ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
14

U tim je okolnostima Sąd Rejonowy dla Wrocławia-Śródmieścia we Wrocławiu (Županijski sud, odjel za sporove iz radnog i socijalnog prava Wrocław-Śródmieście u Wrocławu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li članak 8. stavak 8. Uredbe br. 561/2006 – prema kojem, kada vozač odluči to učiniti, dnevna razdoblja odmora i skraćena tjedna razdoblja odmora izvan sjedišta može provesti u vozilu, ako ono ima pogodno mjesto za odmor svakog vozača i ako je vozilo u mirovanju – tumačiti na način da se, u slučaju da poslodavac (prijevoznik) radniku (vozaču) besplatno stavi na raspolaganje mjesto za odmor u kabini vozila, protivi nacionalnom propisu iz članka 9. stavka 4. izmijenjene Uredbe od 19. prosinca 2002., koja se primjenjivala do 28. veljače 2013., i iz članka 16. stavka 4. Uredbe [...] od 29. siječnja 2013., koja se primjenjuje od 1. ožujka 2013., s učinkom da radnik stoga ima pravo na naknadu troškova smještaja prema uvjetima koji su utvrđeni člankom 9. stavcima 1. do 3. Uredbe od 19. prosinca 2012. i člankom 16. stavcima 1. do 3. Uredbe od 29. siječnja 2013. ili prema povoljnijim uvjetima i iznosima koji su utvrđeni ugovorom o radu, kolektivnim ugovorom ili drugim pravilima radnog prava? 2. Treba li članak 8. Uredbe br. 561/2006 tumačiti na način da, kada vozač odluči to učiniti, dnevna razdoblja odmora izvan sjedišta, kako su definirana člankom 4. točkama (f) do (i) te uredbe, može provesti u vozilu, ako ono ima pogodno mjesto za odmor svakog vozača i ako je vozilo u mirovanju?“
60

U tom pogledu valja podsjetiti da, iako Komisija utvrđuje pravila ponašanja u cilju proizvodnje vanjskih učinaka prema gospodarskim subjektima, poput ovih sadržanih u obavijestima o suradnji iz 2002. i 2006., ona ih ne može u određenom slučaju ukloniti a da za to ne ponudi razloge koji su u skladu s načelima jednakog postupanja. Naime, donošenjem takvih pravila postupanja i objavljivanjem da će ih odsad primjenjivati na slučajeve na koje se one odnose, ta institucija samu sebe ograničava u izvršavanju svojeg diskrecijskog prava, i od tih pravila ne može odstupiti kako ne bi bila kažnjena zbog, ovisno o slučaju, povrede općih načela prava kao što su jednako postupanje ili legitimno očekivanje (vidjeti po analogiji presude Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 209. do 211., kao i Quinn Barlo i dr./Komisija, C‑70/12 P, EU:C:2013:351, t. 53.).
25

Što se tiče specifičnih argumenata koje su istaknuli žalitelji, Komisija smatra da se, kao prvo, sadržaj rješenja potpredsjednika Suda Komisija/Pilkington Group (C‑278/13 P(R), EU:C:2013:558) ne može prenijeti na ovaj slučaj utoliko što, za razliku od predmeta koji je doveo do tog rješenja, u ovom predmetu nije sporno da predmetni podaci ne predstavljaju poslovne tajne ili drugu vrstu povjerljivih podataka. U tom kontekstu, Komisija dodaje da je neosnovan argument prema kojem bi objava predmetnih podataka omogućila trećima da zaključivanjem dođu do drugih komercijalnih podataka, čija anonimnost time više ne bi bila osigurana, poput izračuna cijena, izmjena cijena i drugih financijskih podataka, s obzirom na to da takvim podacima ne bi bila dodijeljena anonimnost jer žalitelji nikad nisu zatražili povjerljivo postupanje s njima. Nadalje, iako priznaju da bi šteta bila financijske naravi, tužitelji ne smatraju niti a fortiori ne dokazuju da bi ta šteta mogla dovesti u pitanje njihovo samo postojanje ili znatno umanjiti njihove tržišne udjele, dok takav dokaz zahtijeva sudska praksa Suda kad je riječ o tome da se šteta isključivo financijske naravi smatra nepopravljivom. Drugim riječima, nepovratnost objave ne podrazumijeva da bi šteta navodno prouzročena objavom sama po sebi bila teška i nepopravljiva.
34

