ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktivu 2009/28/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. o promicanju uporabe energije iz obnovljivih izvora te o izmjeni i kasnijem stavljanju izvan snage direktiva 2001/77/EZ i 2003/30/EZ, a osobito njezin članak 2. stavak 2. točku (k) i članak 13. stavak 1. podstavak 2. točku (e), treba tumačiti na način da joj nisu protivni nacionalni propisi kao što su oni iz glavnog postupka, koji propisuju ubiranje pristojbe na vjetroagregate koji služe za proizvodnju električne energije.

Istina, povećanje uporabe izvora obnovljive energije za proizvodnju električne energije jedan je od važnih elemenata paketa mjera koje su potrebne za smanjenje emisija stakleničkih plinova, a koje spadaju među glavne uzroke klimatskih promjena protiv kojih su se Europska unija i njezine države članice obvezale boriti, kao i za provedbu, među ostalim, Kyotskog protokola uz Okvirnu konvenciju Ujedinjenih naroda o klimatskim promjenama. Takvo se povećanje odnosi i na zaštitu zdravlja i života ljudi, životinja ili biljaka, što su razlozi u općem interesu nabrojeni u članku 36. UFEU‑a.

Međutim, čak i ako se prizna da navedena pristojba – bez obzira na svoj regionalni doseg i činjenicu da se odnosi samo na jedan obnovljivi izvor energije – može dovesti predmetnu državu članicu do toga da ne ispoštuje opći obvezni nacionalni cilj utvrđen u Prilogu I. dijelu A Direktive 2009/28, iz toga bi maksimalno proizlazila povreda te države članice njezinih obveza iz te direktive, a uvođenje takve pristojbe kao takvo ne može se samo po sebi smatrati protivnim navedenoj direktivi, s obzirom na to da države članice – kako je to istaknuto u točki 32. ove presude – raspolažu marginom prosudbe radi postizanja navedenog cilja, uz obvezu poštovanja temeljnih sloboda zajamčenih UFEU‑om.

(t. 38., 40., 41. i t. 1. izreke)
Načelo jednakog postupanja prema gospodarskim subjektima, utvrđeno u članku 10. Direktive 2004/17/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka nabave subjekata koji djeluju u sektoru vodnog gospodarstva, energetskom i prometnom sektoru te sektoru poštanskih usluga, treba tumačiti na način da mu se protivi to da javni naručitelj u okviru javne nabave pozove ponuditelja da dostavi izjave ili dokumente zahtijevane u dokumentaciji za nadmetanje, a koji nisu bili dostavljeni u roku određenom za podnošenje ponuda. Nasuprot tomu, taj se članak ne protivi tomu da javni naručitelj pozove ponuditelja da pojasni ponudu ili ispravi očitu materijalnu pogrešku koju ona sadržava, pod uvjetom međutim da je takav poziv upućen svim ponuditeljima u istoj situaciji, da se prema svim ponuditeljima postupa na jednak i pravedan način i da se to pojašnjenje odnosno ispravak ne mogu izjednačiti s podnošenjem nove ponude, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

Direktivu Vijeća 92/13/EZ od 25. veljače 1992. o usklađivanju zakona i drugih propisa o primjeni pravila Zajednice u postupcima nabave subjekata koji djeluju u sektoru vodnoga gospodarstva, energetskom, prometnom i telekomunikacijskom sektoru, kako je izmijenjena Direktivom 2007/66/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2007., treba tumačiti na način da se, u situaciji poput one u glavnom postupku, u kojoj su u postupku javne nabave podnesene dvije ponude i u kojoj je javni naručitelj donio dvije istodobne odluke od kojih se jedna odnosi na odbijanje ponude jednog ponuditelja, a druga na dodjelu ugovora drugomu, odbijenom ponuditelju koji je podnio pravno sredstvo protiv tih dviju odluka mora omogućiti da zatraži isključenje ponude uspješnog ponuditelja jer pojam „određeni ugovor” u smislu članka 1. stavka 3. Direktive 92/13, kako je izmijenjena Direktivom 2007/66, može, ovisno o slučaju, obuhvaćati eventualno pokretanje novog postupka javne nabave.

