ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
73.

Ispitivanje uvodnih izjava navedene uredbe upućuje na to da je konkretan cilj koji se navodi u prethodnoj točki dio šire volje zakonodavca da se postigne i osigura isplativost europske javne službe, u kontekstu nastale gospodarske krize koja podrazumijeva politiku smanjenja javnih izdataka, pri čemu se i dalje provodi zapošljavanje kvalitetnog osoblja na najširoj mogućoj zemljopisnoj osnovi. Vijeće je pojasnilo da se osuvremenjivanjem pravila kojima se uređuje naknada godišnjih putnih troškova do matičnog mjesta i dopust za odlazak u matičnu zemlju uzeo u obzir razvoj zračnog prometa koji se odlikuje redovnim letovima do raznih odredišta po prihvatljivim cijenama. Tom se objektivnom utvrđenju može dodati i to da je komunikacija putem interneta jednostavna i besplatna, što pridonosi i održavanju veze s matičnim mjestom.
81.

To priznanje upućuje na to da su potrebe javnog naručitelja za nekretninom stvarno bile prevladavajuće za izvođenje radova. To samo po sebi možda ne bi bilo dovoljno za potvrdu povrede obveze koja se stavlja na teret Republici Austriji, ali tome se dodaje činjenica da su strukturni i drugi oblici elemenata zgrade prilagođeni, kao što sam to već istaknuo, upravo tim potrebama.
33.

Međutim, ako se cijena koja se pripisuje pojedinačnim sastavnicama usluge ne može jednostavno odrediti, to ide u prilog jedinstvenoj složenoj usluzi. Naime, u suprotnom bi rastavljanje bilo umjetno. To je primjerice slučaj u pogledu usluga parkiranja i prijevoza izvan zračne luke (takozvani off‑airport park and ride services) kad klijenti ostave svoje vozilo na parkiralištu izvan prostora zračne luka, a upravitelj parkirališta preuzima prijevoz do zračne luke ( 32 ). Ako cijena ovisi samo o trajanju parkiranja a da se zasebno ne obračuna prijevoz, to određivanje cijene ide u prilog jedinstvenoj složenoj usluzi ( 33 ).
123.

Valja imati na umu da poništenje akta Unije obično rezultira njegovim uklanjanjem iz pravnog poretka Unije od datuma kada je stupio na snagu, to jest ima retroaktivne (ex tunc) učinke ( 30 ). Međutim, u skladu s ustaljenom sudskom praksom spomenutom u točkama 109. do 111. pobijane presude, članak 264. drugi stavak UFEU‑a dopušta sudovima Unije da ublaže retroaktivne učinke poništenja tako što propisuje da ti sudovi mogu, ako to smatraju potrebnim, navesti koji se učinci akta koji je proglašen ništavim moraju smatrati konačnima. Ta se odredba među ostalim tumači na način da zbog razloga pravne sigurnosti kao i sprečavanja nazadovanja politika Unije, primjerice u područjima javnog zdravlja i zaštite okoliša, dopušta da se učinci akta Unije koji je proglašen ništavim zadrže dok dotična institucija ili tijelo Unije ne usvoji odgovarajuće mjere ( 31 ).
23.

Četvrto pitanje odnosi se u biti na pravilo predviđeno u članku 21. stavku 1. točki (b) podtočki i. Uredbe Bruxelles I.a. Tim se pitanjem želi odrediti je li moguće utvrditi „mjest[o] u kojem ili iz kojeg zaposlenik redovno obavlja svoj rad”, u smislu te odredbe, u okolnostima u kojima zaposlenik nije obavio nijedan posao. Kao što to naglašava sud koji je uputio zahtjev, Sud dosad nikad nije odlučivao o načinu na koji se navedena odredba treba tumačiti u takvom kontekstu. U odjeljku C iznijet ću razloge zbog kojih se, čak u tim okolnostima, to „mjesto” može utvrditi i zbog kojih ono ne odgovara mjestu u kojem je sklopljen ugovor o radu ni mjestu u kojem je zaposlenik čekao radni angažman, kao što to predlaže sud koji je uputio zahtjev, nego mjestu u kojem je zaposlenik trebao obavljati svoj rad, koje je dogovoreno u tom ugovoru.
21.

