ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
75

Tako, primjerice, pragovi koji su utvrđeni na temelju dijela C Priloga IV. pobijanoj provedbenoj uredbi dovode do zabrane stavljanja na tržište – ako nema kloniranih sorti koje mogu osigurati poštovanje praga nulte prisutnosti RNQP –57,7 % sorti upisanih u talijanski registar loze namijenjene proizvodnji vina. Ta bi zabrana onemogućila, tijekom najmanje jednog desetljeća, obnavljanje postojećih odnosno sjetvu novih usjeva autohtonih sorti obuhvaćenih oznakama izvornosti ili oznakama zemljopisnog podrijetla te bi dovela do radikalnog pojednostavnjenja pojedinih biotipova sorti. Znatno smanjenje unutarvrsne bioraznolikosti bilo bi prije svega rezultat mjera sanacije nužnih za borbu protiv virusa, viroida i virozama sličnih bolesti. Ti negativni učinci ne mogu se, međutim, prema mišljenju tužiteljâ, povezati ni sa kakvom koristi, niti mogu zajamčiti to da se sanirano bilje neće zaraziti, preko kukaca prijenosnika, nakon sadnje. Oni smatraju da je Komisija morala uzeti u obzir te elemente prilikom svoje ocjene neprihvatljivog gospodarskog učinka RNQP‑a na bilje za sadnju. S druge strane, postojeća situacija pokazuje da prisutnost RNQP‑a koji su predmet spornih dijelova Priloga IV. pobijanoj provedbenoj uredbi nije utjecala na rentabilnost dotičnih poljoprivrednih gospodarstava, tako da se ne može smatrati da je dovela do ikakvog neprihvatljivog gospodarskog učinka u smislu članka 36. točke (e) Uredbe 2016/2031.
34

U tom pogledu, u točki 45. pobijane odluke koja započinje naslovom „Povreda dužnosti koja uključuje ponavljane radnje ili ponašanje”, tripartitno tijelo ovlašteno za sklapanje ugovora o radu podsjetilo je na to da je tužitelju 19. studenoga 2010. (u daljnjem tekstu: prva mjera) bio izrečen ukor, zbog činjenica koje su, prema mišljenju tog tijela bile usporedive s onima koje mu se danas stavljaju na teret. To je tijelo podsjetilo na to da su se te činjenice odnosile na „zahtjev liječniku da [tužitelju naplati] iznos od 4,98 [eura] za analizu krvi koja je izvršena njegovu rođaku […] koji boluje od srčanih problema [i] da je nakon toga u dva navrata pokušao dobiti naknadu [od] službi Komisije koje nalažu isplatu liječničkih troškova”. Tripartitno tijelo ovlašteno za sklapanje ugovora o radu dodalo je u točki 46. pobijane odluke da je „[t]užitelj, iako je u to vrijeme bila riječ o neznatnom iznosu, bio kažnjen zbog očito prijevarne naravi njegova ponašanja”.
44

Kao treće, tužitelj tvrdi da je žalbeno vijeće svoju odluku pogrešno temeljilo i na razmatranju prema kojem on nije tvrdio, a još manje dokazao, da je H. A. Chakari upotrebljavao žig za koji je podnesena prijava u Ujedinjenoj Kraljevini i da se ta upotreba odnosila na proizvode koji nisu proizvedeni od prave riže basmati. Prema njegovu mišljenju, a da pritom nije potrebno podnijeti konkretan dokaz u tom pogledu, vjerojatnost zavaravajućeg prikaza naziva „basmati” koji uživa ugled proizlazi iz poštene i fiktivne upotrebe navedenog žiga. On smatra da, s obzirom na to da je on jedan od nositelja goodwilla povezanog s nazivom „basmati” i da se taj izraz koristi u Ujedinjenoj Kraljevini za opisivanje posebne vrste riže, ta vjerojatnost proizlazi iz širokog opisa proizvoda označenih tim žigom, koji uključuju proizvode pripremljene od svih vrsta riže. Stoga, prema njegovu mišljenju, valja uzeti u obzir poštenu i fiktivnu uporabu žiga za koji je podnesena prijava s obzirom na opći opis navedenih proizvoda.
39