Naime, pred sudom koji je uputio zahtjev je, u okviru postupka javne nabave u kojem su podnesene dvije ponude i u kojem je javni naručitelj istodobno donio dvije odluke od kojih se jedna odnosi na odbijanje ponude jednog ponuditelja, a druga na dodjelu ugovora drugomu, odbijeni ponuditelj podnio žalbu protiv tih dviju odluka. U okviru preispitivanja odbijeni ponuditelj zahtijeva isključenje ponude uspješnog ponuditelja zato što potonja nije u skladu sa specifikacijama iz dokumentacije za nadmetanje.

U takvoj situaciji ponuditelju koji je podnio pravno sredstvo treba se priznati legitimni interes za isključenje ponude uspješnog ponuditelja koja, ovisno o slučaju, može dovesti do utvrđivanja nemogućnosti javnog naručitelja da odabere pravilnu ponudu (vidjeti u tom smislu ponude od 4. srpnja 2013., Fastweb, C 100/12, EU:C:2013:448, t. 33., kao i od 5. travnja 2016., PFE, C 689/13, EU:C:2016:199, t. 24.).

To se tumačenje potvrđuje odredbama članka 2.a stavaka 1. i 2. Direktive 92/13 koji izričito potvrđuju pravo ponuditelja koji nisu konačno isključeni iz podnošenja pravnih sredstava osobito protiv odluka naručiteljâ o dodjeli ugovora.

(t. 54.‑56., 59. i t. 2. izreke)
Predmet C‑392/16

Dumitru Marcu

protiv

Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF)

i

Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Bucureşti

(zahtjev za prethodnu odluku, koji je uputila Curtea de Apel Bucureşti)

„Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 199. stavak 1. točka (c) – Neidentifikacija obveznika PDV‑a – Prijenos porezne obveze – Hipotetska narav prethodnog pitanja – Nedopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku”

Sažetak – Presuda Suda (deveto vijeće) od 6. srpnja 2017.

Prethodna pitanja – Nadležnost Suda – Granice – Zahtjev za tumačenje odredbi prava Unije koje su očito neprimjenjive u glavnom postupku – Neprimjenjivost članka 199. stavka 1. točke (c) Direktive 2006/112 – Nedopuštenost

(čl. 267 UFEU‑a; Direktiva Vijeća 2006/112, čl. 135. st. 1. t. (j) i (k), čl. 137. st. 1. t. (b) i (c) i čl. 199. st. 1. t. (c))

Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Curtea de Apel București (Žalbeni sud u Bukureštu, Rumunjska) je nedopušten.

Samo u slučaju kada je država članica o kojoj je riječ odabrala dopustiti svojim poreznim obveznicima mogućnost iz članka 137. Direktive 2006/112 i kada je jedan od tih poreznih obveznika iskoristio tu mogućnost za transakcije iz članka 135. stavka 1. točaka (j) i (k) te direktive mehanizam prijenosa porezne obveze može se primijeniti na te transakcije na temelju njezina članka 199. stavka 1. točke (c).

Stoga, iako se transakcije iz glavnog predmeta ili neke od njih odnose na nepokretnu imovinu u smislu članka 135. stavka 1. točaka (j) i (k) Direktive 2006/112, s obzirom na to da Rumunjska u svojem zakonodavstvu nije primijenila mogućnost iz članka 137. stavka 1. točaka (b) i (c) Direktive 2006/112 da poreznim obveznicima dopusti pravo izbora u pogledu oporezivanja tih transakcija ili da, u nedostatku izričitog zahtjeva D. Marcua u skladu s člankom 137. te direktive, na te transakcije primjeni PDV, uvjeti za primjenu članka 199. stavka 1. točke (c) te direktive nisu ispunjeni pa se stoga ne može primijeniti mehanizam prijenosa porezne obveze predviđen tom direktivom.