Konkretno, odlukom kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku utvrđuje se da je OI POCU MEN izdao dužnički instrument zbog toga što ASE nije poštovao pravna pravila koja se odnose na najveći broj radnih sati dnevno: to mi se čini dovoljnim kako bi se opravdalo ispitivanje odredbi Direktive 2003/88 koje se odnose na ograničenja dnevnog radnog vremena. Sud koji je uputio zahtjev treba ispitati je li OI POCU MEN pravilno izdao sporni dužnički instrument, ali s obzirom na to da se postavljena pitanja odnose na tumačenje pravnog pravila Unije, Sud je u načelu dužan donijeti odluku. Naime, kao što je to nedavno potvrdio Sud „ isključivo [je] na nacionalnom sucu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu” ( 3 ).
17.

Međutim, High Court of Justice in Northern Ireland, Queen’s Bench Division (Visoki sud Sjeverne Irske, Odjel Queen’s Bench) njegovu je tužbu odbio uz obrazloženje da Uredba br. 4/2009 ne sadržava nijednu odredbu koja njezino područje primjene ograničava samo na sudske naloge za uzdržavanje donesene nakon pristupanja Poljske Uniji. Osim toga, ako članak 75. stavak 2. Uredbe br. 4/2009 nije primjenjiv na predmetni slučaj, primjenjuje se, u skladu s člankom 75. stavkom 3. te uredbe, njezino poglavlje VII. jer je Poljska stranka Haškog protokola. High Court of Justice in Northern Ireland, Queen’s Bench Division (Visoki sud Sjeverne Irske, Odjel Queen’s Bench) stoga je utvrdio da su odluke poljskog suda pravilno registrirane i izvršene na temelju tog poglavlja. T. K. F. je protiv te odluke potom podnio žalbu Court of Appeal in Northern Ireland (Žalbeni sud Sjeverne Irske; u daljnjem tekstu: sud koji je uputio zahtjev).
16.

Komisija smatra da je predmetno zadiranje u politiku slobodnog određivanja cijena namijenjeno zaštiti određenih domaćih gospodarskih subjekata, a ne zaštiti interesa potrošača, kako to Mađarska navodi. Za zaštitu interesa potrošača bilo bi dovoljno zabraniti prodaju po cijenama koje ne pokrivaju troškove. Državna intervencija u ovom slučaju nadilazi zabranu prodaje po cijenama koje ne pokrivaju troškove te se ne čini da potrošačima donosi ikakvu korist. Komisija tvrdi da članak 3. stavak 2. točka (u) Zakona XCV. iz 2009. sam po sebi predstavlja proizvoljnu diskriminaciju i praksu protivnu članku 34. UFEU‑a, zbog čega drukčiji statistički podaci, koji bi upućivali na to da ta sporna mjera nije diskriminirajuća, nisu relevantni. Komisija također smatra da pojam „istovjetni proizvodi” dovodi do neizvjesnosti te stoga do povrede članka 34. UFEU‑a. Komisija u tom pogledu ističe da bi određeni trgovci na malo mogli, primjerice, navesti na proizvodu pasminu krava koje su proizvele UHT mlijeko, kako to neki već i čine u pogledu mesnih proizvoda. Ti se proizvodi zbog nacionalnih pravila u pitanju ne mogu prodavati po višoj cijeni jer se na sve UHT mlijeko s udjelom masti od, primjerice, 2,8 % treba, prema navodu Mađarske, primijeniti ista profitna marža. To bi moglo negativno utjecati na potrošača i utjecati na slobodno kretanje robe.
27.

