MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MELCHIORA WATHELETA

od 30. svibnja 2017. ( 1 )

Predmet C‑657/15 P

Viasat Broadcasting UK Ltd

protiv

TV2/Danmark A/S,

Europske komisije

„Žalba – Državne potpore – Članak 107. stavak 1. UFEU‑a – Javna radiofuzijska usluga – Mjere koje su danska tijela poduzela u korist danskog pružatelja radiofuzijske usluge TV2/Danmark – Pojam ‚potpora koju dodijeli država članica ili koja se dodjeljuje putem državnih sredstava’ – Presuda Altmark”

1. Društvo Viasat Broadcasting UK Ltd (u daljnjem tekstu: Viasat) u svojoj žalbi zahtijeva djelomično ukidanje presude Općeg suda Europske unije u predmetu TV2/Danmark/Komisija ( 2 ), kojom je taj sud, s jedne strane, poništio Odluku Komisije 2011/839/EU ( 3 ) u dijelu u kojem je Europska komisija smatrala da su prihodi od oglašavanja iz 1995. i 1996., koji su posredstvom Fonda TV2 plaćeni TV2/Danmark, državne potpore, i, s druge strane, u preostalom dijelu odbio tužbu društva TV2/Danmark A/S (u daljnjem tekstu: TV2 A/S) za djelomično poništenje te odluke (TV A/S je dansko dioničko društvo za radiodifuziju koje je osnovano kako bi s računovodstvenim i poreznim učinkom od 1. siječnja 2003. zamijenilo neovisnog državnog poduzetnika TV2/Danmark (u daljnjem tekstu: TV2). Taj je predmet povezan s predmetima C‑649/15 P i C‑656/15 P koji se također odnose na žalbe protiv pobijane presude i u kojima danas također iznosim svoje mišljenje. Sličan je i predmetu u kojem je nedavno donesena presuda od 8. ožujka 2017., Viasat Broadcasting UK/Komisija (C‑660/15 P, EU:C:2017:178).

I. Činjenice iz kojih proizlazi spor

2. Budući da su činjenice iz kojih proizlazi ovaj predmet istovjetne činjenicama iz kojih proizlazi predmet C‑656/15 P, upućujem na točke 2. do 15. mojeg mišljenja u navedenom predmetu, koje također danas iznosim.

II. Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

3. Iz istih razloga upućujem na točke 16. do 19. mojeg mišljenja u predmetu C‑656/15 P.

III. O žalbi

4. U potporu svojoj žalbi društvo Viasat ističe dva žalbena razloga koji se odnose na pogreške koje se tiču prava, koje je počinio Opći sud, s jedne strane, time što je presudio da prihodi od oglašavanja iz 1995. i 1996., koji su posredstvom Fonda TV2 preneseni s društva TV2 Reklame na društvo TV2, nisu državna sredstva, i, s druge strane, time što je pogrešno tumačio drugi uvjet koji je Sud postavio u svojoj presudi od 24. srpnja 2003.Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415, i, što se tiče uvjeta koje Sud zahtijeva u toj presudi, „uvjeti iz presude Altmark”).

5. U skladu s člankom 76. stavkom 2. svojeg Poslovnika, Sud je procijenio da po završetku pisanog dijela postupka raspolaže dovoljnim informacijama te da stoga nije potrebno održati raspravu.

A. Prvi žalbeni razlog

1. Sažetak argumenata stranaka

6. Društvo Viasat u biti tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 220. pobijane presude presudio da Komisija u spornoj odluci nije trebala prihode od oglašavanja iz 1995. i 1996. kvalificirati kao državnu potporu jer ti prihodi ne predstavljaju „državna sredstva” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.

7. Komisija podupire društvo Viasat.

8. Društvo TV2 A/S i Kraljevina Danska osporavaju tu argumentaciju. U biti, tvrde: kao prvo, da predmetni prihodi ne predstavljaju državna sredstva ni, posljedično, državne potpore jer ne potječu od danske države, nego od aktivnosti društva TV2. Kao drugo, tvrde da okolnost da su društvo TV2 Reklame i Fond TV2 javna tijela u vlasništvu i pod nadzorom danske države u tom pogledu nije relevantna i, kao treće, da tvrdnje društva Viasat i Komisije o nadzoru koji provodi danska država nad sredstvima tih tijela proizlaze iz pogrešnog razumijevanja danskog prava. Društvo TV2 A/S također tvrdi da navedeni prihodi društvu TV2 nisu dali nikakvu konkurentsku prednost.