Istina, kako to ističe STC, te se pogreške tiču traženih količina navedenih usluga, a ne predloženih jediničnih cijena kao takvih. Međutim, kao što je to ispravno naveo predsjednik Općeg suda u točkama 25. do 27. pobijanog rješenja, navedene pogreške ipak su imale izravan utjecaj na ekonomsku ponudu STC‑a u mjeri u kojoj su utjecale na izračun ukupnog iznosa ponude na temelju tih cijena.
28

Međutim, treba podsjetiti da nije na Sudu da se u okviru zahtjeva za prethodnu odluku izjašnjava o tumačenju unutarnjeg prava s obzirom na to da je to zadaća isključivo suda koji je uputio zahtjev. Naime, na Sudu je da uzme u obzir, u okviru podjele ovlasti između sudova Europske unije i nacionalnih sudova, činjenični i pravni kontekst prethodnih pitanja, kako je to određeno odlukom o upućivanju zahtjeva (rješenja Koukou, C‑519/08, EU:C:2009:269, t. 43. i navedena sudska praksa i Wamo, C‑288/10, EU:C:2011:443, t. 27.).
1

Svojom žalbom, Alcogroup SA (u daljnjem tekstu: Alcogroup) i Alcodis SA (u daljnjem tekstu: Alcodis) zahtijevaju poništenje rješenja Predsjednika Općeg suda Europske unije od 16. lipnja 2015., Alcogroup i Alcodis/Komisija (T‑274/15 R, EU:T:2015:389, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje), kojim je on odbacio njihov zahtjev za privremenu pravnu zaštitu kojim su zatražili, s jedne strane, suspenziju primjene Odluke Komisije C (2015) 1769 final, od 12. ožujka 2015. (u daljnjem tekstu: prva sporna odluka), upućene Alcogroupu i svim poduzetnicima koje on izravno ili neizravno kontrolira, uključujući Alcodisu, u vezi s postupkom primjene članka 20. stavka 4. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101. UFEU‑a] i [102. UFEU‑a] (SL L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.), kao i njezine odluke od 8. svibnja 2015. (u daljnjem tekstu: druga sporna odluka) upućene Alcogroupu u okviru istraga AT.40244 – Bioetanol (prethodno AQUA VIT) – i AT.40054 – Oil and Biofuel Markets – i, s druge strane, da se Europskoj komisiji naloži da u okviru postupaka AT.40054 i AT.40244 suspendira sve istražne ili druge radnje koje se na njih odnose.
12

Argumentacija Cap Actionsa, sažeta u točki 10. ovog rješenja, polazi od premise prema kojoj bi on sudjelovao u formalnom istražnom postupku da je taj postupak bio ponovno otvoren nakon što je Opći sud poništio Odluku 2009/611. Međutim, u skladu s člankom 108. stavkom 2. UFEU‑a i člankom 6. stavkom 1. Uredbe Vijeća br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [108. UFEU‑a] (SL L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.), zainteresirane strane u smislu navedenog članka 108. stavka 2. su one koje imaju pravo podnijeti očitovanja u okviru formalnog istražnog postupka. Tako se prešutno, ali nužno, Cap Actions pred Sudom poziva na to da je imao to svojstvo u okviru formalnog istražnog postupka o potporama koja je bila predmet sporne odluke.
9