Štoviše, sud koji je uputio zahtjev smatra da činjenica da žalitelj osporava relevantnost statističkih klasifikacija za određivanje stope PDV‑a primjenjive na prodaju gotovih jela dovodi do toga da se presudna važnost pridaje razvrstavanju tih usluga u opseg izraza „usluge restorana” ili njihovom isključenju iz tog područja. Prema mišljenju tog suda, odlučujući su različiti uvjeti u kojima se poslužuju jela namijenjena prodaji. Sa stajališta prosječnog kupca, prodaju radi konzumacije na licu mjesta u infrastrukturi koja je prilagođena toj svrsi, pri čemu nema specijalizirane konobarske usluge i s ograničenom mogućnosti personalizacije naručenog jela, treba razlikovati od prodaje prehrambenih proizvoda kupcima koji do odgovarajućeg mjesta smještenog izvan prodajnog mjesta dolaze vozilom (drive in) ili pješice (walk through), kao i od prodaje u prostorima za konzumaciju hrane (food court). U tim slučajevima, s kupčeva stajališta, mogućnost korištenja infrastrukture koju nudi žalitelj ne predstavlja ključni dio usluge koju žalitelj pruža.
60.

Međutim, ne smatram da je Sud na taj način htio postaviti osobito visoke zahtjeve u pogledu ugovora o najmu u smislu odredbi o PDV‑u. Ti zahtjevi ne prelaze okvire prava koje se tom vrstom ugovora priznaje najmoprimcu na korištenje predmetom najma i zaštitu od uplitanja trećih neovlaštenih osoba u to pravo (i njegovo ostvarivanje). Međutim, to ne isključuje prava koja vlasniku predmeta najma (ili općenitije, najmodavcu) pripadaju prema zakonu ili na temelju ugovora koji su sklopile stranke. To ne isključuje ni to da najmoprimac može imati određene obveze povezane s predmetom najma po drugoj osnovi, na primjer na temelju radnog odnosa koji ga povezuje s najmodavcem.
75.

Naposljetku i kao treće, Opći sud je počinio pogrešku koja se tiče prava presudivši da OLAF mora ispitati mogućnost sukoba interesa između podnositelja pritužbe i žalitelja samo ako je on očito utvrđen jedino na temelju ispitivanja informacija priopćenih OLAF‑u. No, iako provjera postojanja dovoljno ozbiljne sumnje prije pokretanja istrage OLAF‑a podrazumijeva također uvjerenost u to da osoba od koje pritužba potječe nije u situaciji sukoba interesa, to, međutim, ne obvezuje OLAF da provede temeljito ispitivanje te mogućnosti kada ona nije očita. Takvo se ispitivanje mora provesti u stadiju istrage, dok u stadiju postupka odabira OLAF mora izvršiti samo sažete provjere, kako se faza istrage ne bi pomiješala s fazom odabira. Stoga se OLAF‑u ne može predbaciti da nije razmotrio mogućnost sukoba interesa ako očito nije proizlazilo da takav sukob postoji, tako da u tom pogledu Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava.
21.