Pod pretpostavkom, kao drugo, da transakcije iz glavnog predmeta obuhvaćaju nepokretnu imovinu u smislu članka 12. stavka 1. točaka (a) i (b) Direktive 2006/112, mehanizam prijenosa porezne obveze ne primjenjuje se na navedene transakcije jer se one ne nalaze među transakcijama koje su iscrpno navedene u članku 199. stavku 1. točkama (a) do (g) Direktive 2006/112.

(t. 47., 51., 52., 54. i izreka)
Članak 34. Uredbe br. 1829/2003 u vezi s načelom predostrožnosti, kako je propisano člankom 7. Uredbe br. 178/2002, treba tumačiti na način da državama članicama ne daje mogućnost da u skladu s člankom 54. Uredbe br. 178/2002 donesu privremene hitne mjere samo na temelju tog načela a da nisu ispunjeni materijalni uvjeti predviđeni člankom 34. Uredbe br. 1829/2003.

Naime, iako je, kako je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 78. svojeg mišljenja, načelo predostrožnosti, kako je opisano u članku 7. Uredbe br. 178/2002, opće načelo zakonodavstva o hrani, zakonodavac Unije u članku 34. Uredbe br. 1829/2003 utvrdio je precizno pravilo s ciljem donošenja hitnih mjera u skladu s postupcima iz članaka 53. i 54. Uredbe br. 178/2002. Doduše, kao što je to Sud naveo u točki 71. presude od 8. rujna 2011., Monsanto i dr. (C‑58/10 do C‑68/10, EU:C:2011:553), uvjeti predviđeni člankom 54. stavkom 1. Uredbe br. 178/2002 kojima je podvrgnuto donošenje hitnih mjera treba tumačiti uzimajući u obzir, među ostalim, načelo predostrožnosti, s ciljem osiguranja visoke razine zaštite života i zdravlja ljudi, osiguravajući pritom slobodno kretanje sigurne i zdravstveno ispravne hrane i hrane za životinje, što je bitan aspekt unutarnjeg tržišta. Međutim, to se načelo ne može tumačiti na način da dopušta odstupanje od odredaba predviđenih člankom 34. Uredbe br. 1829/2003 ili njihovu izmjenu, osobito njihovim ublažavanjem.

Usto valja navesti da, kao što je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 68. svojeg mišljenja, privremene mjere upravljanja rizikom koje se mogu donijeti na temelju načela predostrožnosti i hitne mjere donesene na temelju članka 34. Uredbe br. 1829/2003 nisu podvrgnute istom uređenju. Naime, iz članka 7. Uredbe br. 178/2002 proizlazi da je donošenje tih privremenih mjera podvrgnuto uvjetu da ocjena dostupnih informacija otkrije mogućnost štetnih učinaka za zdravlje, ali da postoji znanstvena nesigurnost. Nasuprot tomu, članak 34. Uredbe br. 1829/2003 dopušta primjenu hitnih mjera kad proizvodi odobreni na temelju te uredbe „vjerojatno” mogu predstavljati „ozbiljan” rizik za zdravlje ljudi, životinja ili okoliš.

(t. 46.‑48., 50., 54. i t. 3. izreke)
Predmet C‑436/16

Georgios Leventis

i

Nikolaos Vafeias

protiv

Malcon Navigation Co. ltd.

i

Brave Bulk Transport ltd.

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Areios Pagos)

„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Sudska nadležnost i izvršenje sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba (EZ) br. 44/2001 – Članak 23. – Ugovorna odredba o prenošenju nadležnosti – Ugovorna odredba o ugovorenoj nadležnosti u ugovoru sklopljenom između dvaju društava – Tužba za naknadu štete – Solidarna odgovornost zastupnikâ jednog od tih društava za deliktne radnje – Mogućnost navedenih zastupnika da se pozivaju na tu ugovornu odredbu”

Sažetak – Presuda Suda (sedmo vijeće) od 28. lipnja 2017.

Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Sudska nadležnost i izvršenje sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba br. 44/2001 – Prorogacija nadležnosti – Sporazum o prenošenju nadležnosti – Ugovorna odredba o prenošenju nadležnosti u ugovoru sklopljenom između dvaju društava – Ugovorna odredba na koju se ne mogu pozivati zastupnici jednog od navedenih društava radi osporavanja nadležnosti suda za postupanje povodom tužbe za naknadu štete kojom se zahtijeva utvrđenje njihove odgovornosti

(Uredba Vijeća br. 44/2001, čl. 23. st. 1.)

Članak 23. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da se na ugovornu odredbu o prenošenju nadležnosti u ugovoru sklopljenom između dvaju društava ne mogu pozivati zastupnici jednog od tih društava radi osporavanja nadležnosti suda za postupanje povodom tužbe za naknadu štete kojom se zahtijeva utvrđenje njihove solidarne odgovornosti za deliktne radnje koje su navodno počinili u obavljanju svojih dužnosti.

Doista, članak 23. Uredbe Bruxelles I jasno navodi da je njegovo područje primjene ograničeno na slučajeve u kojima se stranke „sporazume” o sudu. Sud je tako naveo da sud pred kojim se vodi postupak ima obvezu ispitati in limine litis jesu li stranke stvarno bile suglasne s ugovornom odredbom o prenošenju nadležnosti, a ta suglasnost mora biti jasna i precizna s obzirom na to da oblik koji zahtijeva članak 23. stavak 1. Uredbe Bruxelles I u tom smislu ima funkciju osigurati da pristanak doista bude utvrđen (presuda od 7. srpnja 2016., Hőszig, C‑222/15, EU:C:2016:525, t. 37. i navedena sudska praksa). Na taj način, ugovorna odredba o prenošenju nadležnosti unesena u ugovor u načelu može proizvoditi svoje učinke samo u odnosima između stranaka koje su pristale na sklapanje tog ugovora (presuda od 21. svibnja 2015., CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335, t. 64. i navedena sudska praksa).

(t. 33.‑35., 43. i izreka)
Predmet C‑126/16

Federatie Nederlandse Vakvereniging i dr.

protiv

Smallsteps BV

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Rechtbank Midden‑Nederland)

„Zahtjev za prethodnu odluku — Direktiva 2001/23/EZ — Članci 3. do 5. — Prijenosi poduzeća — Zaštita prava radnika — Iznimke — Postupak u slučaju insolventnosti — Prepack — Preživljavanje poduzeća”

Sažetak – Presuda Suda (treće vijeće) od 22. lipnja 2017.

Socijalna politika – Usklađivanje zakonodavstava – Prijenosi poduzeća – Zadržavanje prava radnika – Direktiva 2001/23/EZ – Područje primjene – Prijenos poduzeća do kojeg dolazi nakon otvaranja stečaja u kontekstu prepacka, koji je pripremljen ranije a proveden odmah nakon otvaranja stečaja – Uključenost

(Direktiva Vijeća 2001/23, čl. 3., 4. i 5. st. 1.)

Direktivu Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona, a osobito njezin članak 5. stavak 1., treba tumačiti na način da zaštita zaposlenika koju jamče njezini članci 3. i 4., ostaje na snazi, u situaciji kakva je ona iz glavnog postupka, u kojoj do prijenosa poduzeća dolazi nakon otvaranja stečaja, u okolnostima prepacka pripremljenog prije toga, a provedenog neposredno nakon otvaranja stečaja, u okviru kojeg, među ostalim, „budući stečajni upravitelj”, kojeg je imenovao sud, ispituje mogućnosti eventualnog nastavka poslovanja tog društva od strane treće osobe, i priprema se donijeti akte odmah nakon otvaranja stečaja, kako bi se taj nastavak poslovanja ostvario, i, pri čemu u tom pogledu nije relevantno da se cilj koji se ostvaruje operacijom prepacka odnosi i na maksimalizaciju dobitka od ustupanja za sve vjerovnike dotičnog društva.