Ovim žalbenim razlogom radničko vijeće tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 14. pobijanog rješenja u biti zauzeo stajalište prema kojem to što se radničko vijeće eventualno može smatrati zainteresiranom osobom u smislu članka 108. stavka 2. UFEU‑a nije dovoljno kako bi se opravdao izravan i stvaran pravni interes za ishod postupka koji se vodi pred Općim sudom, u smislu članka 40. drugog stavka Statuta Suda. Nadalje, radničko vijeće smatra da mu je oduzeta mogućnost sudjelovanja u upravnom postupku s obzirom na to da Komisija, nakon što je Opći sud presudom Corsica Ferries France/Komisija (T‑565/08, EU:T:2012:415) poništio Odluku Komisije 2009/611/EZ od 8. srpnja 2008. u vezi s mjerama C 58/02 (ex N 118/02) koje je Francuska provela u korist [SNCM‑a] (SL 2009., L 225, str. 180.), nije ponovno pokrenula postupak predviđen u članku 108. stavku 2. UFEU‑a prije nego što je donijela spornu odluku.
11

Stari Larko smatra da je Opći sud – unatoč vlastitom utvrđenju iz točke 13. pobijanog rješenja prema kojem se on kao jedini bitni vjerovnik novoga Larka oslonio na kombinirani učinak sporne odluke i odluke o nespojivosti s ciljem da dokaže da ga one sprečavaju u naplati svojih potraživanja prema novom Larku – propustio ispitati taj problem. Prema mišljenju starog Larka, Opći sud se u točkama 15. do 17. pobijanog rješenja, ocjenjujući izravan pravni interes starog Larka, ograničio na to da odbije pojedine argumente ograničena dosega, ne promatrajući ih u kontekstu te ih propuštajući ocijeniti u njihovoj ukupnosti.
5.

Učinci proglašenja članka 4. Odluke 2013/448 i njezina Priloga II. nevaljanima vremenski su ograničeni tako da, s jedne strane, to proglašenje stvara učinke tek protekom razdoblja od deset mjeseci počevši od datuma objave presude od 28. travnja 2016., Borealis Polyolefine i dr. (C‑191/14, C‑192/14, C‑295/14, C‑389/14 i C‑391/14 do C‑393/14, EU:C:2016:311), kako bi se Europskoj komisiji omogućilo da poduzme potrebne mjere, te da se, s druge strane, mjere donesene do isteka tog razdoblja na temelju poništenih odredaba ne mogu dovesti u pitanje.
Rješenje Suda (šesto vijeće) od 30. svibnja 2018. –

Simba Toys protiv EUIPO-a i Seven Towns

(predmet C‑30/15 P-DEP2)

„Odmjeravanje troškova”

1. Sudski postupak–Troškovi–Odmjeravanje–Troškovi čiju je naknadu moguće tražiti–Postupak koji je u tijeku pred Sudom u okviru žalbe–Nužni troškovi nastali u svrhu navedenog postupka (Poslovnik Suda, čl. 144. t. (b)) (t. 21.)

2. Sudski postupak–Troškovi–Odmjeravanje–Troškovi čiju je naknadu moguće tražiti–Elementi koji se moraju uzeti u obzir–Nagrade za rad koje stranke duguju vlastitim odvjetnicima–Utvrđivanje nagrada za rad čiju se naknadu može tražiti od stranke kojoj je naloženo snošenje troškova (Poslovnik Suda, čl. 144. t. (b)) (t. 22.)

3. Sudski postupak–Troškovi–Odmjeravanje–Troškovi čiju je naknadu moguće tražiti–Elementi koji se moraju uzeti u obzir–Nacionalna tarifa o nagradama za rad odvjetnikâ–Isključenost (Poslovnik Suda, čl. 144. t. (b)) (t. 23.-25.)

Izreka

Određuje se da je ukupan iznos troškova koje Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) i Seven Towns Ltd moraju naknaditi društvu Simba Toys GmbH & Co. KG na temelju prvostupanjskog postupka 34000 eura.
Rješenje Suda (šesto vijeće) od 30. svibnja 2018. –

Simba Toys protiv EUIPO-a i Seven Towns

(predmet C‑30/15 P-DEP)

„Odmjeravanje troškova”

1. Sudski postupak–Troškovi–Odmjeravanje–Troškovi čiju je naknadu moguće tražiti–Postupak koji je u tijeku pred Sudom u okviru žalbe–Nužni troškovi nastali u svrhu navedenog postupka (Poslovnik Suda, čl. 144. t. (b)) (t. 20.)