Tužitelj osporava te argumente. On najprije ističe da je, kao što to proizlazi iz interne bilješke od 26. travnja 2019., postupak za utvrđivanje invalidnosti okončan u istom trenutku u kojem je donesena pobijana odluka. Zatim, s obzirom na to da je konačni završetak postupka za utvrđivanje invalidnosti u materijalnom smislu lišen autonomnosti u odnosu na pobijanu odluku na temelju koje je taj postupak pokrenut, tom se odlukom neposredno i konačno utvrđuje njegov položaj i kad je riječ o postupku za utvrđivanje invalidnosti. Ta odluka stoga negativno utječe na njega jer ga udaljava s radnog mjesta, konačno isključuje iz postupka za utvrđivanje invalidnosti i lišava svakog primitka od rada ili naknade. Prema tužiteljevu mišljenju, u bitnome je riječ o aktu koji ima višestruki učinak odlučivanja. Naposljetku, on navodi da, s jedne strane, čak i odbijanje donošenja odluke može činiti akt koji negativno utječe i da, s druge strane, takva situacija nalikuje onima u sporovima u području promaknuća. Usto, kad je riječ o argumentu istaknutom na raspravi, tužitelj odgovara da nije mogao pobijati dopis od 16. veljače 2018., s obzirom na to da je taj dopis samo međumjera.
18

Osim toga, tužitelj ističe da je, kada je definirao opseg žalbe pred EUIPO‑om, imao puno povjerenje u formalnu valjanost odluke Odjela za prigovore. On stoga smatra da ima pravo pozivati se na načelo zaštite legitimnih očekivanja u pogledu nadležnosti tog odjela za odlučivanje o pitanju valjanosti zahtjeva za priznanje prava prvenstva prijavljenog žiga u početnoj fazi postupka povodom prigovora. Tvrdi da je obrazloženje navedene odluke stvorilo dojam da je ta odluka s postupovnog stajališta pravilna, s obzirom na to da nezakonitost koju ističe žalbeno vijeće nije bila očita u smislu sudske prakse. Dodaje da je to razlog zbog kojeg se usredotočio isključivo na meritum i, prema tome, na proizvode i usluge obuhvaćene navedenom prijavom žiga koji nisu bili ni istovjetni ni uključeni u proizvode i usluge obuhvaćene prijavom libanonskog žiga.
5

U tom je pogledu Opći sud istaknuo u točkama 62. do 70. presude od 14. veljače 2017., Kerstens/Komisija (T‑270/16 P, neobjavljena, EU:T:2017:74), da je stegovni postupak CMS 12/063 bio pokrenut, a da nije provedena prethodna upravna istraga, da tužitelj nije prethodno saslušan i da izvješće o istrazi nije bilo pravilno sastavljeno po dovršetku takve istrage, čime su prekršene obveze koje je Komisija imala. U točkama 88. i 89. navedene presude on je iz toga zaključio da je stegovni postupak koji je moralo pokrenuti tijelo za imenovanje na temelju takve istrage i izvješća kojim bi se ona završila, bio u bitnome zahvaćen tim povredama, tako da se ne može isključiti da je taj postupak mogao dovesti do drukčijeg ishoda da su pravila primjenjiva na njega bila poštovana i da je tužitelj bio saslušan. Posljedično, Opći sud poništio je odluku od 15. travnja 2014.
18