U tim okolnostima, i pod uvjetom da to sud koji je uputio zahtjev provjeri, treba smatrati da – s obzirom na to da takva operacija, u konačnici, ne ide u smjeru likvidacije društva – gospodarski i socijalni cilj koji se njome ostvaruju ne mogu objasniti ni opravdati to da, kada je dotično poduzeće predmet potpunog ili djelomičnog prijenosa, njegovi zaposlenici budu uskraćeni za zaštitu koju im priznaje Direktiva 2001/23 (vidjeti, po analogiji, presudu od 7. prosinca 1995., Spano i dr., C 472/93, EU:C:1995:421, t. 28. kao i 30.).

(t. 50., 59. i izreka.)
Članak 148. točku (d) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da su usluge ukrcavanja tereta na brod ili iskrcavanja tereta s broda usluge za zadovoljavanje izravnih potreba plovila iz članka 148. točke (a) te direktive.

S tim u vezi valja istaknuti da je cilj članka 148. točke (c) Direktive 2006/112, poput cilja članka 148. točke (d) te direktive, koja na nju izravno upućuje, izuzeti od plaćanja PDV‑a usluge koje se odnose na međunarodni pomorski prijevoz te se, za određivanje tih usluga, poziva na same brodove, odnosno one iz točke (a) tog istog članka. Budući da su te dvije odredbe toliko slične i komplementarne, pojam „izravne potrebe broda i njegova tereta” valja tumačiti s obzirom na strukturu odredbi članka 148. točke (c) navedene direktive.

Međutim, valja istaknuti da članak 148. točka (c) Direktive 2006/112 osobito izuzima najam, popravak i održavanje ako se oni odnose na predmet koji služi korištenju broda iz točke (a) tog članka. U biti taj članak 148. točka (c) stoga zahtijeva postojanje veze između obavljene isporuke usluga i korištenja predmetnog broda (vidjeti u tom smislu presudu od 4. srpnja 1985., Berkholz, 168/84, EU:C:1985:299, t. 21.).

Usluge ukrcavanja i iskrcavanja tereta ispunjavaju taj uvjet. Naime, prijevoz tereta uobičajen je oblik korištenja brodova koji plove na otvorenome moru. Međutim, kako bi se teret mogao prevesti i kako bi se na taj način moglo koristiti brodom, potrebno je navedeni teret ukrcati na taj brod u polazišnoj luci te iskrcati u dolazišnoj luci.

(t. 22.‑24., 26., t. 1. izreke)
Predmet C‑36/16

Minister Finansów

protiv

Posnania Investment SA

(zahtjev za prethodnu odluku

koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny)

„Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 2. stavak 1. točka (a) – Članak 14. stavak 1. – Oporezive transakcije – Pojam ‚isporuka robe u zamjenu za plaćanje’ – Prijenos nekretnine državi ili teritorijalnoj jedinici radi podmirenja poreznog duga – Isključenje”

Sažetak – Presuda Suda (drugo vijeće) od 11. svibnja 2017.

Usklađivanje poreznih zakonodavstava – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Isporuka robe – Pojam – Pojam ‚isporuka robe u zamjenu za plaćanje – Prijenos nekretnine državi ili teritorijalnoj jedinici radi podmirenja poreznog duga – Isključenost

(Direktiva Vijeća 2006/112, čl. 2. st. 1. t. (a) i čl. 14. st. 1.)