2. Ocjena

9. Prvi žalbeni razlog društva Viasat sličan je žalbenom razlogu Komisije koji je navela u potporu svojoj žalbi u predmetu C‑656/15 P, Komisija/TV2/Danmark jer obje stranke osporavaju tumačenje pojma „državna sredstva” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a i način na koji ga Opći sud primjenjuje u ovom slučaju.

10. Analiza jedinog žalbenog razloga koji je istaknula Komisija u predmetu C‑656/15 P, koju sam iznio u svojem današnjem mišljenju, prenosiva je mutatis mutandis na prvi žalbeni razlog društva Viasat u ovom predmetu. Stoga ću ovdje iznijeti samo sažetak te ocjene. Za potpuniju analizu upućujem na točke 24. do 97. navedenog mišljenja.

11. Kao prvo, što se tiče pripisivosti mjere, u ovom slučaju nije sporno da treba smatrati da su tijela javne vlasti bila uključena u donošenje te mjere ( 4 ).

12. Kao drugo, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da zahtjev da se prednost izravno ili neizravno dodjeljuje putem državnih sredstava ne podrazumijeva da je u svakom slučaju potrebno utvrditi postojanje prijenosa državnih sredstava kako bi se prednost dodijeljena jednom ili više poduzetnika mogla smatrati državnom potporom u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a ( 5 ).

13. Uzimajući u obzir ta razmatranja, ispitat ću je li Opći sud, presudivši da je Komisija počinila pogrešku koja se tiče prava time što je u spornoj odluci „državna sredstva” kvalificirala kao prihode od oglašavanja iz 1995. i 1996., koji su posredstvom Fonda TV2 preneseni s društva TV2 Reklame na društvo TV2, pravilno tumačio taj pojam „državnih sredstava” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.

14. Kao što društvo Viasat pravilno podsjeća, Sud je u presudi od 16. svibnja 2002., Komisija/Francuska, tzv. Stardust Marine (C‑482/99, EU:C:2002:294, t. 37.) presudio da „iz sudske prakse Suda proizlazi da [članak 107. stavak 1. UFEU‑a] obuhvaća sva novčana sredstva kojima se javne vlasti mogu zaista koristiti za potporu poduzećima, neovisno o tome pripadaju li ta sredstva trajno u državnu imovinu ili ne. Slijedom toga, čak i kada iznosi koji odgovaraju predmetnoj mjeri nisu u trajnom vlasništvu državne riznice, činjenica da oni cijelo vrijeme ostaju pod državnim nadzorom i tako na raspolaganju nadležnim državnim tijelima dovoljna je da bi ih se kvalificiralo kao državna sredstva” ( 6 ).

15. Sud je također u točki 38. iste presude presudio da „Komisija nije pogrešno protumačila pojam ‚državna sredstva’ iz [članka 107. stavka 1. UFEU‑a] time što je u spornoj odluci utvrdila da su sredstva javnih poduzetnika, kao što su sredstva banke Crédit Lyonnais i njezinih društava kćeri, pod državnim nadzorom i stoga na raspolaganju državi. Naime, država ostvarivanjem vladajućeg utjecaja nad takvim poduzećima svakako može usmjeravati upotrebu njihovih sredstava za financiranje, po potrebi, posebnih prednosti u korist drugim poduzetnicima”.

16. Međutim, u ovom je slučaju nesporno da je država (Kraljevina Danska) bila jedini dioničar dioničkog društva TV2 Reklame jer je država upisala kapital društva i jer je ministar kulture morao odobriti statute društva i njihove izmjene. Stoga je društvo TV2 Reklame u potpunosti bilo pod državnim nadzorom ( 7 ).

17. Slažem se s društvom Viasat da prijenos predmetnih sredstava, posredstvom Fonda TV2, nimalo ne utječe na njihovu kvalifikaciju „državnih sredstava” s obzirom na to da je Fond TV2 i javni poduzetnik pod nadzorom danske države.

