ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
115

S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da Direktivu 2000/31 treba tumačiti na način: – da joj se ne protivi to da država članica odredišta usluge prodaje na internetu lijekova koji se izdaju bez liječničkog recepta primjenjuje na pružatelja te usluge s poslovnim nastanom u drugoj državi članici nacionalni propis koji zabranjuje ljekarnama da privlače klijente određenim postupcima i sredstvima, osobito onima koji se sastoje od masovnog distribuiranja poštanskih pošiljaka i letaka promidžbenog sadržaja izvan svojeg poslovnog prostora, pod uvjetom da primjena navedenog propisa ne dovodi do toga da pružatelju usluga onemogućava svaki oblik oglašavanja izvan njegova poslovnog prostora, bez obzira na oblik ili opseg, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri; – da joj se ne protivi to da država članica odredišta usluge prodaje na internetu lijekova koji se izdaju bez liječničkog recepta primjenjuje na pružatelja te usluge s poslovnim nastanom u drugoj državi članici nacionalni propis koji zabranjuje ljekarnama da sastavljaju promotivne ponude s ciljem odobravanja popusta na ukupnu cijenu narudžbe lijekova iznad određenog iznosa, pod uvjetom da je takva zabrana u dostatnoj mjeri regulirana i, osobito, da se odnosi samo na lijekove, a ne i na parafarmaceutske proizvode, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri; – da joj se ne protivi to da država članica odredišta usluge prodaje na internetu lijekova koji se izdaju bez liječničkog recepta primjenjuje na pružatelja te usluge s poslovnim nastanom u drugoj državi članici nacionalni propis koji obvezuje ljekarne koje prodaju te lijekove na uvrštavanje upitnika o zdravstvenom stanju u postupak naručivanja lijekova na internetu; – da joj se protivi to da država članica odredišta usluge prodaje na internetu lijekova koji se izdaju bez liječničkog recepta primjenjuje na pružatelja te usluge s poslovnim nastanom u drugoj državi članici nacionalni propis koji zabranjuje ljekarnama koje prodaju te lijekove da se koriste uslugom plaćenog referenciranja na tražilicama i uspoređivačima cijena, osim ako se propisno ne dokaže pred sudom koji je uputio zahtjev da je takav propis prikladan za osiguranje ostvarenja cilja zaštite javnog zdravlja i da ne prekoračuje ono što je nužno da bi ga se postiglo.
205

Stoga usluge pristupa internetu, koje su, čini se, obuhvaćene nacionalnim propisima iz točke 195. ove presude, jesu, kao što to potvrđuje uvodna izjava 10. Direktive 2002/21, elektroničke komunikacijske usluge u smislu te direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 5. lipnja 2019., Skype Communications, C‑142/18, EU:C:2019:460, t. 37.). To je također slučaj s uslugama razmjene poruka na internetu za koje se ne čini isključenim da su također obuhvaćene tim nacionalnim propisima jer u tehničkom smislu one uključuju u cijelosti ili većim dijelom prijenos signala u elektroničkim komunikacijskim mrežama (vidjeti u tom smislu presudu od 13. lipnja 2019., Google, C‑193/18, EU:C:2019:498, t. 35. i 38.).
96

Kao drugo, ta institucija tvrdi da se ne može smatrati da se uvjet koji je Mađarska navela u stupcu koji se odnosi na „Limitations on Market Access [Ograničenja u pristupu tržištu]” iz članka XVI. GATS‑a, prema kojem je „[e]stablishment of schools is subject to licence from the central authorities [osnivanje škola podložno odobrenju središnjih tijela]”, također odnosi na pravilo nacionalnog tretmana na temelju članka XX. stavka 2. GATS‑a.
35

U ovom slučaju valja utvrditi da ovaj predmet ne odgovara nijednom od slučajeva u kojima Sud može odbiti odgovoriti na prethodna pitanja. Sud koji je uputio zahtjev traži od Suda tumačenje članka 5. stavka 5. Direktive 2008/104, odredbe koja je, kao što to proizlazi iz činjeničnog i pravnog okvira koji je iznio taj sud, relevantna za glavni postupak. Sud koji je uputio zahtjev usto pojašnjava, kao što to proizlazi iz točaka 26. do 29. ove presude, razloge zbog kojih to tumačenje smatra potrebnim. Stoga valja utvrditi da je to što je navedeni sud izložio, kako činjenične okolnosti glavnog postupka tako i pravna pitanja koja iz njega proizlaze, dovoljno da bi Sud mogao dati koristan odgovor na postavljeno pitanje.
2.