2. Sudski postupak–Troškovi–Odmjeravanje–Troškovi čiju je naknadu moguće tražiti–Elementi koji se moraju uzeti u obzir–Nagrade za rad koje stranke duguju vlastitim odvjetnicima–Utvrđivanje nagrada za rad čiju se naknadu može tražiti od stranke kojoj je naloženo snošenje troškova (Poslovnik Suda, čl. 144. t. (b)) (t. 21.)

3. Sudski postupak–Troškovi–Odmjeravanje–Troškovi čiju je naknadu moguće tražiti–Elementi koji se moraju uzeti u obzir–Nacionalna tarifa o nagradama za rad odvjetnikâ–Isključenost (Poslovnik Suda, čl. 144. t. (b)) (t. 22.-24.)

Izreka

Određuje se da je ukupni iznos troškova koje Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) i Seven Towns Ltd moraju naknaditi društvu Simba Toys GmbH & Co. KG na temelju postupka povodom žalbe 35000 eura.
3.

Učinci proglašenja članka 4. i Priloga II. Odluci 2013/448 nevaljanima vremenski su ograničeni tako da, s jedne strane, to proglašenje stvara učinke tek protekom razdoblja od deset mjeseci počevši od datuma objave presude od 28. travnja 2016., Borealis Polyolefine i dr. (C‑191/14, C‑192/14, C‑295/14, C‑389/14 i C‑391/14 do C‑393/14, EU:C:2016:311) da bi se omogućilo Europskoj komisiji da poduzme potrebne mjere te da se, s druge strane, mjere donesene do isteka tog razdoblja na temelju poništenih odredaba ne mogu dovesti u pitanje.
Direktivu 2005/29 o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu treba tumačiti na način da se protivi nacionalnim odredbama koje propisuju opću zabranu bez ocjenjivanja svakog pojedinog slučaja kako bi se mogao ustanoviti nepošten karakter najava sniženja cijena u kojima se ne pojavljuje referentna cijena kod označavanja ili isticanja cijena, pod uvjetom da im je svrha zaštita potrošača, što mora provjeriti nacionalni sud koji je uputio zahtjev.

U tom pogledu, Direktiva 2005/29 provodi potpuno usklađivanje pravila o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnih subjekata prema potrošačima, pa države članice ne mogu donijeti, kao što to izričito propisuje njezin članak 4., strože mjere nego što su to one definirane navedenom direktivom, čak ni u svrhu da se osigura viši stupanj zaštite potrošača.

Ista direktiva u svojem Prilogu I. utvrđuje iscrpan popis 31 poslovne prakse koja se, sukladno članku 5. stavku 5. te direktive, smatra nepoštenom u svim okolnostima. Posljedično, kao što to izričito pojašnjava uvodna izjava 17. navedene direktive, to su jedina poslovna postupanja koja se mogu smatrati nepoštenima a da se ne poduzima ocjenjivanje svakog pojedinog slučaja s obzirom na odredbe članaka 5. do 9. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi.

Međutim, praksa koja se sastoji u najavi sniženja cijena potrošačima u kojoj se ne pojavljuje referentna cijena kod označavanja ili isticanja cijena nije navedena u Prilogu I. Direktivi. Stoga se ne može zabraniti u svim okolnostima, nego samo nakon posebne analize koja omogućuje da se ustanovi njezin nepošten karakter.