18. Kao što je navedeno u sudskoj praksi Suda koju sam upravo naveo, čini mi se da je činjenica da su sredstva društva koje je u potpunom javnom vlasništvu države i pod njezinim nadzorom državna sredstva u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a dostatan razlog da se predloži ukidanje pobijane presude. Radi cjelovitosti, ispitat ću druge razloge koji će me dovesti do istog zaključka.

a) Podrijetlo sredstava nije odlučujuće

19. Opći sud je u točki 208. pobijane presude, iz sudske prakse navedene u točki 201. iste presude ( 8 ) u vezi s presudama od 16. svibnja 2000., Ladbroke Racing/Komisija (C‑83/98 P, EU:C:2000:248) i od 12. prosinca 1996., Air France/Komisija (T‑358/94, EU:T:1996:194), iznenađujuće zaključio da sredstva trećih osoba mogu predstavljati državna sredstva pod uvjetom da su ih vlasnici dobrovoljno stavili na raspolaganje državi (kao što su to učinili deponenti ustanove CDC‑P u navedenom predmetu Air France/Komisija) ili da su ih se vlasnici odrekli (poput nepotraživanih dobitaka kladitelja u predmetu u kojem je donesena navedena presuda Ladbroke Racing/Komisija), nakon čega je iz toga zaključio, u točkama 211. i 212. pobijane presude, da prihodi od oglašavanja o kojima je riječ u ovom slučaju potječu od oglašivača koji su kupili oglasni prostor na postaji TV2 i da se, slijedom toga, ne može smatrati da su ta sredstva pod nadzorom danske države jer ih vlasnici nisu dobrovoljno stavili na raspolaganje državi niti su ih se odrekli i de facto prepustili državi da njima upravlja.

20. Iz dva se razloga ne slažem sa zaključkom donesenim na temelju rasuđivanja u točkama 202. do 212. pobijane presude.

21. S jedne strane, suprotno onome što je navedeno u pobijanoj presudi, podrijetlo konkretnih sredstava i njihova prvotno privatna narav (u ovom slučaju, novac koji su isplatili poduzetnici koji su se željeli oglašavati na TV2) nisu važni kad se ispituje pravno pitanje jesu li sredstva koja su promijenila vlasnika te su u posjedu i pod nadzorom subjekta koji je u cijelosti u državnom vlasništvu „državna” sredstva. Stoga je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava (osobito u točkama 208., 211. i 212. pobijane presude) time što je stavljao naglasak na druge elemente, a ne na sama sredstva (i, konkretnije, njihovo podrijetlo) ( 9 ).

22. S druge strane, u točki 208. pobijane presude, Opći sud na temelju dviju presuda Suda pogrešno zaključuje da se mora ispuniti jedan ili drugi od dvaju „novih” i dodatnih uvjeta (vidjeti točku 19. ovog mišljenja) da bi se sredstva trećih osoba smatrala državnim sredstvima.

23. Naime, gore navedena sudska praksa ne sadržava nikakav dokaz na temelju kojeg bi se moglo zaključiti, kao što se navodi u pobijanoj presudi, da se sredstva javnih poduzetnika trebaju smatrati državnim sredstvima u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a samo ako su ih vlasnici namjerno stavili na raspolaganje državi ili su ih se odrekli i de facto prepustili državi da njima upravlja.

24. To nikako i ni u kojem slučaju ne proizlazi iz relevantne sudske prakse u okolnostima ovog predmeta, odnosno iz presude od 16. svibnja 2002., Francuska/Komisija, tzv. Stardust Marine (C‑482/99, EU:C:2002:294, t. 37. i 38.), koja je uostalom donesena nakon dviju presuda na kojima se pobijana presuda bezuspješno nastoji temeljiti.

25. Osim toga, dok drugi uvjet (sredstva kojih su se vlasnici odrekli), koji je predložio Opći sud, nema nikakvu očitu poveznicu s okolnostima ovog predmeta, prvi je uvjet (namjerno stavljanje sredstava na raspolaganje državi) protivan čak novijoj sudskoj praksi Općeg suda (presuda od 27. rujna 2012., Francuska/Komisija, T‑139/09, EU:T:2012:496, koja nije bila predmet žalbe, t. 63. i 64.) ( 10 ).

b) Nadzor tijela javne vlasti je odlučujući

26. Smatram da je Opći sud u točkama 212., 214. i 215. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava time što je preusko tumačio pojam „nadzor” u okviru ocjene pitanja je li danska država, posredstvom Fonda TV2, provodila nadzor nad sredstvima prenesenim s društva TV2 Reklame na društvo TV2.

