. 41. – 44.

( 27 ) Ibidem, t. 45.

( 28 ) Moje isticanje.

( 29 ) Osobito žalbena vijeća, zbog zadaća koje izvršavaju

( 30 ) Presuda od 5. travnja 2017., EUIPO/Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2017:265), t. 38. i navedena sudska praksa

( 31 ) Tako je, prema mojem mišljenju pravilno, navedeno u više presuda Općeg suda. Vidjeti, među ostalim, presudu od 2. ožujka 2013., El Corte Inglés/OHIM – Chez Gerard (CLUB GOURMET) (T‑571/11, EU:T:2013:145), t. 38. – 41.

( 32 ) Čini se da EUIPO u točki 62. žalbe prihvaća ideju o tome da je načelo dokazivanja dovoljno.

( 33 ) Suprotno tomu, kako bi zaštitio opći interes, EUIPO treba, u skladu sa stavkom 1., po službenoj dužnosti ispitati činjenice koje mogu pokazati da znak za koji je zatražena registracija ulazi u jedno, ili više, područja apsolutnih razloga za odbijanje iz članka 7. Uredbe br. 207/2009. U tom smislu vidjeti Bender, A. „XI. Verfahren vor dem HABM”, u: Fezer, K. H., Handbuch der Markenpraxis Band 1, Markenverfahrensrecht, izd. C. H. Beck, München, 2007., str. 497.

( 34 ) Ta se mogućnost primjenjuje na sve postupke, uključujući i one koji se odnose na relativne razloge za odbijanje jer se, za razliku od stavka 1., ne uvodi nikakvo izuzeće u tom pogledu.

( 35 ) Vidjeti sažetak sudske prakse u mišljenju nezavisnog odvjetnika M. Szpunara u predmetu EUIPO/Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:2), t. 40. – 53.

( 36 ) Presuda od 4. svibnja 2017., Comercializadora Eloro/EUIPO (C‑71/16 P, EU:C:2017:345), t. 55. i navedena sudska praksa

( 37 ) Ibidem, t. 56. i navedena sudska praksa

( 38 ) Ibidem, t. 59. i navedena sudska praksa

( 39 ) Postoji drugo ograničenje koje, s obzirom na to da se odnosi na pravilo 19. stavak 2. točku (a) podtočku (ii) Provedbene uredbe, nije relevantno za ovu žalbu: Sud navodi da treba pretpostaviti da je podnositelj i prije podnošenja prigovora morao biti svjestan konkretnih dokumenata koje je morao podnijeti u prilog tom prigovoru, jer su precizno i opširno navedeni u tom pravilu. U toj situaciji, diskrecijska se ovlast treba vršiti ograničeno, dopuštajući kasno podnošenje dokaza samo ako okolnosti opravdavaju žaliteljevo kašnjenje u njihovu podnošenju [presuda od 3. listopada 2013., Rintisch/OHIM (C‑120/12 P, EU:C:2013:638), t. 39.].

( 40 ) Presuda od 21. srpnja 2016., EUIPO/Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:579), t. 27.

( 41 ) Točke 48. – 53. žalbe

( 42 ) To proizlazi iz točke 10. presude od 21. srpnja 2016., EUIPO/Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:579)

( 43 ) Mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu EUIPO/Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2016:915), t. 54. i tamo navedena sudska praksa

( 44 ) Presuda od 21. srpnja 2016., EUIPO/Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:579), t. 27. odbija podnošenje „novih” dokaza nakon što je u svojoj točki 23. usporedila jezične verzije pravila 50. na njemačkom, španjolskom i engleskom (koje se odnose na „dodatne” činjenice i dokaze) s francuskom verzijom (koja se poziva na „nove ili dodatne” dokaze i činjenice).

( 45 ) Presuda od 21. srpnja 2016., EUIPO/Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:579), t. 26.

( 46 ) Opći sud u toj točki pobijane presude osim toga upućuje na drugi odlomak (točku 35.) te presude, u kojem se navode mnogi dokazi o uporabi neregistriranog znaka.

( 47 ) Rješenje Suda od 3. lipnja 2015., The Sunrider Corporation/OHIM (C‑142/14 P, EU:C:2015:371), t. 56.

( 48 ) Sâma presuda navodi drugu presudu od 18. srpnja 2013., New Yorker SHK Jeans/OHIM (C‑621/11 P, EU:C:2013:484), t. 28. i 30.

( 49 ) Iz rasprave proizlazi da je Group OOD pred Odjelom za prigovore samo križićem označio polje o bugarskom pravu u odgovarajućem obrascu, bez dodatnih pojedinosti u vezi s konkretnim navedenim odredbama. Time se objašnjava kako t. 4. rješenja žalbenog vijeća, koja glasi: „the table ‚national law’ annexed to the Guidelines could be helpful but would not relieve the opponent from filing proof of the respective national law”, tako i odluka Odjela za prigovore, čiji treći podstavak pod naslovom „The law governing the sign”, izričito navodi: „It is not sufficient to make a general reference to the national law, which is listed merely for information purposes in the ‘Table with National Legislation’ of the Office’s Manual Concerning Opposition on Article 8(4) CTMR.”

( 50 ) U točki 71. žalbe EUIPO navodi ta dva argumenta kako bi zaključio da se od podnositelja prigovora već u fazi prigovora zahtijeva najveće moguće dokazivanje nacionalnog prava na koje se poziva.

( 51 ) Vidjeti EUIPO, Smjernice za ocjenu žigova Europske unije – Dio C – Prigovor – Odjeljak 4. – Prava iz članka 8. stavaka 4. i 4.a EUTMR‑a (verzija od 1. 8. 2016.), str. 40.

( 52 ) Sada članak 97. Uredbe (EU) 2017/1001 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2017. (SL 2017., L 154, str. 1.)

( 53 ) Točka 81. pobijane presude

( 54 ) Vidjeti t. 53. ovog mišljenja i tamo navedenu sudsku praksu.

( 55 ) Točka 57. pobijane presude

( 56 ) Ibidem, t. 56.

( 57 ) Ibidem, t. 61.