(t. 34., 38., 39., 41. i izreka)
13

U svojoj presudi Sánchez Morcillo i Abril García (C‑169/14, EU:C:2014:2099) Sud je već tumačio članak 7. stavak 1. Direktive 93/13, u vezi s člankom 47. Povelje, u okviru istog spora kao što je onaj iz glavnog postupka. Činjenice glavnog postupka su na sljedeći način izložene u točkama 13. do 18. te presude: „13 Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da su tužitelji iz glavnog postupka 9. lipnja 2003. potpisali javnobilježnički akt o zajmu s Banco Bilbao u iznosu od 300.500 EUR s hipotekarnim jamstvom na svojem stanu. 14 Povrat navedenog iznosa dospijeva 30. lipnja 2028., raspoređen na 360 mjesečnih rata. U slučaju da dužnici ne izvrše svoju obvezu plaćanja, Banco Bilbao ovlašten je unaprijed potraživati povrat zajma odobrenog tužiteljima iz glavnog postupka. Odredbom 6.a ugovora o zajmu stopa zatezne kamate određena je na 19% godišnje, dok zakonska zatezna kamata u Španjolskoj za razdoblje obuhvaćeno glavnim postupkom iznosi 4% godišnje. 15 Zbog toga što tužitelji iz glavnog postupka nisu ispunjavali obvezu plaćanja mjesečnih rata povrata tog zajma, Banco Bilbao zatražio je 15. travnja 2011. plaćanje zajma u cijelosti uz redovne i zatezne kamate kao i prisilnu prodaju nekretnine opterećene hipotekom u svoju korist. 16 Nakon otvaranja postupka ovrhe na temelju hipoteke, tužitelji iz glavnog postupka na njega su podnijeli prigovor (navodeći nedostatni karakter predstavljenog naslova i nekompetentnost suca koji je odlučivao) koji je bio odbijen 19. lipnja 2013. odlukom Juzgado de Primera Instancia no 3 de Castellón (sud prvog stupnja br. 3. u Castellónu). Tužitelji iz glavnog postupka na tu su odluku podnijeli žalbu, koja je, s obzirom na to da je proglašena dopuštenom, upućena Audiencia Provincial de Castellón (regionalnom sudu u Castellónu). 17 Sud koji je uputio zahtjev iznio je da, iako španjolski građanski postupak dopušta podnošenje žalbe na odluku koja usvajajući dužnikov prigovor okončava postupak ovrhe na nekretnini, dužniku čiji je prigovor odbijen ne dopušta podnošenje žalbe na presudu prvog stupnja kojom se nalaže nastavak postupka prisilne ovrhe. 18 Sud koji je uputio zahtjev iznosi sumnje u pogledu sukladnosti tog nacionalnog propisa s ciljem zaštite potrošača iz Direktive 93/13 kao i s pravom na djelotvoran pravni lijek ustanovljen člankom 47. Povelje. Taj sud navodi da bi dopuštanje podnošenja žalbe dužnicima moglo biti tim više odlučujuće jer bi se neke odredbe ugovora o kreditu koji je predmet glavnog postupka mogle smatrati „nepoštenima“ u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 93/13.“
24

Suprotno tomu, Wheeltrims smatra da je njegova uporaba žiga Ford potpuno deskriptivna. To se društvo u tom pogledu poziva na iznimku nazvanu „odredba o popravku“ iz članka 241. CPI‑ja, koja predviđa pravo na reprodukciju sastavnih dijelova složenog proizvoda koji su zaštićeni žigom a da pritom nije pribavljeno prethodno odobrenje nositelja tog žiga kada ta reprodukcija mora omogućiti obnovu izvornog izgleda složenog proizvoda (u daljnjem tekstu: odredba o popravku). Wheeltrimsovo isticanje žiga Ford na poklopcima kotača koje stavlja u promet ne služi označavanju podrijetla dijelova, već označavanju proizvođača proizvoda kao cjeline, a to je motorno vozilo na kojem su postavljeni poklopci kotača. Namjena je te uporabe žiga Ford da se na zamjenskom dijelu istakne estetsko‑deskriptivno obilježje izvornog dijela o kojem je riječ, tj. poklopca kotača, te se to obilježje mora smatrati potrebnim za obnovu izvornog izgleda složenog proizvoda kao što je motorno vozilo promatrano u cjelini. Kad proizvođači zamjenskih dijelova motornih vozila ne bi mogli upotrebljavati žigove u tu svrhu, onemogućilo bi se slobodno tržišno natjecanje na predmetnom tržištu.
21