Odlučujući o dvjema žalbama, Corte suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud), uputio je dva istovjetna prethodna pitanja, koja glase kako slijedi: „1. Protivi li se članku 14. UFEU‑a […], članku 106. stavku 2. […] i uvrštenju u sustav usluga od općeg gospodarskog interesa (UOGI), pravilo poput onoga predviđenog člankom 10. stavkom 3. Zakonodavne uredbe br. 504/1992 u vezi s člankom 2. stavcima 18. do 20. Zakona br. 662/1996, na temelju kojeg je uvedena i nastavlja se primjenjivati – i nakon privatizacije usluga ‚bancoposta’ koje pruža društvo Poste Italiane […] – rezervirana djelatnost (sustav zakonskog monopola) u korist društva Poste Italiane […], predmet koje je usluga vođenja poštanskog tekućeg računa namijenjenog prikupljanju lokalnog poreza ICI‑ja, uzimajući u obzir promjene državnih propisa u području naplate poreza koji poreznim obveznicima i lokalnim poreznim tijelima barem od 1997. omogućuju da slobodno biraju način plaćanja i naplate poreza (uključujući lokalne) putem bankovnog sustava? 2. Ako se u odgovoru na prvo pitanje zaključi da uvođenje zakonskog monopola ima značajke UOGI‑ja, protivi li se članku 106. stavku 2. UFEU‑a […] i članku 107. stavku 1. UFEU‑a […], u skladu s tumačenjem tih pravila koje je Sud dao u pogledu uvjeta za razlikovanje zakonite mjere – kojom se kompenziraju obveze obavljanja javne usluge – od nezakonite državne potpore (presuda […] C‑280/00 […] Altmark), pravilo poput onog iz članka 10. stavka 3. Zakonodavne uredbe br. 504/1992 u vezi s člankom 2. stavcima 18. do 20. Zakona br. 662/1996 i člankom 3. stavkom 1. Uredbe […] br. 144/2001, koje društvu Poste Italiane […] daje pravo da jednostrano odredi iznos ‚provizije’ koju plaća koncesionar (zastupnik) za naplatu poreza ICI‑ja, a koja se primjenjuje na svaku transakciju vođenja računa izvršenu na poštanskom tekućem računu na ime koncesionara/zastupnika, uzimajući u obzir da je društvo Poste Italiane […] odlukom Upravnog vijeća br. 57/1996 odredilo da ta provizija iznosi 100 lira u razdoblju od 1. travnja 1997. do 31. svibnja 2001. odnosno 0,23 eura u razdoblju nakon 1. lipnja 2001.? 3. Protivi li se članku 102. stavku 1. UFEU‑a […], kako ga tumači Sud […], regulatorni okvir poput onoga koji čine članak 2. stavci 18. do 20. Zakona br. 662/1996, članak 3. stavak 1. Uredbe […] br. 144/2001 i članak 10. stavak 3. Zakonodavne uredbe br. 504/1992, s obzirom na to da koncesionar (zastupnik) neizbježno podliježe obvezi plaćanja ‚provizije’ koju jednostrano određuje i/ili mijenja društvo Poste Italiane […], tako da se ugovor o poštanskom tekućem računu ne može raskinuti a da se pritom ne povredi obveza iz članka 10. stavka 3. Zakonodavne uredbe br. 504/1992 i da slijedom toga ne dođe do neispunjavanja obveze naplate koju ICI ima prema lokalnom poreznom tijelu?”
39.

Članak 1. Direktive 2012/13 još je izričitiji jer u dvjema zasebnim rečenicama definira njezin dvostruki cilj, to jest utvrđivanje pravila o pravu na informiranje dviju kategorija pojedinaca, osumnjičenika i okrivljenika u kaznenom postupku, s jedne strane, te, osoba koje su predmet europskog uhidbenog naloga, s druge strane. Tako upotrijebljena terminologija precizno je preuzeta u članke 2. do 8. koji slijede te se samo u članku 5. te direktive, isključujući dakle odredbe obuhvaćene zahtjevom za prethodnu odluku, izričito upućuje na tu drugu kategoriju. U članku 2. Direktive 2012/13 spomenuta je njezina primjenjivost ratione materiae samo s aspekta određivanja pojma kaznenog postupka pri čemu je on u konkretnom slučaju određen u širokom smislu, i to od prvotne sumnje do konačne odluke o krivnji zainteresirane osobe. Ta definicija pokazuje i jedinstvenost i na neki način akcesoran značaj odredaba koje su sadržane u članku 5. Direktive 2012/13 i odnose se na osobe protiv kojih je izdan europski uhidbeni nalog.
37.

