HR Službeni list Europske unije C 138/41

Žalba koju je 19. veljače 2015. podnio Sud Europske unije protiv rješenja Općeg suda (treće vijeće) od 9. siječnja 2015. u predmetu T-409/14, Marcuccio protiv Europske unije i Suda Europske unije

(Predmet C-77/15 P)

(2015/C 138/55)

Jezik postupka: talijanski

Stranke

Žalitelj: Sud Europske unije (zastupnik: A. V. Placco, agent)

Druga stranka u postupku: Luigi Marcuccio

Žalbeni zahtjev

Sud Europske unije zahtjeva od Suda da:

— poništi rješenje Općeg suda (treće vijeće) od 9. siječnja 2015. koje je doneseno u predmetu T-409/14, Marcuccio/Europska unija i Sud Europske unije, u dijelu u kojemu je odbijena druga, treća i četvrta točka zahtjeva kojeg je Sud Europske unije istaknuo u tužbi podnesenoj Općem sudu u smislu članka 114. Poslovnika Općeg suda,

— prihvati navedene točke zahtjeva i stoga da — kao glavni zahtjev, sam odluči o sporu i odbaci kao nedopuštenu tužbu radi naknade štete koju je podnio L. Marcuccio, jer je podnesena protiv Suda Europske unije (kao zastupnika Unije), — podredno, u slučaju da Sud smatra da to što je tužba usmjerena protiv Suda Europske unije, a ne protiv Komisije (kao zastupnice Unije), ne utječe na njezinu dopuštenost nego da je Opći sud bio dužan, prilikom odlučivanja o incidentalnom pitanju kojeg je u postupku pred njim istaknuo Sud Europske unije, naložiti da se umjesto Suda Europske unije kao tuženu stranku navede Komisija, vrati predmet Općem sudu kako bi isti odlučio o zahtjevu L. Marcuccija za naknadu štete postupajući pritom sukladno pravnom stavu koje će zauzeti Sud,

— naloži L. Marcucciju snošenje troškova koje su Sudu Europske unije nastali u prvostupanjskom i žalbenom postupku.

Žalbeni razlozi i glavni argumenti

U okviru prvog žalbenog razloga koji se temelji na povredi pravila o zastupanju Unije u postupku pred njezinim sudbenim tijelima, Sud Europske unije ističe da, s obzirom na to da niti jedna izričita odredba posebno ne uređuje zastupanje Unije pred njenim sudbenim tijelima u postupcima koji su pokrenuti na temelju članka 268. UFEU-a radi utvrđenja izvanugovorne odgovornosti Unije, pravila koja se odnose na takvo zastupanje moraju se pronaći među općim načelima koja uređuju izvršavanje sudbene funkcije, posebno načelo dobrog sudovanja te načela neovisnosti i nepristranosti suda.

Taj prvi žalbeni razlog Suda Europske unije sastoji se od dva zasebna dijela u kojima se ističe, s jedne strane, povreda načela dobrog sudovanja i, s druge strane, povreda načela neovisnosti i nepristranosti suda. U okviru prvog žalbenog razloga, Sud Europske unije ističe da se zaključak Općeg suda, prema kojemu je Sud Europske unije ovlašten zastupati Uniju u gore navedenom postupku povodom tužbe radi naknade štete, očito temelji na sudskoj praksi koja je započela presudom Werhahn Hansamühle i dr./Vijeće i Komisija (od 63/72 do 69/72, EU:C:1973:121; u daljnjem tekstu: presuda Werhahn i dr.). U navedenoj sudskoj praksi prihvaćeno je rješenje prema kojemu, uvijek kada je Zajednica, odnosno sada Unija, pozvana na odgovornost zbog radnje jedne od njezinih institucija, nju pred sudovima Unije zastupa institucija (ili institucije) kojoj se stavlja na teret radnja na kojoj se temelji odgovornost. Međutim, Sud Europske unije smatra da se takvo rješenje nije smjelo primijeniti u konkretnom slučaju zato što je, imajući u vidu različite elemente, rezultat zapravo suprotan interesima dobrog sudovanja koji su, kako to izrijekom proizlazi iz presude Werhahn i dr., razlog kojim se opravdava to rješenje. U tom kontekstu Sud Europske unije zaključuje i to da nije poštovan doseg članka 317. stavka 1. UFEU-a i članka 53. stavka 1. Uredbe br. 966/2012 (1), na temelju kojih je Opći sud bio dužan priznati pravilo da se isplata naknade štete, kao što je ona u konkretnom slučaju, zatraži na teret proračuna Unije koji je u nadležnosti Komisije.

U okviru drugog dijela prvog žalbenog razloga Sud Europske unije, pozivajući se na presudu Europskog suda za ljudska prava od 10. srpnja 2008., Mihalkov protiv Bugarske (tužba br. 67719/01), ističe da je Opći sud, time što je smatrao da Sud Europske unije treba zastupati Uniju u postupku povodom tužbe L. Marcuccija radi naknade štete, prekršio zahtjeve neovisnosti i nepristranosti suda. Naime, s obzirom na to da je, s jedne strane, radnja na kojoj se temelji navodna odgovornost nastala prilikom izvršenja sudbene funkcije sudskog vijeća i da, s druge strane, sudsko vijeće koje je pozvano donijeti odluku u predmetu (i) pripada istom sudbenom tijelu (Općem sudu) kojemu pripada i sudsko vijeće kojemu se stavlja na teret radnja na kojoj se temelji odgovornost te je (ii) sastavni dio stranke koja se u ovom postupku pojavljuje kao tuženik (Sud Europske unije) i s kojom su suci takvog vijeća profesionalno povezani, navedeni su zahtjevi dovedeni u pitanje, tim više kada se radi o postupku u kojemu, kako je to naveo Opći sud, naknada štete kao što je ona koja je zatražena u konkretnom slučaju tereti proračun Suda Europske unije.

U okviru drugog žalbenog razloga Sud Europske unije smatra da je time što nije dan konkretan odgovor na argumentaciju koju je Sud Europske unije izložio u postupku pred Općim sudom, koja se temeljila na nizu presuda Suda, među kojima su presude Groupe Gascogne/Komisija (C-58/12 P, EU:C:2013:770), Gascogne Sack/Komsija (C-40/12 P, EU:C:2013:768) i Kendrion/Komsija (C-50/12 P, EU:C:2013:771), pobijano rješenje zahvaćeno povredom obveze obrazlaganja.

(1) Uredba (EU, Euratom) br. 966/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2012. o financijskim pravilima koja se primjenjuju na opći proračun Unije i o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 1605/2012 (SL L 298, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 248.).