Protivi li se članku 45. Direktive [2007/64] – koji se tada primjenjivao, a danas odgovara članku 55. Direktive [2015/2366] – te člancima 9. do 14. Direktive [2014/92], koji uređuju olakšavanje bankovne mobilnosti i troškove zatvaranja računa za plaćanje[, s jedne strane,] to da zatvaranje računa koji je zajmoprimac otvorio kod zajmodavca kako bi se na njemu izravno teretila njegova primanja u zamjenu za pojedinačnu pogodnost u okviru ugovora o kreditu dovede do gubitka te pogodnosti ako je do njega došlo prije isteka razdoblja utvrđenog tim ugovorom, uključujući i više od godinu dana nakon otvaranja računa i, s druge strane, […] činjenica da to razdoblje može trajati do deset godina ili odgovarati ukupnom trajanju kredita?”
70

Točno je da, kao što je to primijetio sud koji je uputio zahtjev, primjena Konvencije iz 1892. od strane Savezne Republike Njemačke može dovesti do poteškoća s obzirom na to da se na žig registriran u Njemačkoj, iako ga se može zadržati u registru samo na temelju njegove stvarne uporabe na području Švicarske Konfederacije, ne bi bilo moguće pozivati u prigovoru na registraciju žiga Unije jer u slučaju zahtjeva za podnošenje dokaza o stvarnoj uporabi tog žiga podnesenog u postupku povodom prigovora nositelj navedenog žiga ne bi mogao podnijeti takav dokaz samo za područje Unije.
37

U tom je pogledu Sud po pitanju Direktive 2004/17 već presudio da se ona primjenjuje ne samo na javne nabave koje su provedene u vezi s jednom od djelatnosti izričito predviđenih njezinim člancima 3. do 7., nego također na javne nabave koje, iako su različite po prirodi i mogu prema tomu, kao takve, biti uobičajeno obuhvaćene područjem primjene Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL 2004., L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.), služe izvršavanju aktivnosti definiranih Direktivom 2004/17. Iz toga je Sud zaključio da, ako javna nabava koju je naručitelj proveo ima veze s djelatnošću koju potonji izvršava u sektorima iz članaka 3. do 7. te direktive, na način da je ta javna nabava provedena u vezi i radi obavljanja djelatnosti u jednom od tih sektora, navedena javna nabava mora podlijegati postupcima predviđenima navedenom direktivom (vidjeti u tom smislu presude od 10. travnja 2008., Ing. Aigner, C‑393/06, EU:C:2008:213, t. 31. i 56. do 59. i od 19. travnja 2018., Consorzio Italian Management i Catania Multiservizi, C‑152/17, EU:C:2018:264, t. 26.).
45

Kada je riječ o situaciji u glavnom postupku, iz odluke o upućivanju zahtjeva s jedne strane proizlazi, kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točkama 51. i 52. svojeg mišljenja, da na adresi iznajmljene nekretnine, čiji je tužitelj iz glavnog postupka suvlasnik, on obavlja aktivnosti stečajnog upravitelja. S druge strane, tu nekretninu, u kojoj se nalaze uredski prostori, tužitelj iz glavnog postupka iznajmljuje pravnoj osobi čiji je član i direktor. Osim toga, ta pravna osoba ima svoje sjedište u navedenoj nekretnini i obavlja istovrsne aktivnosti kao i tužitelj iz glavnog postupka. Na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri dokazuju li te okolnosti to je predmetni najam obuhvaćen uobičajenom profesionalnom aktivnošću poreznog obveznika.
73

Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 57. svojeg mišljenja, ispunjenjem predmetnog ugovora retroaktivno se ne mijenja činjenica da se potrošač u trenutku njegova sklapanja nalazio u slabijem položaju. U tim okolnostima, ograničavanje zaštite koju Direktiva 93/13 pruža potrošaču samo na vrijeme dok traje ispunjenje predmetnog ugovora, u smislu da njegovo cjelovito ispunjenje isključuje bilo kakvu mogućnost da se potrošač pozove na tu zaštitu, ne može biti u skladu sa sustavom zaštite uspostavljenim tom direktivom. Takvo bi ograničavanje posebno bilo nedopustivo, kao što to navodi poljska vlada, u slučaju ugovora koji se, kao što je to slučaj s kupoprodajnim ugovorom, izvršavaju odmah nakon ili u trenutku sklapanja, zato što potrošačima ne bi ostavljalo razuman rok za pobijanje nepoštenih odredbi eventualno sadržanih u takvim ugovorima.
57