Naime, Sud je donio presudu uzimajući u obzir, s jedne strane, to da se predmetna naknada oporezuje po zakonu, kojim se određuje njezin iznos, na teret proizvođača i uvoznika medija i uređaja za snimanje i reproduciranje ( 11 ) i, s druge strane, to da je cilj te naknade financiranje pravične naknade štete uzrokovane nepoštovanjem prava reproduciranja u korist nositelja tih prava ( 12 ). Međutim, prema mišljenju Suda, „pravična naknada uopće ne čini izravnu protuvrijednost neke činidbe jer je povezana sa štetom koja tim nositeljima prava nastaje zbog reproduciranja njihovih zaštićenih djela do kojeg dolazi bez njihova ovlaštenja” ( 13 ).
8.

U skladu s člankom 4.f Direktive 2005/36, uvedenim Direktivom 2013/55 i naslovljenim „Djelomičan pristup”: „1. Nadležno tijelo države članice domaćina odobrava, za svaki slučaj posebno, djelomičan pristup profesionalnoj djelatnosti na svom državnom području samo ako su ispunjeni svi sljedeći uvjeti: (a) stručnjak je potpuno kvalificiran za obavljanje profesionalne djelatnosti u matičnoj državi članici za koju se traži djelomičan pristup u državi članici domaćinu; (b) razlike između profesionalne djelatnosti koja se zakonski obavlja u matičnoj državi članici i regulirane profesije u državi članici domaćinu kao takve toliko su velike da bi primjena kompenzacijskih mjera značila da se od podnositelja zahtjeva da završi cijeli program obrazovanja i osposobljavanja potreban u državi članici domaćinu kako bi imao pristup cjelokupnoj reguliranoj profesiji u državi članici domaćinu; (c) profesionalnu djelatnost objektivno se može razdvojiti od ostalih djelatnosti koje pripadaju reguliranoj profesiji u državi članici domaćinu. Za potrebe točke (c) nadležno tijelo države članice domaćina uzima u obzir činjenicu može li se profesionalna djelatnost obavljati samostalno u matičnoj državi članici. 2. Djelomičan pristup može se odbiti ako je to opravdano zbog [važnih] razloga u [općem interesu], prikladno za osiguravanje postizanja [zadanog] cilja i ako se time ne prelazi ono što je potrebno za ostvarivanje tog cilja. 3. Zahtjevi za potrebe poslovnog nastana u državi članici domaćinu razmatraju se u skladu s poglavljima I. i IV. glave III. 4. Zahtjevi za potrebe pružanja privremenih i povremenih usluga u državi članici domaćinu u vezi s profesionalnim djelatnostima koje utječu na javno zdravlje ili sigurnost razmatraju se u skladu s glavom II. 5. Odstupajući od članka 7. stavka 4. šestog podstavka i članka 52. stavka 1., profesionalna djelatnost obavlja se u skladu s profesionalnim nazivom matične države članice nakon što je odobren djelomičan pristup. Država članica domaćin može zahtijevati da se taj profesionalni naziv upotrebljava na jezicima države članice domaćina. Stručnjaci na koje se primjenjuje djelomičan pristup jasno navode primateljima usluge opseg svojih profesionalnih djelatnosti. 6. Ovaj se članak ne primjenjuje na stručnjake čije se stručne kvalifikacije automatski priznaju u skladu s poglavljima II., III. i III.a glave III.
41.

Pometon navodi da je u postupku u kojem je donesena sporna odluka počinjena nepravilnost koja je dovela do njezine nezakonitosti. Ta je nepravilnost navodno proizišla iz odluke o nagodbi, koja, iako se odnosi na sudionike u navodnom zabranjenom sporazumu različite od Pometona, u uvodnim izjavama 26., 28., 29., 31. i 36. do 38. upućuje na to društvo.
75.