U predmetnom slučaju, iz elemenata spisa, osobito iz točke 14. pobijane odluke, proizlazi to da je intervenijent prvi put pred žalbenim vijećem dostavio priloge 32. do 34., i to kako bi dokazao otkrivanje ranijeg dizajna. Konkretno, prilog 32. sadržava izjavu pod prisegom od 18. veljače 2019. osobe A, direktora društva koje se bavi tiskanjem naljepnica, u kojoj se navodi da to društvo proizvodi role s naljepnicama R5015 za intervenijenta od 2003., kojoj izjavi su priloženi računi i modeli navedenih rola. Prilozi 33. i 34. sadržavaju dvije izjave pod prisegom, onu od 11. veljače 2019., koja potječe od osobe B, člana upravnog odbora društva koje je proizvodilo fleksibilne matrice („flexible dies”) za intervenijenta od 1999. do 2003. i drugu, koja datira od 19. veljače 2019. i potječe od osobe C, intervenijentova inženjera strojarstva, te sadržava, među ostalim, modele rola s naljepnicama 8853 koje je koristio intervenijent i koje potvrđuju izjavu osobe A.
1

Cilj Loi no 2000‑108, du 10 février 2000, relative à la modernisation et au développement du service public de l’électricité (Zakon od 10. veljače 2000. o modernizaciji i razvoju javne službe za opskrbu električnom energijom, JORF od 11. veljače 2000., str. 2143.) jest potaknuti razvoj obnovljivih izvora energije na francuskom državnom području. U tu je svrhu navedenim zakonom uvedena obveza kupnje koja je preuzeta člankom L.314‑1 i sljedećim člancima codea de l’énergie (Zakonik o energiji), a u skladu s kojom društvo Électricité de France (u daljnjem tekstu: EDF) i distributeri koji nisu nacionalizirani, navedeni u članku 23. loi no 46‑628, du 8 avril 1946, sur la nationalisation de l’électricité et du gaz (Zakon br. 46‑628 od 8. travnja 1946. o nacionalizaciji električne energije i plina), imaju obvezu, kada zainteresirani proizvođači to zatraže, sklopiti ugovor o kupnji električne energije iz obnovljivih izvora, uključujući fotonaponsku energiju, u trajanju od 20 godina, po cijeni utvrđenoj ministarskom tarifnom odlukom. Troškovi koje su zbog obveze kupnje do 31. prosinca 2015. snosili EDF i distributeri koji nisu nacionalizirani, spomenuti u članku 23. Zakona br. 46‑628, bili su, na temelju décreta no 2004‑90, du 28 janvier 2004, relatif à la compensation de charges de service public d’électricité (Uredba br. 2004‑90 od 28. siječnja 2004. o naknadi troškova javne službe za opskrbu električnom energijom) predmet mehanizma potpune naknade, koji se financirao doprinosom javnoj službi za opskrbu električnom energijom, naplaćivanim potrošačima električne energije. Od 1. siječnja 2016. ti se troškovi nadoknađuju preko računa posebne namjene za energetsku tranziciju, koji se financira porezima na potrošnju energenata.
31

Osim toga, valja podsjetiti na to da je, u skladu s člankom 3. točkom (a) Uredbe br. 6/2002, „dizajn” definiran kao „vanjski izgled proizvoda u cijelosti ili dijela proizvoda koji proizlazi iz njegovih obilježja, posebno crta, obrisa, boja, oblika, teksture i/ili materijala samoga proizvoda i/ili njegove ornamentacije”. Zaštita dizajna u smislu članka 4. stavka 1. Uredbe br. 6/2002 sastoji se stoga od zaštite vanjskog izgleda proizvoda. U tom pogledu iz uvodne izjave 12. Uredbe br. 6/2002 proizlazi da zaštita ne smije biti proširena na one sastavne dijelove proizvoda koji nisu vidljivi za vrijeme njegove uobičajene upotrebe niti na ona obilježja takvog dijela koja nisu vidljiva nakon što je on ugrađen (vidjeti u tom smislu presude od 9. rujna 2014., Biscuits Poult/OHIM – Banketbakkerij Merba (Keks), T‑494/12, EU:T:2014:757, t. 22. do 24. i od 3. listopada 2014., Cezar/OHIM – Poli‑Eco (Umetak), T‑39/13, EU:T:2014:852, t. 40.).
47