27. Naime, i sâm Opći sud u pobijanoj presudi (točka 182.) navodi da iz članka 29. stavka 2. Zakona iz 1994. proizlazi da se Fond TV2 financira iz dobiti ostvarene oglašavanjem na postaji TV2. Također iz istog članka proizlazi da je upravo ministar kulture odlučivao o tome koji dio dobiti društva TV2 Reklame treba isplatiti Fondu TV2. Kao što je Opći sud iznio u točki 181. pobijane presude i kao što je navedeno u uvodnoj izjavi 81. sporne odluke, ministar kulture mogao je upotrijebiti dio dobiti društva TV2 Reklame koji nije isplaćen Fondu TV2, uz suglasnost financijskog odbora Folketinga (danski parlament), za povrat prethodno navedenog državnog jamstva ili u neku drugu kulturnu svrhu (vidjeti članak 33. Zakona iz 1994. ( 11 )).

28. Stoga je država imala sva prava i cjelovit nadzor nad dobiti društva TV2 Reklame te je izravno iz zakonodavstva proizlazilo da su ta sredstva mogla poslužiti i u druge svrhe osim u svrhu prijenosa na Fond TV2.

29. Budući da je ministar kulture mogao odlučiti da će sredstva poslužiti u drugu svrhu osim u svrhu prijenosa na Fond TV2, valja zaključiti da je država provodila nadzor nad tim sredstvima, bez obzira na način na koji je ministar kulture zapravo odlučio upotrijebiti ta sredstva u određenoj godini.

30. Osim toga, samo je ministar kulture mogao odrediti iznos koji će se u određenoj godini prenijeti iz Fonda TV2 na društvo TV2, s obzirom na to da se prijenos sredstava iz Fonda TV2 na društvo TV2 mogao provesti samo u skladu s proračunskim okvirom društva TV2 koji je utvrdio ministar kulture ( 12 ).

31. Slijedom toga, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava, s jedne strane, time što nije uzeo u obzir, u svojoj ocjeni je li riječ o državnim sredstvima, činjenicu da je država imala sva prava i cjelovit nadzor nad sredstvima društva TV2 Reklame te je mogla odlučiti trebaju li se ta sredstva prenijeti na Fond TV2 ili upotrijebiti u druge svrhe, na primjer u kulturne svrhe, i, s druge strane, time što nije uzeo u obzir činjenicu da je država provodila cjelovit nadzor nad sredstvima Fonda TV2 te je stoga mogla jednostrano odlučiti u kojem trenutku i u kojem iznosu ta sredstva treba prenijeti na društvo TV2.

c) Opći sud pogrešno je protumačio presudu od 13. ožujka 2001., PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160)

32. Kako bi opravdao svoju argumentaciju da danska tijela nisu provodila dovoljan državni nadzor da bi se predmetna sredstva mogla kvalificirati kao „državna sredstva”, Opći sud usporedio je ovaj predmet s predmetom u kojem je donesena presuda od 13. ožujka 2001., PreussenElektra, (C‑379/98, EU:C:2001:160).

33. Suprotno tome, smatram ( 13 ) (kao i društvo Viasat) da se dva predmeta činjenično i pravno znatno razlikuju.

34. Naime, u presudi od 13. ožujka 2001., PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2001:160) Sud je također isključio kvalifikaciju „državne potpore” jer prednosti, dodijeljene proizvođačima električne energije iz obnovljivih izvora energije, financiraju isključivo privatni opskrbljivači električnom energijom iz sredstava nad kojima država ni u jednom trenutku nije imala nadzor i koja slijedom toga „zapravo nikada ne izlaze iz privatnog sektora” (vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika F. G. Jacobsa u predmetu PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2000:585, t. 166.). U istom smislu, presuda od 5. ožujka 2009.UTECA (C‑222/07, EU:C:2009:124; na koju se Opći sud isto tako pozvao u pobijanoj presudi) odnosi se, kao i predmet u kojem je donesena presuda od 13. ožujka 2001.PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), na situaciju u kojoj predmetna sredstva ni u jednom trenutku nisu izašla iz privatnog sektora.

35. Razlike između ovog predmeta i spisa predmeta u kojem je donesena presuda od 13. ožujka 2001., PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), ističu se dvama drugim elementima.

36. S jedne strane, ovaj se predmet odnosi na prijenose sredstava iz javnog poduzetnika nakon odluke koju ministar kulture donosi svake godine, dok je u predmetu u kojem je donesena presuda od 13. ožujka 2001., PreussenElektra, (C‑379/98, EU:C:2001:160), riječ o općoj zakonskoj odredbi o prijenosima naloženima određenim poduzetnicima u korist druge kategorije operatora (uglavnom privatnih).