Članak 2. stavak 1. točku (a) i članak 14. stavak 1. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da prijenos prava vlasništva na nekretnini od strane poreznog obveznika poreza na dodanu vrijednost na državnu riznicu države članice ili teritorijalne jedinice te države, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, radi plaćanja poreznih dugova, ne čini isporuku u zamjenu za plaćanje koja podliježe porezu na dodanu vrijednost.

Četvrto, u pogledu eventualno naplatnog karaktera transakcije prijenosa prava vlasništva na nekretnini na javni subjekt, u ovom slučaju, zemljišta na općinu radi plaćanja poreznih dugova, valja istaknuti da je isporuka robe obavljena „u zamjenu za plaćanje” u smislu članka 2. stavka 1. točke (a) Direktive o PDV‑u, samo ako između dobavljača i korisnika postoji pravni odnos tijekom kojeg su izmijenjene uzajamne činidbe, pri čemu naknada koju naplaćuje dobavljač predstavlja stvarnu protuvrijednost robe koja je isporučena (presude od 27. travnja 1999., Kuwait Petroleum, C‑48/97, EU:C:1999:203, t. 26., i od 21. studenoga 2013., Dixons Retail, C‑494/12, EU:C:2013:758, t. 32.).

Međutim, obveza plaćanja koju porezni obveznik, kao dužnik poreznog duga, ima prema poreznoj upravi, u svojstvu vjerovnika tog duga, jest jednostrana, s obzirom na to da plaćanje poreza na strani tog poreznog obveznika dovodi samo do zakonskog prestanka njegova duga, čak i ako on to izvrši, kao u ovom slučaju, prijenosom nekretnine.

Naime, porez jest obavezno davanje koje javno tijelo prikuplja od sredstava osoba koje potpadaju pod njegovu poreznu nadležnost. To je davanje namijenjeno tomu da se kroz javne proračune upotrebljava za javne usluge. To davanje, koje se odnosi na novčani iznos ili, kao u ovom slučaju, materijalnu imovinu, za posljedicu nema nikakvu činidbu javnog tijela ni, posljedično, nikakvu protučinidbu poreznog obveznika.

(t. 31., 33., 34., 42. i izreka)
Članak 7. točku (f) Direktive 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 24. listopada 1995. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom protoku takvih podataka, treba tumačiti na način da se njime ne nameće obveza priopćavanja osobnih podataka trećoj osobi kako bi joj se omogućilo pokretanje postupka pred građanskim sudom za naknadu štete koju je prouzročila osoba na koju se odnosi zaštita tih podataka. Međutim, članku 7. točki (f) te direktive ne protivi se takvo priopćavanje na temelju nacionalnog prava.

Međutim, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 82. do 84. svojeg mišljenja i što treba provjeriti nacionalni sud, u okolnostima poput onih u glavnom postupku nije opravdano odbiti oštećenoj strani priopćiti osobne podatke potrebne za pokretanje postupka naknade štete protiv osobe koja je prouzročila štetu ili, kad je to primjenjivo, protiv osoba koje imaju roditeljsku odgovornost ako je štetu prouzročila maloljetna osoba.

(t. 33., 34. i izreka)
Članak 220. stavak 2. točku (b) Uredbe br. 2913/92, kako je izmijenjena i dopunjena Uredbom br. 2700/2000, treba tumačiti na način da se, u predmetu poput onoga u glavnom postupku, iz informacija sadržanih u izvještaju Europskog ureda za borbu protiv prijevara (OLAF) može zaključiti da se uvoznik ne može pozvati na legitimno očekivanje na temelju te odredbe radi osporavanja naknadnog uzimanja u obzir uvoznih carina. Ipak, s obzirom na to da takav izvještaj sadržava samo opći opis predmetne situacije, a što treba provjeriti nacionalni sud, on sam po sebi nije dovoljan da bi se valjano utvrdilo da su u tom pogledu doista ispunjeni uvjeti, osobito u pogledu relevantnog ponašanja izvoznika. U takvim okolnostima je načelno na carinskim tijelima države uvoza da dokažu, pomoću dodatnih dokaza, da je to što su carinska tijela države izvoza izdala netočnu potvrdu o podrijetlu „obrazac A” pripisivo tomu što je izvoznik netočno predočio činjenice. Međutim, kada carinska tijela države uvoza nisu u mogućnosti podnijeti spomenuti dokaz, na uvozniku je, ako je potrebno, da dokaže da je spomenuta potvrda donesena na osnovi točnog prikaza činjenica od strane izvoznika.