Što se tiče konceptualne usporedbe suprotstavljenih znakova, tužitelj osporava zaključak žalbenog vijeća prema kojem takva usporedba nije moguća. U tom pogledu, iz argumenta navedenog u točki 44. ove presude tužitelj zaključuje da će relevantna javnost prepoznati suprotstavljene znakove kao dva slova iz različitih stranih jezika. Dodaje da slovo „Ø”, koje predstavlja žig za koji je podnesena prijava, ima druga značenja koja razumiju svi potrošači Unije. Naime, s jedne strane, to slovo shvaća se na način da označava broj 0 u matematici. U tom pogledu, tužitelj ističe da u okviru svoje poslovne strategije upotrebljava slovo „Ø” i u drugim žigovima čiji je nositelj, kao što su ZERØGRAND, ØRIGINALGRAND, GRANDPRØ i GRAND.ØS, kako bi zamijenio, kako slovo „o”, tako i brojku 0. Međutim, on ne bi upotrebljavao slovo „Ø” na taj način kad bi smatrao da ga relevantna javnost ne može prepoznati kao zamjenu za slovo „o” ili brojku 0. S druge strane, to se slovo shvaća kao simbol kojim se označava promjer nekog predmeta. U prilog toj tvrdnji tužitelj je priložio snimke zaslona odlomaka iz kataloga jednog proizvođača namještaja, koji se izdaje u više od 200 milijuna primjeraka svake godine i koji pokazuje mnogobrojne primjere uporabe slova „Ø” za označavanje promjera predmeta. Iz toga zaključuje da su suprotstavljeni znakovi konceptualno različiti.
135

Osim toga, s obzirom na to da tužitelji upućuju na konkurentsku prednost koja proizlazi iz diskriminatornosti predmetne mjere, dovoljno je utvrditi, kao što to proizlazi iz točki 119. do 121. ove presude, da Komisija nije morala uzeti u obzir takvu prednost u svrhu ocjene spojivosti te mjere s unutarnjim tržištem, tako da je nije ni morala navesti u pobijanoj odluci.
58

U svojim podnescima stranke su svoju pažnju usredotočile na to drugo razdoblje potrudivši se odrediti državu u kojoj je tužitelj tada uspostavio svoje uobičajeno boravište. U tom okviru Komisija je, među ostalim, tvrdila, kao što je navela u pobijanoj odluci, da se to boravište nalazilo u Belgiji jer je tužitelj nastavio živjeti u Bruxellesu u stanu u kojem je do tada stanovao sa svojom suprugom i djecom te da se tamo prijavio kao tražitelj zaposlenja. Tužitelj je pak istaknuo da se nije preselio u Francusku zato što je čekao rezultate prijava koje je podnio REA‑i i Komisiji kad je još bio član ugovornog osoblja u Komisiji.
27

Valja utvrditi da, iako tužitelj smatra potrebnim iznijeti razloge zbog kojih je podnio drugi zahtjev za proglašenje žiga ništavim i navesti sudsku praksu Unije o pravima koja ima na izrazu „palladium”, on u tom kontekstu ne iznosi nijedan argument koji ide u prilog jedinom istaknutom tužbenom razlogu. U svakom slučaju, ta razmatranja nisu relevantna u okviru ovog spora. Kao što to intervenijent ističe, presude koje navodi tužitelj ne odnose se na postupke koji se odnose na sporni žig i, kao što to EUIPO tvrdi, za potrebe primjene članka 8. stavka 4. Uredbe br. 40/94 i njezina članka 52. stavka 1. točke (c) dovoljno je da su zahtjevi utvrđeni tim odredbama ispunjeni i nijedna od njih ne zahtijeva da je sud Unije prethodno priznao ranije neregistrirano pravo. Stoga primjena članka 53. stavka 4. Uredbe br. 207/2009 ne ovisi o postojanju takvog priznanja.
89

Kao prvo, glede pitanja je li tužiteljevo pravo na saslušanje bilo povrijeđeno zbog toga što je rok za podnošenje zahtjeva za preispitivanje bio prekratak, valja upozoriti prije svega na to da je taj rok, koji je nesporan među strankama, iznosio osam radnih dana računajući od dana kad je u Službenom listu objavljena obavijest iz točke 13. ove presude, to jest 18. veljače 2020., do posljednjeg dana koji je u toj obavijesti naveden za podnošenje navedenog zahtjeva, to jest 1. ožujka 2020.
42