To tumačenje omogućava i uravnoteženo usklađivanje, s jedne strane, cilja sustava SDZ‑a, kako proizlazi iz uvodnih izjava 3. do 5. i 9. Uredbe br. 469/2009 – kojim se nastoji nadopuniti nedostatna zaštita koja se pruža patentom na način da se pokriju ulaganja u istraživanja novih aktivnih sastojaka ili mješavina aktivnih sastojaka i da se tako potaknu ta istraživanja – i, s druge strane, namjere zakonodavca Unije, kako proizlazi iz uvodne izjave 10. navedene uredbe, da u tako složenom i osjetljivom području kao što je farmaceutski sektor postigne taj cilj vodeći računa o svim relevantnim interesima, uključujući one koji se odnose na javno zdravlje (vidjeti u tom smislu presudu od 21. ožujka 2019., Abraxis Bioscience, C 443/17, EU:C:2019:238, t. 36.).
51

U tim je točkama pobijanog rješenja Opći sud odbio argumentaciju Češke Republike o njezinu pravu na djelotvornu sudsku zaštitu. S jedne strane, u točki 81. tog rješenja on je u biti podsjetio na to da tumačenje uvjeta koji se odnosi na to da pobijani akt proizvodi obvezujuće pravne učinke s obzirom na članak 47. Povelje ne može dovesti do uklanjanja tog uvjeta. S druge strane, u točkama 82. do 86. navedenog rješenja Opći sud je naveo da je Češka Republika mogla ne samo ne postupiti po spornom dopisu, u očekivanju Komisijina eventualnog podnošenja tužbe zbog povrede obveze, nego i staviti na raspolaganje predmetni iznos uz isticanje prigovora o osnovanosti Komisijine teze.
33

Kao prvo, što se tiče navodnog nepostojanja pravne osnove mjera pretrage koje je poduzela Komisija, Opći sud je smatrao da, suprotno tvrdnjama žaliteljâ, iz članka 20. stavka 2. točaka (b) i (c) Uredbe br. 1/2003 ne proizlazi da je Komisijina ovlast da uzme ili zahtijeva primjerke ili izvatke iz poslovnih knjiga ili poslovne dokumentacije poduzetnika koji se pretražuje ograničena na poslovne knjige ili poslovnu dokumentaciju koju je već provjerila. Takvo tumačenje nadalje može ugroziti koristan učinak članka 20. stavka 2. točke (b) navedene uredbe s obzirom na to da, u određenim okolnostima, za izvršavanje uvida u poslovne knjige i poslovnu dokumentaciju poduzetnika može biti potrebno prethodno kopiranje navedenih poslovnih knjiga ili poslovne dokumentacije ili, kao u ovom slučaju, biti pojednostavnjeno tim kopiranjem. Prema mišljenju Općeg suda, s obzirom na to da je forenzička kopija tvrdog diska računala osobe J. kao i skupova poruka elektroničke pošte pronađenih na navedenom računalu i računalu osobe R. napravljena u okviru primjene računalnog softvera za istraživanja koji provode inspektori, čiji je cilj bio traženje informacija relevantnih za istragu, izrada tih kopija obuhvaćena je ovlastima koje su Komisiji dodijeljene člankom 20. stavkom 2. točkama (b) i (c) Uredbe br. 1/2003.
52

Stoga je Opći sud pravilno odlučio ne uzeti zasebno u obzir svaku od uporaba predmetnih proizvoda, to jest pokrivanje, skrivanje, ukrašavanje ili zaštitu ljudskog tijela, s obzirom na to da su te različite uporabe kombinirane u svrhu stavljanja tih proizvoda na tržište, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 72. svojeg mišljenja.
94

U tom pogledu valja dodati da je, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 74. svojeg mišljenja i suprotno onomu što je Irska tvrdila na raspravi, do objave Komunikacije Komisije navedene u točki 51. ove presude, 19. siječnja 2017., došlo prije isteka roka za prenošenje određenog u Direktivi 2015/849. Stoga se Irska ne može valjano pozivati na to da nije znala da je predmetna povreda obveze mogla dovesti do tužbe na temelju članka 260. stavka 3. UFEU‑a.
58