37. S druge strane, u predmetu u kojem je donesena presuda od 13. ožujka 2001., PreussenElektra, (C‑379/98, EU:C:2001:160), predmetno društvo (PreussenElektra) nije bilo zaduženo za upravljanje mjerom potpore jer se nije radilo o sustavu naknada putem kojeg su društva, koja su snosila dodatne troškove, zbog toga primala naknadu.

38. Slijedom toga, rješenje iz te presude ne može se primijeniti na situaciju u kojoj je država stvorila zaseban pravni subjekt, kao što je društvo TV2 Reklame, te ga ovlastila da upravlja mjerom potpore ( 14 ).

39. Suprotno tome, činjenice u ovom slučaju vrlo su slične činjenicama u predmetu u kojem je donesena presuda od 17. srpnja 2008., Essent Netwerk Noord i dr., (C‑206/06, EU:C:2008:413) ( 15 ).

40. Društvo u javnom vlasništvu (SEP) ovlašteno je za prikupljanje iznosa putem povećanja cijene koje je nizozemska država zakonom nametnula kupcima električne energije radi suzbijanja troškova koji nisu u skladu s tržištem. U praksi, to je povećanje plaćeno operatoru sustava koji je svake godine te prihode trebao prenijeti na SEP. SEP je zatim zadržao 400 milijuna nizozemskih guldena (NLG) (181512086,40 eura) kako bi pokrio troškove koji nisu u skladu s tržištem nastale u 2000. te je višak vratio ministru.

41. Sud je u tom predmetu presudio da, kao prvo, nije važno što je to određeno društvo (SEP) istovremeno središnje tijelo za prikupljanje poreza, upravitelj prikupljenih sredstava i korisnik jednog dijela tih sredstava jer je moguće razlikovati različite uloge SEP‑a i nadzirati korištenje sredstava, što za posljedicu ima, prema mišljenju Suda, da, „sve dok si to određeno društvo nije dodijelilo iznos od 400 milijuna NLG [181512086,40 eura], u kojem trenutku može s njim slobodno raspolagati, taj iznos ostaje pod državnim nadzorom i time na raspolaganju nacionalnim tijelima, što je dovoljno da se može kvalificirati kao državna sredstva (vidjeti u tom smislu presudu od 16. svibnja 2002., Francuska/Komisija, [tzv. Stardust Marine] C‑482/99, EU:C:2002:294, t. 37.)”.

42. Sud je zatim pojasnio da je predmetna mjera u ovom predmetu različita od mjere iz presude od 13. ožujka 2001., PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), „u kojoj je Sud presudio, u točki 59., da obveza privatnih opskrbljivača električnom energijom da električnu energiju iz obnovljivih izvora energije kupuju po utvrđenim minimalnim cijenama ne dovodi do izravnog ili neizravnog prijenosa državnih sredstava na poduzetnike koji proizvode tu vrstu električne energije. U potonjem slučaju, država nije ovlastila poduzetnike za upravljanje državnim sredstvom, već su ona bila obvezana na otkup iz svojih vlastitih financijskih sredstava” (presuda od 17. srpnja 2008.Essent Netwerk Noord i dr., C‑206/06, EU:C:2008:413, t. 74.).

43. Kao i u predmetu u kojem je donesena potonja presuda, društvo TV2 Reklame neovisna je javna ustanova osnovana radi prikupljanja sredstava prodajom oglasnog prostora na postaji TV2, koju je država ovlastila za upravljanje tim sredstvima.

44. Uostalom, isto se rasuđivanje primjenjuje u pogledu Fonda TV2, s obzirom na to da je riječ o javnoj ustanovi i da je ministar također mogao raspolagati sredstvima fonda.

45. Kao i u presudama navedenima u bilješci 14. ovog mišljenja, zakonodavac je uspostavio sustav na temelju kojeg društvo u javnom vlasništvu (u ovom slučaju društvo TV2 Reklame) prima naknadu za potporu kojom upravlja, u ovom slučaju u obliku prava na prodaju oglasnog prostora društva TV2.

46. Tome treba dodati da društvo TV2 Reklame nije bilo obvezano na otkup od društva TV2 iz svojih vlastitih financijskih sredstava, suprotno onome što je bio slučaj u presudi od 13. ožujka 2001., PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160). Međutim, iz danskog zakonodavstva proizlazi da je društvo TV2 trebalo staviti oglasni prostor na raspolaganje društvu TV2 Reklame i da stoga društvo TV2 Reklame nije bilo dužno kupiti taj oglasni prostor od društva TV2 po unaprijed određenoj cijeni, kao što je to bio slučaj u navedenoj presudi.