Također je presuđeno da je razlika između alkoholnih i bezalkoholnih pića nužna jer određeni potrošači ne žele, pa čak ni ne mogu, konzumirati alkohol (vidjeti u tom smislu presude od 15. veljače 2005., Lidl Stiftung/OHIM – Rewe‑Zentral (LINDENHOF), T‑296/02, EU:T:2005:49, t. 54.; od 18. lipnja 2008., MEZZOPANE, T‑175/06, EU:T:2008:212, t. 79. do 81. i od 4. listopada 2018., FLÜGEL, T‑150/17, EU:T:2018:641, t. 82.). Doduše, potonje ocjene provedene su u odnosu na njemačke i austrijske potrošače (presude od 15. veljače 2005., LINDENHOF, T‑296/02, EU:T:2005:49, t. 45.; od 18. lipnja 2008., MEZZOPANE, T‑175/06, EU:T:2008:212, t. 21. i od 4. listopada 2018., FLÜGEL, T‑150/17, EU:T:2018:641, t. 69.). Međutim, valja utvrditi da nijedan element ne dopušta donošenje zaključka da ta ocjena također ne vrijedi i za prosječnog potrošača španjolskog govornog područja koji je također naviknut i pridaje pozornost razlikovanju između alkoholnih pića obuhvaćenih ranijim žigom i „flaširane vode”; mineralne vode za neljekovite potrebe; mineralnih voda [pića]”, obuhvaćenih žigom za koji je podnesena prijava. Stoga, s jedne strane, za veliku većinu potrošača – uglavnom španjolskog govornog područja ili potrošača u Uniji općenito – konzumacija alkohola može, ovisno o konzumiranoj količini, dovesti do stanja opijenosti koje se može očitovati smanjenjem određenih refleksa ili u smanjenom stupnju pažnje. Ono može dovesti do izmjene motoričkih kapaciteta (poremećaj ravnoteže i govora), kao i do smanjenja vidnog polja i poteškoća u prosuđivanju udaljenosti, što se može pokazati važnim u svakodnevnom životu, osobito kada potrošači imaju namjeru obavljati posebnu djelatnost koja zahtijeva određenu razinu pažnje, kao što je vožnja vozila. Međutim, ti učinci konzumacije alkohola nisu tipični za konzumaciju flaširanih voda ili mineralnih voda. S druge strane, za znatan dio javnosti španjolskog govornog područja – ili javnosti Unije općenito – konzumacija alkohola može predstavljati stvaran zdravstveni problem.
96

Usto, valja odbiti tužiteljev argument prema kojem je Odjel za prigovore utvrdio da je namjena softvera bila vrlo različita. Naime, potonji je naveo da, iako njihova posebna namjena nije ista (their specific purpose of use is not the same), svi su se oni općenito koristili za obradu podataka (data processing) i, usto, da je njihov način uporabe (putem računala) bio jednak. Stoga iz tih odluka također proizlazi preklapanje namjena softvera jer se svima njima omogućuje obrada podataka. [omissis]
24