Sud je to tumačenje utemeljio na sljedećim razmatranjima: „33 Najprije valja istaknuti da članak 9. stavak 1. Uredbe [br. 207/2009] ne radi razliku prema tome je li treća strana nositelj žiga Zajednice ili nije. Isto tako, ta odredba priznaje nositelju žiga Zajednice isključiva prava spriječiti ‚sve treće strane’ da bez njegova odobrenja u trgovačkom prometu rabe znakove koji mogu nanijeti štetu njegovu žigu […]. 34 Zatim treba voditi računa o članku 54. [te] uredbe, o ograničenju prava kao posljedice trpljenja, u skladu s kojim, kad nositelj žiga Zajednice u neprekinutom razdoblju od pet godina svjesno trpi uporabu kasnijeg žiga Zajednice, [...] više nema pravo na temelju ranijeg žiga podnijeti zahtjev za proglašavanje kasnijeg žiga ništavim ili se usprotiviti uporabi kasnijeg žiga’. 35 Iz teksta te odredbe proizlazi da, kako ne bi došlo do ograničenja prava kao posljedice trpljenja, nositelj žiga Zajednice ima pravo kako podnijeti OHIM‑u zahtjev za proglašavanje kasnijeg žiga Zajednice ništavim tako se i usprotiviti njegovoj uporabi pokretanjem postupka zbog povrede pred sudom za žigove Zajednice. 36 Naposljetku valja upozoriti da ni članak 12. Uredbe [br. 207/2009], o ograničenju učinaka žiga Zajednice, ni bilo koja druga njezina odredba ne propisuje izričito ograničenje isključivih prava nositelja žiga Zajednice u korist treće strane koja je nositelj kasnijeg žiga Zajednice. 37 Isto tako iz teksta članka 9. stavka 1. [te] uredbe i njezine opće strukture proizlazi da nositelj žiga Zajednice mora moći spriječiti nositelja kasnijeg žiga Zajednice da rabi taj žig. 38 Taj zaključak nije doveden u pitanje time da i nositelj kasnijeg žiga Zajednice ima isključiva prava na temelju članka 9. stavka 1. [navedene] uredbe. 39 U pogledu toga valja istaknuti da […] odredbe Uredbe [br. 207/2009] treba tumačiti u skladu s načelom prioriteta, na temelju kojega raniji žig Zajednice ima prednost pred kasnijim žigom Zajednice […]. 40 Naime, posebice iz članka 8. stavka 1. i članka 53. stavka 1. [te uredbe] proizlazi da se u slučaju sukoba između dvaju žigova pretpostavlja da ranije registrirani žig ispunjava tražene uvjete za dobivanje zaštite Zajednice u odnosu na kasnije registrirani žig. […] 49 Uostalom, valja naglasiti potrebu za očuvanjem glavne funkcije žiga, a to je jamstvo podrijetla proizvoda u korist potrošača (presuda Arsenal Football Club, C‑206/01, EU:C:2002:651, t. 51.). 50 Sud je u tom pogledu već više puta naveo da su isključiva prava iz članka 9. stavka 1. Uredbe [br. 207/2009] propisana kako bi nositelj žiga mogao zaštititi svoje posebne interese koje ima kao nositelj žiga, to jest kako bi osigurao da žig može ispunjavati svoje funkcije (vidjeti presudu Google France i Google, C‑236/08 do C‑238/08, EU:C:2010:159, t. 75. i navedenu sudsku praksu). 51 Međutim, […], ako bi nositelj ranijeg žiga Zajednice, kako bi spriječio treću stranu da rabi znak koji nanosi štetu funkcijama njegova žiga, morao postići proglašavanje ništavim kasnijeg žiga čiji je nositelj navedena treća strana, znatno bi bila oslabljena zaštita koju mu daje članak 9. stavak 1. [te] uredbe.“
10