(t. 50., t. 2. izreke)
Iz toga proizlazi da se Raad voor Vreemdelingenbetwistingen (Vijeće za sporove u vezi sa strancima) ne može smatrati sudom koji odlučuje u posljednjem stupnju, s obzirom na to da njegove odluke može nadzirati viša instanca pred kojom pojedinci mogu isticati prava koja im priznaje pravo Unije. Slijedom toga, odluke koje on donosi nisu odluke nacionalnog suda protiv kojih prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka, u smislu članka 267. trećeg stavka UFEU‑a.

Kako je to Sud naglasio u više navrata, sud koji odlučuje u posljednjem stupnju je po definiciji zadnja instanca pred kojom pojedinci mogu isticati prava koja im priznaje pravo Unije. Sudovi koji odlučuju u posljednjem stupnju dužni su osigurati ujednačeno tumačenje pravnih pravila na nacionalnoj razini (vidjeti, u tom smislu, presude od 30. rujna 2003., Köbler, C‑224/01 , EU:C:2003:513 , t. 34. i od 13. lipnja 2006., Traghetti del Mediterraneo, C‑173/03 , EU:C:2006:391 , t. 31. ).

Članak 267. treći stavak UFEU‑a treba tumačiti na način da sud koji odlučuje u posljednjem stupnju ne mora uputiti prethodno pitanje Sudu ako je žalba u kasacijskom postupku odbačena kao nedopuštena iz razloga koji su svojstveni postupku pred tim sudom, pod uvjetom da su poštovana načela ekvivalentnosti i djelotvornosti.

U tom pogledu najprije valja podsjetiti da kada protiv odluke nacionalnog suda nema pravnog lijeka, potonji je, u smislu članka 267. trećeg stavka UFEU‑a, načelno dužan uputiti prethodno pitanje Sudu ako se u predmetu koji je pred njim u tijeku pojavi pitanje koje se odnosi na tumačenje Ugovora o FEU‑u (presuda od 18. srpnja 2013., Consiglio Nazionale dei Geologi, C‑136/12, EU:C:2013:489, t. 25.).

Iz odnosa između drugog i trećeg stavka članka 267. UFEU‑a proizlazi da sudovi na koje se odnosi treći stavak imaju istu diskrecijsku ovlast kao i svi drugi nacionalni sudovi što se tiče odlučivanja je li im za donošenje vlastite odluke nužna odluka o određenom pitanju prava Unije. Ti sudovi stoga nisu dužni postaviti prethodno pitanje o tumačenju prava Unije koje se pred njima pojavilo ako pitanje nije bitno, to jest, u slučaju kada odgovor na to pitanje, koji god on bio, ne bi mogao imati nikakav utjecaj na rješavanje spora (presuda od 18. srpnja 2013., Consiglio Nazionale dei Geologi, C‑136/12, EU:C:2013:489, t. 26.).

Stoga, u slučaju kada, u skladu s postupovnim pravilima predmetne države članice, razloge koji su istaknuti pred sudom iz članka 267. trećeg stavka UFEU‑a treba proglasiti nedopuštenima, zahtjev za prethodnu odluku ne može se smatrati nužnim i relevantnim kako bi taj sud mogao donijeti svoju odluku.

(t. 42.‑44., 56. i t. 3. izreke)