Kao drugo, u točkama 50. do 58. pobijane odluke žalbeno vijeće najprije je odgovorilo na tužiteljev argument prema kojem EUIPO te upise nije smio izbrisati, s obzirom na to da je, neovisno o intervenijentovoj nesolventnosti, predmetni žig već bio prenesen na društvo Spring Holdings u lipnju 2014. Žalbeno vijeće u tom je pogledu utvrdilo da su, na temelju članka 45. talijanskog Stečajnog zakona, formalnosti potrebne kako bi neka radnja imala učinak prema trećim stranama bespredmetne, kad je riječ o stečajnom postupku, ako su izvršene nakon objave nesolventnosti. U skladu s člankom 27. stavkom 1. Uredbe 2017/1001, pak, navodni prijenosi predmetnog žiga nisu bili upisani u registar prije objave intervenijentove nesolventnosti i stoga nisu imali učinak prema trećim stranama, odnosno, u ovom slučaju, stečajnom upravitelju. Stoga nije bilo bitno utvrditi je li datum 26. lipnja 2014. naveden u prvom ugovoru o prijenosu predmetnog žiga bio izvjestan, u smislu talijanskog zakonodavstva, o čemu su stranke detaljno raspravljale, s obzirom na to da prijenos nije bio upisan u EUIPO‑ov registar. U svakom slučaju, kao što je to priznao sam tužitelj, žalbeno je vijeće smatralo da nije nadležno za odlučivanje o tom pitanju, koje je u nadležnosti nacionalnih sudova. Prema mišljenju žalbenog vijeća, iako je točno da upis prijenosa u registar EUIPO‑a nije uvjet za valjanost tog prijenosa među strankama, kao što to tvrdi tužitelj, ipak je riječ o uvjetu kako bi prijenos žiga mogao imati učinak prema trećim stranama, odnosno, u ovom slučaju, stečajnom upravitelju.
56

Stoga je žalbeno vijeće u okviru svojeg ispitivanja sličnosti suprotstavljenih proizvoda načelno pogrešno isključilo relevantnost kriterija koji se temelji na poslovnoj praksi. Budući da to vijeće zbog vlastite pogreške nije konkretno ispitalo relevantnost, a potom po potrebi utjecaj tog kriterija pri ocjeni sličnosti između suprotstavljenih proizvoda, sam Opći sud ne može donijeti odluku o tom pitanju (presude od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, t. 72.; od 12. srpnja 2018., Lotte/EUIPO – Nestlé Unternehmungen Deutschland (Prikaz koale), T‑41/17, neobjavljena, EU:T:2018:438, t. 54. i 55., i od 5. prosinca 2019., Idea Groupe/EUIPO – The Logistical Approach (Idealogistic Verhoeven Greatest care in getting it there), T‑29/19, neobjavljena, EU:T:2019:841, t. 91.).
59

Naime, čak i pod pretpostavkom da je zbog te pandemije bila otežana mogućnost da se postupak u slučaju nesolventnosti okonča u najkraćem mogućem roku, kao što je to Komisija istaknula na raspravi, u pobijanoj odluci ipak ništa ne upućuje na to koja je, prema mišljenju Komisije, uzročno‑posljedična veza između, s jedne strane, otkazivanja letova društva Condor i promjena u njihovu rasporedu te, s druge strane, nastanka navedenih dodatnih troškova. Konkretno, iako je Komisija u točki 21. pobijane odluke navela da su navedeni troškovi rezultat neuspješne prodaje društva Condor, ona nije pojasnila ni razlog tog neuspjeha ni, štoviše, je li nakon navedenog neuspjeha društvo Condor bilo obvezano nastaviti postupak u slučaju nesolventnosti ili je neovisno o navedenom neuspjehu moglo izaći iz njega. Čini se da činjenica da je, u skladu s točkom 21. pobijane odluke, navedeno produljenje trebalo trajati dva do tri mjeseca, dok se, u skladu s točkama 92. i 93. iste odluke, naknadna prodaja društva Condor smatrala mogućom u lipnju 2022., upućuje na to da je društvo Condor namjeravalo više ne biti podvrgnuto navedenom postupku znatno prije i neovisno o mogućem odvijanju takve prodaje te neovisno o njoj.
28

Žalbeno vijeće je u točkama 15. do 17. pobijane odluke smatralo da je upućeni korisnik, s obzirom na to da osporavani dizajn predstavlja „svjetiljke”, osoba koja koristi to rasvjetno tijelo, za koju se smatra da poznaje ponudu tržišta u području stolnih i vrtnih svjetiljaka.
61