U tom pogledu, Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Puglia navodi sudsku praksu Corte costituzionale. Taj potonji sud je, odlučujući povodom dvaju zahtjeva Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Puglia i Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Siciliana, u svojoj presudi br. 74 od 12. ožujka 2008. presudio da pitanja postavljena o ustavnosti jedinog članka stavka 774. Zakona br. 296/2006 nisu osnovana. Osim toga, u presudi br. 1 od 5. siječnja 2011. o Zakonu br. 335/1995 Corte costituzionale je presudio da se načelo zaštite legitimnih očekivanja ne primjenjuje na pravne odnose koji se odnose na javne i privatne mirovine. Zakonodavac je, donoseći Zakon br. 335/1995, nastavio usklađivanje privatnog i javnog mirovinskog sustava koje je imalo strukturne posljedice na javne rashode i proračunsku ravnotežu, kako bi poštovao obveze koje proizlaze iz članstva u Uniji povezane s Paktom o gospodarskoj i financijskoj stabilnosti s ciljem prelaska na jedinstvenu europsku valutu.
20

S obzirom na to da se to piće u osnovi sastoji od vode i šećera i da je sadržaj dodanih voćnih sokova samo 12%, on smatra da se čini da to znači da ga treba razvrstati pod podbroj 2202 10 00 KN‑a, koji obuhvaća vode, uključujući mineralne vode i gazirane vode, koje sadrže dodani šećer ili druga sladila ili aromatizirane vode i druga bezalkoholna pića. Prema mišljenju tog suda napomene s objašnjenjem KN‑a koje se odnose na podbroj 2202 10 00 KN‑a također na to ukazuju.
38

Opći sud je u točkama 146. do 189. pobijane odluke zajedno ispitao sve prigovore koje je Helenska Republika istaknula u okviru četvrtog i pet tužbenog razloga u vezi s primjenom članka 107. stavka 3. točke (b) UFEU‑a na predmetne potpore. Tako je on u točkama 148. do 166. te presude podrobno ispitao i odbio argumente obuhvaćene petim žalbenim razlogom u vezi s isključivanjem poduzetnika koji djeluju u primarnom poljoprivrednom sektoru iz privremenog okvira Zajednice za državne potpore, a u točkama 168. do 184. navedene presude podrobno je ispitao i odbio argumente u vezi s neretroaktivnošću Obavijesti Komisije o izmjeni privremenog okvira Zajednice za državne potpore kojima se podupire pristup financiranju u trenutačnoj financijskoj i gospodarskoj krizi (SL 2009., C 261, str. 2.), koja je mogućnost odobravanja ograničenog iznosa spojive potpore proširila od 28. listopada 2009. na poduzetnike koji djeluju u sektoru primarne poljoprivredne proizvodnje. U točkama 185. do 189. pobijane presude on je također odbio argumente obuhvaćene četvrtim žalbenim razlogom, a koji se tiču Komisijine izravne primjene članka 107. stavka 3. točke (b) UFEU‑a osim u slučajevima predviđenima na temelju verzije Obavijesti o privremenom okviru Zajednice koja je bila na snazi u trenutku dodjele predmetnih potpora.
„1.

[...] [K]omisiji se nalaže isplatiti ANKO‑u [...] iznose kojih je plaćanje suspendirano na temelju točke II.5 stavka 3. pod (d) [Priloga II.], a da to plaćanje ne prejudicira prihvatljivost troškova koje je prijavio ANKO [...] i provedbu zaključaka konačnog izvješća o reviziji 11-INFS-0035 od strane Komisije. Visina iznosa koji se moraju platiti mora biti unutar granica ostatka financijskog doprinosa raspoloživog u trenutku suspenzije plaćanja i ti se iznosi moraju uvećati za zatezne kamate koje za svako razdoblje počinju teći od isteka roka za plaćanje od 105 dana računajući od primitka odgovarajućih izvještaja od strane Komisije. Stopa uvećanja primjenjiva na kamate je ona koja je bila na snazi prvog dana mjeseca roka za plaćanje, kako je to objavljeno u Službenom listu Europske unije, serija C.