Osim toga, u svojoj presudi od 5. srpnja 2018., Lada ( 29 ), Sud je pojasnio da, „iako se Odluci 2008/675 protivi revidiranje […] koje može rezultirati prekvalifikacijom kaznenog djela i izmjenom kazne izrečene u drugoj državi članici, valja utvrditi da se toj okvirnoj odluci ne protivi to da država članica u kojoj se vodi novi kazneni postupak precizira načine poštovanja ranije izrečenih osuđujućih presuda u toj drugoj državi članici, s obzirom na to da je jedini cilj takvog preciziranja odrediti mogu li se tim ranijim osuđujućim presudama pridati pravni učinci jednakovrijedni onima koji se nacionalnim pravom pridaju ranijim nacionalnim osuđujućim presudama” ( 30 ). Prema mišljenju Suda, „donošenje odluke koja omogućava pridavanje jednakovrijednih pravnih učinaka ranijoj osuđujućoj presudi izrečenoj u drugoj državi članici, poput one o kojoj je riječ u uvodnoj izjavi 13. Okvirne odluke 2008/675, zahtijeva ispitivanje od slučaja do slučaja, s obzirom na konkretnu situaciju. Ta mogućnost ne može opravdati provođenje posebnog postupka priznavanja osuđujućih presuda donesenih u drugoj državi članici koji je, s jedne strane, potreban za poštovanje tih osuđujućih presuda u novom kaznenom postupku i, s druge strane, takav da može dovesti do prekvalifikacije počinjenog djela i izrečene kazne” ( 31 ).
72.

U tom pogledu, u svojoj presudi Kyrian ( 49 ), Sud je već presudio da se „ne može […] isključiti da su, iznimno, tijela države članice gdje tijelo kojem se upućuje zahtjev ima [sjedište] ovlaštena provjeriti može li izvršenje navedenog akta negativno utjecati osobito na javni poredak te države članice te, ako je to opravdano, odbiti pružiti pomoć u potpunosti ili djelomično ili je uvjetovati ispunjenjem određenih uvjeta” ( 50 ). Prema njegovom mišljenju, „gotovo je nezamislivo da će [ta država članica] provesti instrument koji omogućava izvršenje [naplate] potraživanja […] ako to izvršenje može negativno utjecati na njezin javni poredak” ( 51 ). U okviru kasnije presude, presude Donnellan ( 52 ), Sud je ponovno naveo to načelo, pri čemu je odobrio takvo odbijanje ako bi provedba odredbi direktive o uzajamnoj pomoći dovela do povrede temeljnih prava zbog neobavještavanja dotične osobe, odnosno članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima ( 53 ). Time je Sud primijenio svoju klasičnu sudsku praksu o ograničenju načela uzajamnog povjerenja ( 54 ) u kontekstu u kojem bi primjena tog načela dovela do eventualne povrede temeljnih prava.
Kao drugo, što se tiče potrebe, koju su nekoliko puta istaknuli i FC Barcelona i Kraljevina Španjolska, da se u analizi postojanja prednosti uzme u obzir stvarna, a ne samo nominalna porezna stopa, podsjećam da je točno da, kao što se to navodi u točkama 69. do 71., 100. i 101. ovog mišljenja, Komisija treba uzeti u obzir sve relevantne elemente predmetnog poreznog sustava i stoga ne samo nominalnu poreznu stopu. Međutim, kao što se to navodi u točkama 104. do 107. ovog mišljenja, to ne znači da se u slučaju kad na temelju ispitivanja određenog elementa tog poreznog sustava nije moguće ex ante isključiti postojanje prednosti koja proizlazi iz povlaštene stope poreza, taj element ne može uzeti u obzir u ex ante analizi, nego njegov učinak treba razmatrati u ex post analizi koja se provodi u trenutku povrata. Isto obrazloženje primjenjuje se na argumente koji se odnose na porezne kredite koji proizlaze iz primjene takvog elementa predmetnog poreznog sustava.
55.

Zbog toga valja odbiti argument Slovenije prema kojem se ESB odriče dokumenta ako ga dostavlja ili šalje nacionalnim središnjim bankama, pa takav dokument stoga više nije obuhvaćen zaštitom članaka 2. i 22. Protokola o povlasticama i imunitetima Unije. Naime, s obzirom na to da je riječ o dokumentu povezanom s djelovanjem ESSB‑a, on dostavom nacionalnoj središnjoj banci ne izlazi iz tog okvira. Međutim, sve dok se određeni dokument nalazi u predviđenom okviru ESSB‑a, on se u načelu također mora obuhvatiti sustavom zaštite predviđenim Protokolom o povlasticama i imunitetima Unije u pogledu arhiva ESB‑a.
21.