Međutim, iako se određivanjem opsega predmetnog programa potpora tužitelju oduzima pristup mjerama dokapitalizacije koje dodjeljuje Kraljevina Španjolska, on ne dokazuje po čemu ga to isključenje može odvratiti od poslovnog nastana u Španjolskoj odnosno od pružanja usluga iz Španjolske i prema njoj. Tužitelj osobito nije utvrdio činjenične ili pravne elemente koji bi doveli do toga da se predmetnim programom potpora proizvode ograničavajući učinci koji bi prekoračivali one koji dovode do zabrane iz članka 107. stavka 1. UFEU‑a, ali koji su, kao što je to utvrđeno u okviru prvog i drugog dijela prvog tužbenog razloga, ipak nužni i proporcionalni za otklanjanje ozbiljnih poremećaja u španjolskom gospodarstvu nastalih zbog pandemije bolesti COVID-19, u skladu sa zahtjevima iz članka 107. stavka 3. točke (b) UFEU‑a.
33

Tužitelj u odnosu na uvodnu izjavu 43. pobijane odluke navodi da je Komisija u pogledu prihvatljivosti korisnika za potporu za sanaciju samo ustvrdila, a da to nije dokazala, da „[i]ako je korisnik pod kontrolom drugih dioničara [uvodna izjava 3.], teškoće s kojima se suočava unutarnje su naravi, preteške su da bi ih riješili njegovi većinski dioničari ili drugi dioničari te nisu rezultat arbitrarnog prijenosa troškova u korist njegovih dioničara ili drugih društava kćeri, kao što je to opisano u uvodnim izjavama 7. do 9.”.
31

Komisija je u pobijanoj odluci smatrala da je cilj predmetne mjere djelomično otklanjanje štete nastale društvu SAS zbog otkazivanja letova odnosno promjena u rasporedu njegovih letova nakon uvođenja ograničenja putovanja u kontekstu pandemije bolesti COVID-19. Iako je Komisija navela da opseg štete koju je pretrpjelo društvo SAS još nije bio poznat prilikom donošenja te odluke, ona je ipak pojasnila da je bila riječ o „gubitku dodane vrijednosti”, koji se sastoji od razlike između prihoda u razdoblju od ožujka 2019. do veljače 2020. i prihoda od ožujka 2020. do veljače 2021., u što nisu bili uračunani, s jedne strane, izbjegnuti promjenjivi troškovi, koji su izračunani na temelju troškova nastalih između ožujka 2019. i veljače 2020. te, s druge strane, profitna marža koja se odnosi na gubitak prihoda. Iznos štete privremeno je procijenjen uzimajući u obzir smanjenje zračnog prometa između 50 % i 60 % za razdoblje od ožujka 2020. do veljače 2021. u odnosu na razdoblje od ožujka 2019. do veljače 2020., koje odgovara iznosu od 5 do 15 milijardi SEK.
65

U skladu s člankom 107. stavkom 3. točkom (b) UFEU‑a „[m]ogu [se] smatrati spojivima s unutarnjim tržištem […] potpore […] za otklanjanje ozbiljnih poremećaja u gospodarstvu neke države članice”. Iz teksta te odredbe proizlazi da su njezini autori smatrali da je u interesu cijele Unije da svaka njezina država članica može prevladati ozbiljnu krizu, pa i egzistencijalnu, koja može imati samo ozbiljne posljedice na gospodarstvo svih drugih država članica ili na dio njih, a stoga i na Uniju kao takvu. To tekstualno tumačenje teksta članka 107. stavka 3. točke (b) UFEU‑a potvrđeno je njegovom usporedbom s točkom (c) te odredbe, koja se odnosi na „potpore za olakšavanje razvoja određenih gospodarskih djelatnosti ili određenih gospodarskih područja ako takve potpore ne utječu negativno na trgovinske uvjete u mjeri u kojoj bi to bilo suprotno zajedničkom interesu”, s obzirom na to da tekst potonje odredbe sadržava uvjet koji se odnosi na dokazivanje nepostojanja izmjene trgovinskih uvjeta u mjeri u kojoj bi to bilo suprotno zajedničkom interesu, a koji se ne nalazi u članku 107. stavku 3. točki (b) UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 22. rujna 2020., Austrija/Komisija, C‑594/18 P, EU:C:2020:742, t. 20. i 39.).