47. Iz toga slijedi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da je ovaj predmet sličan predmetu u kojem je donesena presuda od 13. ožujka 2001., PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), a to pogrešno tumačenje bilo je ključno u obrazloženju Općeg suda za poništenje sporne odluke.

d) Nepostojanje razlike u pogledu podrijetla prihoda od pristojbi i prihoda od oglašavanja

48. Kao što ističe društvo Viasat, iz prethodno navedenog proizlazi da je neophodno, kako bi se sredstva iz Fonda TV2 pravilno kvalificirala, da se sredstva društva TV2 Reklame kvalificiraju kao „državna sredstva” jer su ona i nakon prijenosa na Fond TV2 državna sredstva, kao i prihodi od pristojbi za medije. Slijedom toga, sva sredstva iz Fonda TV2 mogu se kvalificirati kao „državna sredstva”.

49. Naime, razlika, koju je istaknuo Opći sud, između podrijetla prihoda od oglašavanja, koji su posredstvom Fonda TV2 preneseni s društva TV2 Reklame na društvo TV2, i podrijetla prihoda od pristojbe za medije, prenesenih iz Fonda TV2 na društvo TV2, u ovom slučaju nije ni logična ni opravdana.

50. Teško je odrediti u čemu se razlikuju sredstva iz plaćanja na koje se zakonom obvezuju privatni korisnici za pristupanje programima državne televizije od plaćanja privatnih oglašivača za dobivanje oglasnog prostora u tim medijima. U oba je slučaja riječ o sredstvima trećih osoba koja se plaćaju javnom poduzetniku, bilo to društvo Danmarks Radio ili društvo TV2 Reklame, u zamjenu za protučinidbu.

51. Pogreške koje se tiču prava, koje sam istaknuo, otkrivaju razloge iz kojih je Opći sud zaključio da tim dvjema vrstama sredstava treba drukčije pristupati iako se ne razlikuju po pitanju podrijetla.

52. Iz navedenog proizlazi da prvi žalbeni razlog treba prihvatiti.

B. Drugi žalbeni razlog

1. Sažetak argumenata stranaka

53. Društvo Viasat tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 106. pobijane presude presudio da je sporna odluka zahvaćena pogreškom koja se tiče prava u pogledu dosega drugog uvjeta iz presude Altmark.

54. Prema mišljenju društva Viasat, s obzirom na to da je podnesena tužba za poništenje, Opći sud trebao je ispitati samo obrazloženje te odluke te svoju ocjenu nije trebao temeljiti na tumačenju te odluke koje je Komisija iznijela tijekom postupka. U tom pogledu, društvo Viasat tvrdi da, suprotno onome što je Opći sud presudio u točkama 97., 99. i 104. do 106. pobijane presude, u relevantnim uvodnim izjavama navedene odluke uopće se ne navodi da drugi uvjet iz presude Altmark „uključuje pojam učinkovitosti korisnika naknade”. Društvo Viasat smatra da je cilj tog uvjeta, kojim se nalaže da se parametri izračuna naknade unaprijed utvrde na objektivan i transparentan način, spriječiti zlouporabu pojma „javna usluga”. Međutim, društvo Viasat smatra da intervencija danskog parlamenta nije dovoljna da bi se ispunio navedeni uvjet.

55. Komisija podupire društvo Viasat.

56. Društvo TV2 A/S i Kraljevina Danska osporavaju dopuštenost drugog žalbenog razloga.

57. U pogledu merituma, društvo TV2 A/S osporava da se ocjena Općeg suda u pogledu dosega drugog uvjeta iz presude Altmark temelji samo na tumačenju sporne odluke koje je Komisija iznijela u pisanom dijelu postupka. Suprotno tome, Opći sud temeljio je svoju ocjenu i na obrazloženju sporne odluke i na tumačenju te odluke koje je Komisija iznijela tijekom postupka. U svakom slučaju, društvo TV2 A/S smatra da su parametri izračuna naknade, u skladu s drugim uvjetom iz presude Altmark, bili unaprijed utvrđeni na objektivan i transparentan način.