Naposljetku, Komisija naglašava da je u odgovoru na pismo opomene Mađarska priznala nužnost rješavanja te situacije te da je potom tijekom 2016. donijela Zakon o izmjeni zakona kojima se uređuje energetski sektor radi harmonizacije. Na temelju tog zakona, nacionalno regulatorno tijelo uredbom definira samo načela i okvir za određivanje naknada, dok se same naknade određuju pojedinačnim odlukama, što omogućava potpun i cjelokupan sudski nadzor tih odluka. Međutim, na temelju kasnijeg Zakona o izmjeni određenih zakona kojima se uređuje energetski sektor radi regulacije cijena, koji je također donesen tijekom 2016., same naknade sada se određuju uredbama nacionalnog regulatornog tijela te se one zbog toga mogu pobijati samo žalbom pred Alkotmánybíróságom (Ustavni sud).
81

Uostalom, svako bi drugo rješenje predstavljalo dovođenje u pitanje korisnog učinka odredaba direktiva u kojima se utvrđuje datum do kojeg mjere prenošenja moraju stupiti na snagu. Naime, s obzirom na to da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, pretpostavka za slanje pisma opomene na temelju članka 258. prvog stavka UFEU‑a jest to da Komisija prethodno može valjano istaknuti povredu obveze koju ima dotična država članica (presuda od 5. prosinca 2019., Komisija/Španjolska (Planovi gospodarenja otpadom), C‑642/18, EU:C:2019:1051, t. 17. i navedena sudska praksa), države članice koje nisu prenijele direktivu do dana koji je u njoj utvrđen, u tim slučajevima, i u svakom slučaju, imaju dodatni rok za prenošenje čija duljina, usto, ovisi o brzini kojom Komisija pokrene predsudski postupak, iako se, unatoč tomu, tijekom procjene trajanja predmetne povrede ne može voditi računa o trajanju tog roka. Međutim, nije sporno da je dan od kojeg treba osigurati punu djelotvornost direktive dan prenošenja utvrđen u njoj samoj, a ne dan isteka roka utvrđenog u obrazloženom mišljenju.
33

Prilog Odluci o standardnim ugovornim klauzulama, nazvan „Standardne ugovorne klauzule (obrađivači)”, sadržava dvanaest standardnih klauzula. Klauzula 3. tog priloga, naslovljena „Klauzula u korist treće strane”, predviđa: „1. Subjekt podataka može protiv izvoznika podataka upotrijebiti ovu klauzulu i klauzulu 4. točke (b) do (i), klauzulu 5. točke (a) do (e) i (g) do (j), klauzulu 6. stavke 1. i 2., klauzulu 7., klauzulu 8. stavak 2. i klauzule 9. do 12. u korist treće stranke. 2. Subjekt podataka može protiv uvoznika podataka upotrijebiti ovu klauzulu, klauzulu 5. točke (a) do (e) i (g), klauzulu 6., klauzulu 7., klauzulu 8. stavak 2. i klauzule 9. do 12. u slučaju kada izvoznik podataka prestane postojati ili prestane postojati pred zakonom, osim ako bilo koji pravni nasljednik ne preuzme sve zakonske obveze izvoznika podataka prema ugovoru ili zakonu; u tom slučaju [taj pravni nasljednik] preuzima prava i obveze izvoznika podataka te [subjekt podataka] može upotrijebiti [navedene klauzule] protiv pravnih nasljednika. […]”
43

To je načelo međutim formulirano, u prvoj od tih odredbi, „[o]visno o člancima 14. do 17.” Uredbe br. 1408/71 i, u drugoj od tih odredbi, „[p]odložno člancima od 12. do 16.” Uredbe br. 883/2004. Naime, u određenim specifičnim situacijama, doslovna primjena navedenog općeg pravila može prouzročiti, umjesto izbjeći, administrativne komplikacije kako za radnika tako i za poslodavca i tijela socijalne sigurnosti koje bi mogle stvoriti prepreke slobodi kretanja osoba obuhvaćenih navedenim uredbama (vidjeti u tom smislu presude od 13. rujna 2017., X, C‑570/15, EU:C:2017:674, t. 16. i od 6. veljače 2018., Altun i dr., C‑359/16, EU:C:2018:63, t. 31.).
26