Objektivni rok zastare počinje teći od trenutka kad je stvarno došlo do stjecanja bez osnove i njegovo se trajanje razlikuje ( 9 ): u skladu sa slovačkim zakonodavstvom traje deset godina u slučaju namjernog stjecanja i tri godine ako ne postoji takva namjere ( 10 ). Čini se da je taj drugi rok već istekao u ovom slučaju s obzirom na to da je prošlo više od tri godine od plaćanja predmetnih troškova (vjerojatno tijekom 2011.) do podnošenja tužbe tužitelja u glavnom postupku (u svibnju 2017.).
102.

Suprotno onomu što DT i ST tvrde, to je tumačenje potkrijepljeno presudom TeliaSonera Sverige ( 27 ), kao što je to Opći sud s pravom istaknuo u točkama 106. do 110. presude DT i u točkama 123. do 127. presude ST.
10.

Protiv te odluke tijelo nadležno za tržišno natjecanje podnijelo je žalbu sudu koji je uputio zahtjev. To je tijelo smatralo, u biti, da je sporazum između Eltela i drugog poduzetnika koji je strana u zabranjenom sporazumu bio sklopljen prije nego što je Eltel podnio ponudu te se odnosio na cijene. Ta zabranjena interakcija trajala je do dana zadnje isplate (to jest 7. siječnja 2010.), pri čemu je ugovor o provedbi nezakonitog određivanja cijene tada još uvijek bio na snazi. Alternativno, tijelo nadležno za tržišno natjecanje tvrdi da se mora prihvatiti dan dovršetka radova (to jest 12. studenoga 2009.). Gospodarski učinci zabranjenog sporazuma u smislu sudske prakse Suda su se nastavili te je Fingrid pretrpio štetu do tih datuma zbog plaćene cijene. U konkretnom slučaju postupka nabave, zabranjeni je sporazum proizveo konkretne i dugotrajne učinke zbog obročnog plaćanja cijene. Štetni učinci zabranjenog sporazuma odražavali su se u svakoj godini u kojoj je plaćanje obroka dospjelo te su godišnje utjecali na rashode djelatnosti poduzetnika koji je žrtva zabranjenog sporazuma kao i na njegov poslovni rezultat. Povećani trošak nastao zbog plaćene cijene, ploda zabranjenog sporazuma, također se odrazio na klijente mrežnog operatora. Tijelo nadležno za tržišno natjecanje tvrdi da je podnijevši markkinaoikeusu (Trgovački sud) svoj zahtjev za izricanje novčane kazne 31. listopada 2014., djelovalo unutar roka utvrđenog člankom 22. Zakona o ograničavanju tržišnog natjecanja.
48.

Ta je ovisnost, međutim, potpuno drukčija od one koju obilježava odnos između operatera aplikacije UberPop i vozača koji djeluju u okviru te aplikacije. Naime, kako bi mogao pružati svoju uslugu posredovanja pomoću navedene aplikacije Uber je morao ex nihilo stvoriti odgovarajuću i prethodno nepostojeću uslugu prijevoza koju obavljaju vozači, koji se prijevozom ne bave profesionalno, i posljedično je morao organizirati njezino općenito funkcioniranje ( 17 ). Tako aplikacija UberPop nije mogla funkcionirati bez pružanja usluga od strane vozača i oni nisu mogli bez te aplikacije ekonomski učinkovito nuditi pružanje tih usluga. Iz tog razloga ekonomski model i poslovna strategija Ubera zahtijevaju da to društvo odredi bitne uvjete za pružanje usluge prijevoza počevši s cijenom, tako da on de facto postaje, iako neizravno, njezin pružatelj ( 18 ).