2. Ocjena

58. Slažem se s društvom TV2 A/S i Kraljevinom Danskom da je taj žalbeni razlog nedopušten.

59. Društvo Viasat potvrđuje da su zaključci iz pobijane presude u pogledu drugog uvjeta iz presude Altmark na njega izravno i osobno utjecali.

60. Međutim, istovremeno priznaje da taj dio pobijane presude zasebno ne utječe na njezinu izreku (točke 30. i 31. žalbe).

61. Naime, budući da izreka pobijane presude ide u korist društvu Viasat i ne uključuje nijedan element povezan s drugim uvjetom iz presude Altmark, društvo Viasat nema nužan interes kojim bi se opravdalo da Sud provjeri obrazloženje pobijane presude u pogledu tog drugog uvjeta.

62. Dovoljno je utvrditi da takav žalbeni razlog, osim što mu nije cilj potpuno ili djelomično ukidanje odluke Općeg suda sadržane u njezinoj izreci, i da ga stoga treba proglasiti nedopuštenim već samo iz tog razloga, imao bi smisla samo ako se prihvati prvi žalbeni razlog društva TV2 A/S u predmetu C‑649/15 P, TV2/Danmark/Komisija o primjeni četvrtog uvjeta iz presude Altmark, što nije slučaj prema mojem današnjem mišljenju u navedenom predmetu, tako da se u svakom slučaju treba smatrati bespredmetnim.

63. Naime, argumentacija društva Viasat, prema kojoj Sud može ispitati meritum navedenog žalbenog razloga jer obrazloženje pobijane presude koja se odnose na drugi uvjet iz presude Altmark izravno i osobno utječu na to društvo, iako mu izreka pobijane presude Općeg suda ide u korist, ne utječe na tu ocjenu.

64. Stoga valja odbaciti taj žalbeni razlog kao nedopušten i, u svakom slučaju, odbiti kao bespredmetan.

65. Podredno, valja istaknuti da je u predmetu C‑660/15 P društvo Viasat također tvrdilo u svojoj žalbi da se drugi uvjet iz presude Altmark nije poštovao.

66. Sud je u međuvremenu odbio navedenu žalbu u presudi od 8. ožujka 2017., Viasat Broadcasting UK/Komisija (C‑660/15 P, EU:C:2017:178). Prema mišljenju Suda, „Opći sud […] nije počinio pogrešku koja se tiče prava kad je u pobijanoj presudi zaključio da članak 106. stavak 2. UFEU‑a Komisiji ne nalaže uzimanje u obzir drugog i četvrtog uvjeta iz presude Altmark kako bi odlučila je li državna potpora spojiva s unutarnjim tržištem na temelju te odredbe”.

67. Iz toga slijedi da drugi žalbeni razlog treba odbiti.

C. Učinak ukidanja pobijane presude

68. Budući da je tužitelj u prvom stupnju svojim četvrtim tužbenim razlogom, istaknutim u prilog trećem podrednom tužbenom zahtjevu, prigovorio Komisiji da je počinila pogrešku koja se tiče prava jer je iznose prihoda od oglašavanja iz 1995. i 1996., koji su mu preneseni posredstvom Fonda TV2, smatrala državnim potporama i s obzirom na moju analizu prvog žalbenog razloga, jasno je da Sud mora sâm odlučiti i odbiti u cijelosti treći dio tužbenog zahtjeva koji je podredno istaknuo tužitelj u prvom stupnju.

IV. Troškovi

69. U skladu s člankom 138. stavkom 3. Poslovnika Suda, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima, svaka stranka snosi vlastite troškove. S obzirom na to da je društvo Viasat uspjelo u prvom, a nije uspjelo u drugom zahtjevu, smatram da društvu TV2 A/S treba naložiti snošenje vlastitih troškova i 50 % troškova društva Viasat te da, što se ostalog tiče, stranke moraju snositi vlastite troškove.

70. U skladu s člankom 140. stavkom 1. Poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Kraljevina Danska, kao intervenijent pred Općim sudom, snosi vlastite troškove.