U tim je okolnostima Consiglio di Stato (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Protivi li se članku 29. Uredbe [br. 575/2013], članku 10. Delegirane uredbe br. 241/2014, člancima 16. i 17. Povelje, uključujući u vezi s člankom 6. stavkom 4. Uredbe [br. 1024/2013], nacionalna odredba poput one uvedene člankom 1. Uredbe sa zakonskom snagom br. 3/2015 […], koja utvrđuje imovinski prag iznad kojeg je pučka banka obvezna preoblikovati se u dioničko društvo, utvrđen u visini od 8 milijardi eura? Protivi li se osim toga navedenim parametrima prava Unije nacionalna odredba koja u slučaju preoblikovanja pučke banke u dioničko društvo, dopušta subjektu da odgodi ili ograniči, i na neodređeno vrijeme, otkup dionica člana koji se povlači? 2. Protivi li se člancima 3., 63. i sljedećim člancima UFEU‑a u području tržišnog natjecanja na unutarnjem tržištu i slobodnog kretanja kapitala, nacionalna odredba poput one uvedene člankom 1. Uredbe sa zakonskom snagom br. 3/2015 […] koja ograničava obavljanje zadružne bankovne djelatnosti do određenog iznosa imovine, obvezujući dotičnu banku da se preoblikuje u dioničko društvo u slučaju prekoračenja navedenog ograničenja? 3. Protivi li se članku 107. i sljedećim člancima UFEU‑a, u području državnih potpora, nacionalna odredba poput one uvedene člankom 1. Uredbe sa zakonskom snagom br. 3/2015 […] koja nalaže preoblikovanje pučke banke u dioničko društvo u slučaju prekoračenja određenog imovinskog praga (utvrđenog u visini od 8 milijardi eura) predviđajući ograničenja otkupa udjela člana u slučaju povlačenja, kako bi se izbjegla eventualna likvidacija preoblikovane banke? 4. Protivi li se odredbama članka 29. Uredbe […] br. 575/2013 i članka 10. Delegirane uredbe […] br. 241/2014 nacionalna odredba poput one predviđene u članku 1. Uredbe sa zakonskom snagom br. 3/2015 […], kako ju je Corte Costituzionale (Ustavni sud) protumačio presudom br. 99/2018, koja dopušta pučkoj banci da odgodi otkup na neograničeno vrijeme i da potpuno ili djelomično ograniči njegov iznos? 5. U slučaju da Sud Europske unije prilikom tumačenja ocijeni da je tumačenje koje su iznijeli tuženici spojivo s pravom Unije, traži se da Sud ocijeni usklađenost s europskim pravom članka 10. Delegirane uredbe […] br. 241/2014 […], s obzirom na članke 16. i 17. Povelje […], dopunjen također u vezi s člankom 52. stavkom 3. Povelje […] i sudskom praksom Europskog suda za ljudska prava o članku 1. prvog dodatnog protokola [uz Europsku konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisanog u Parizu 20. ožujka 1952.].”
„1.

Je li mirovni sudac, kao što je sud koji upućuje zahtjev za prethodnu odluku, obuhvaćen pojmom ‚redovni sud’ države članice Unije nadležan za upućivanje zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, unatoč tome što mu nacionalni poredak, protivno jamstvima neovisnosti i nepristranosti redovnog suda države članice koje je Sud naveo u presudama od 19. rujna 2006., Wilson (C‑506/04, EU:C:2006:587, t. 47. do 53.), od 27. veljače 2018., Associaçâo Sindical dos Juizes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, t. 32. i 41. do 45.) te od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci pravosudnog sustava) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 50. do 54.), zbog njegova nestalnog radnog statusa ne priznaje uvjete rada jednake onima redovnih sudaca, iako obavlja jednake pravosudne dužnosti te je dio nacionalnog pravosudnog sustava?
25

Međutim, valja podsjetiti na to da, na temelju članka 252. drugog stavka UFEU‑a, nezavisni odvjetnik, djelujući posve nepristrano i neovisno, javno iznosi obrazložena mišljenja o predmetima u kojima se u skladu sa Statutom Suda Europske unije zahtijeva njegovo sudjelovanje. Sud nije vezan ni mišljenjem ni obrazloženjem nezavisnog odvjetnika (presuda od 5. ožujka 2020., Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi/EUIPO, C‑766/18 P, EU:C:2020:170, t. 35. i navedena sudska praksa).
90

Kao prvo, iz tih elemenata proizlazi da, iako je Opći sud u točki 117. pobijane presude istaknuo da su, prema njegovu mišljenju, VGG i dr. istaknuli proturječje između točaka 50. i 93. sporne odluke, on svoj zaključak koji se odnosi na postojanje ozbiljnih poteškoća otkrivenih tom kvalifikacijom djelatnosti OUZ‑ova kao „sveobuhvatnog” ili „netipičnog” UOGI‑ja nije utemeljio na takvoj proturječnosti. Naime, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 71. i 72. svojeg mišljenja, umjesto da se usredotoči na posebnu proturječnost koja bi utjecala na analizu provedenu u spornoj odluci, on se oslonio na nedostatnost i nepotpunost elemenata kojima je Komisija raspolagala na kraju prethodnog ispitnog postupka u pogledu djelatnosti koje obavljaju OUZ‑ovi.
48

Kako bi se dao odgovor na ta pitanja, valja podsjetiti na to da se, kao što to proizlazi iz njezina članka 3. s obzirom na njezinu uvodnu izjavu 3., Direktivom 2001/23 nastoji osigurati zaštita zaposlenika u slučaju promjene poslodavca, tako što im se omogućava da ostanu u službi kod novog poslodavca pod uvjetima jednakima onima koji su dogovoreni s prenositeljem. Cilj je navedene direktive zajamčiti, koliko je to moguće, nastavak ugovorâ ili radnih odnosa, bez izmjena, s preuzimateljem kako bi se spriječilo da se dotični zaposlenici stave u nepovoljniji položaj zbog same činjenice prijenosa (vidjeti u tom smislu rješenje od 28. siječnja 2015., Gimnasio Deportivo San Andrés, C‑688/13, EU:C:2015:46, t. 34. i presudu od 16. svibnja 2019., Plessers, C‑509/17, EU:C:2019:424, t. 52. i navedenu sudsku praksu).
6

Članak 3. navedene uredbe, naslovljen „Zaštita pristupa otvorenom internetu”, u stavcima 1. do 3. određuje: „1. Krajnji korisnici putem svoje usluge pristupa internetu imaju pravo pristupa informacijama i sadržaju te njihove distribucije, pravo upotrebe i pružanja aplikacija i usluga te pravo upotrebe terminalne opreme po svom izboru, neovisno o lokaciji krajnjeg korisnika ili davatelja te lokaciji, porijeklu ili odredištu informacije, sadržaja, aplikacije ili usluge. […] 2. Dogovori između davatelja usluga pristupa internetu i krajnjih korisnika o poslovnim i tehničkim uvjetima i značajkama usluga pristupa internetu poput cijene, količine podataka ili brzine i bilo koja poslovna praksa davatelja usluga pristupa internetu ne ograničavaju ostvarivanje prava krajnjih korisnika utvrđena u stavku 1. 3. Davatelji usluga pristupa internetu prilikom pružanja usluga pristupa internetu sa svim prometom postupaju jednako, bez diskriminacije, ograničavanja ili ometanja te neovisno o pošiljatelju i primatelju, sadržaju kojem se pristupa ili koji se distribuira, aplikacijama ili uslugama koje se upotrebljavaju ili pružaju ili terminalnoj opremi koja se upotrebljava. Prvi podstavak ne sprečava davatelje usluga pristupa internetu da provode opravdane mjere upravljanja prometom. Da bi ih se smatralo opravdanima, takve mjere moraju biti transparentne, nediskriminirajuće, proporcionalne te se ne smiju temeljiti na poslovnim interesima već na objektivno različitim zahtjevima u vezi s tehničkom kvalitetom usluge za određene kategorije prometa. Takvim se mjerama ne prati konkretan sadržaj i one ne traju dulje nego što je to potrebno. Davatelji usluga pristupa internetu ne smiju provoditi mjere upravljanja prometom koje prelaze mjere utvrđene u drugom podstavku, a posebice ne smiju blokirati, usporavati, mijenjati, ograničavati, ometati, degradirati ili diskriminirati određene sadržaje, aplikacije ili usluge, ili određene njihove kategorije, osim ako je to potrebno i samo onoliko dugo koliko je potrebno radi: (a) poštovanja zakonodavnih akata Unije, ili nacionalnog zakonodavstva koje je u skladu s pravom Unije, kojima podliježe davatelj usluga pristupa internetu, ili poštovanja mjera koje su u skladu s pravom Unije, a kojima se izvršavaju takvi zakonodavni akti Unije ili nacionalno zakonodavstvo, uključujući sudske naloge ili naloge tijela javne vlasti kojima su dodijeljene odgovarajuće ovlasti; (b) očuvanja integriteta i sigurnosti mreže, usluga koje se pružaju putem te mreže i terminalne opreme krajnjih korisnika; (c) sprečavanja predstojećeg zagušenja mreže i ublažavanja učinaka iznimnog ili privremenog zagušenja mreže, pod uvjetom da se s […] istovjetnim kategorijama prometa jednako postupa.”