V. Zaključak

71. Iz tih razloga, predlažem Sudu da odluči na sljedeći način: – ukine presudu Općeg suda od 24. rujna 2015., TV2/Danmark/Komisija (T‑674/11, EU:T:2015:684), s obzirom na to da je potonji sud poništio odluku Komisije 2011/839/EU od 20. travnja 2011. o mjerama koje je Danska poduzela (C 2/03) u korist TV2/Danmark samo zato što je Komisija u njoj smatrala da su prihodi od oglašavanja iz 1995. i 1996., koji su posredstvom Fonda TV2 plaćeni TV2/Danmark, državne potpore; – odbije u cijelosti treći dio tužbenog zahtjeva koji je podredno istaknuo tužitelj u prvom stupnju; – odbije žalbu u preostalom dijelu; i – presudi da društvo TV2 Danmark A/S snosi 50 % troškova društva Viasat Broadcasting UK Ltd te da, što se ostalog tiče, stranke snose vlastite troškove.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) Presuda od 24. rujna 2015., TV2/Danmark/Komisija (T 674/11, EU:T:2015:684, u daljnjem tekstu: pobijana presuda.

( 3 ) Odluka od 20. travnja 2011., o mjerama koje je Danska poduzela (C 2/03) u korist TV2/Danmark (SL 2011., L 340, str. 1., u daljnjem tekstu: sporna odluka).

( 4 ) Vidjeti presude od 16. svibnja 2002., Francuska/Komisija tzv. Stardust Marine (C‑482/99, EU:C:2002:294 t. 52.); od 19. prosinca 2013., Association Vent De Colère! i dr., (C‑262/12, EU:C:2013:851, t. 17.), i rješenje od 22. listopada 2014., Elcogás (C‑275/13, neobjavljeno, EU:C:2014:2314, t. 22.).

( 5 ) Vidjeti osobito presude od 16. svibnja 2002., Francuska/Komisija, tzv. Stardust Marine (C‑482/99, EU:C:2002:294, t. 36.); od 30. svibnja 2013., Doux Élevage et Coopérative agricole UKL‑ARREE, (C‑677/11, EU:C:2013:348, t. 34.), i od 19. prosinca 2013., Association Vent De Colère! i dr. (C‑262/12, EU:C:2013:851, t. 19.).

( 6 ) Sud upućuje na presudu od 16. svibnja 2000., Francuska/Ladbroke Racing i Komisija, C‑83/98 P, EU:C:2000:248, t. 50. Vidjeti i bilješku 15. mojeg današnjeg mišljenja u predmetu C‑656/15 P.

( 7 ) To proizlazi iz članka 31. stavka 1. Bekendtgørelse af lov om radio- og fjernsynsvirksomhed (Kodificirani danski zakon br. 578 o radiofuzijskim uslugama) od 24. lipnja 1994. (u daljnjem tekstu: Zakon iz 1994.) Vidjeti i uvodne izjave 80., 89. i 90. sporne odluke.

( 8 ) Presude od 30. svibnja 2013., Doux Élevage i Coopérative agricole UKL‑ARREE, (C‑677/11, EU:C:2013:348, t. 35 i navedena sudska praksa), i od 15. siječnja 2013., Aiscat/Komisija, (T‑182/10, EU:T:2013:9, t. 104.)

( 9 ) Vidjeti u tom pogledu moje današnje mišljenje u predmetu C‑656/15 P (t. 46. i sljedeće točke).

( 10 ) Vidjeti moje današnje mišljenje u predmetu C‑656/15 P, t. 59.

( 11 ) Vidjeti i uvodne izjave 81. i 84. sporne odluke.

( 12 ) Vidjeti članak 30. Zakona iz 1994., naveden u bilješci 28. mojeg današnjeg mišljenja u predmetu C‑656/15 P.

( 13 ) Kao i K. Bacon, European Union Law of State Aid, Oxford University Press, 2017., koja, nakon svojeg komentara o predmetu od 13. ožujka 2001. (C‑379/98, EU:C:2001:160), nadalje navodi da „[a] rather different example of the analysis of payments from private parties was the advertising revenues paid to the Danish broadcaster TV2, which the [General] Court held were not State resources despite the fact that the Danish authorities could restrict the percentage of those revenues that was transferred to TV2” (moje isticanje).

( 14 ) Presude od 17. srpnja 2008., Essent Netwerk Noord i dr. (C‑206/06, EU:C:2008:413, t. 74.); od 19. prosinca 2013., Association Vent De Colère! i dr. (C‑262/12, EU:C:2013:851, t. 35.), i rješenje od 22. listopada 2014., Elcogás (C‑275/13, neobjavljeno, EU:C:2014:2314, t. 32.)

( 15 ) Vidjeti osobito točku 74. Vidjeti i rješenje od 22. listopada 2014., Elcogás (C‑275/13, neobjavljeno, EU:C:2014:2314, t. 32.).