MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE

JULIANE KOKOTT

od 23. travnja 2020. ( 1 )

Predmet C‑93/19 P

Europska služba za vanjsko djelovanje (ESVD)

protiv

Chantal Hebberecht

„Žalba – Tužba za poništenje – Službeničko pravo – Europska služba za vanjsko djelovanje – Raspoređivanje – Mjesto šefa delegacije Europske unije u Etiopiji – Načelo rotacije – Zahtjev za produljenje raspoređivanja – Odbijanje – Jednakost rodova – Obveza uzimanja u obzir razloga u vezi s rodom – Poništenje odluka donesenih na temelju diskrecijske ovlasti uprave – Neuzimanje u obzir interesa na temelju kojih se morala donijeti odluka utemeljena na diskrecijskoj ovlasti – Interesi koji se nužno moraju uzeti u obzir”

I. Uvod

1. Može li poslodavac dužnosnice Europske unije odmah isključiti razloge u vezi s rodom prilikom odluke o produljenju raspoređivanja odnosno njezina zadržavanja na određenom radnom mjestu?

2. To se pitanje postavlja u okviru spora između Europske službe za vanjsko djelovanje (u daljnjem tekstu: ESVD) i jedne od njezinih dužnosnica koja traži produljenje svojeg raspoređivanja na rukovodeće radno mjesto, odnosno na mjesto šefa delegacije Europske unije u Etiopiji. ESVD je prilikom odbijanja tog zahtjeva smatrao da treba uzeti u obzir isključivo interes službe i da rod ne može imati nikakvu ulogu prilikom donošenja te odluke.

3. Nasuprot tomu, u svojoj presudi od 27. studenoga 2018., Hebberecht/ESVD (T‑315/17, EU:T:2018:842) (u daljnjem tekstu: pobijana presuda), Opći sud smatrao je da je jednakost rodova bitan element koji se mora uzeti u obzir u svim odlukama donesenima na temelju Pravilnika o osoblju. Zbog toga je poništio pobijanu odluku.

4. Stoga će Sud u vremenu u kojem se koncept „Gender Mainstreaming” ( 2 ) svakodnevno spominje morati prvi put utvrditi pravnu dimenziju jednakosti rodova prilikom donošenja odluka o osoblju Unije i, prema potrebi, posljedice koje iz toga proizlaze.

5. Naime, ESVD smatra da bi obveza uzimanja u obzir razloga u vezi s rodom dovela u konkretnom slučaju do njegove obveze da produlji raspoređivanje dotične dužnosnice. Tvrdi, međutim, da za takvu „pozitivnu diskriminaciju” ne postoji izravno primjenjiva pravna osnova. Ističe da Opći sud u svakom slučaju nije trebao poništiti navedenu odluku isključivo zbog toga što ESVD u tom pogledu nije uzeo u obzir razloge u vezi s rodom.

II. Pravni okvir

6. Pravilnik o osoblju za dužnosnike Europske unije utvrđen je Uredbom Vijeća (EEZ, Euratom, EZUČ) br. 259/68 od 29. veljače 1968. kojom se utvrđuje Pravilnik o osoblju za dužnosnike i Uvjeti zaposlenja ostalih službenika Europskih zajednica i kojom se uvode posebne mjere koje se privremeno primjenjuju na dužnosnike Komisije ( 3 ).

7. Sedma uvodna izjava Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 723/2004 od 22. ožujka 2004. o izmjeni Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europskih zajednica i Uvjeta zaposlenja ostalih službenika tih Zajednica ( 4 ) glasi: „Treba poštovati načelo nediskriminacije utvrđeno Ugovorom o EZ‑u; zato je potrebno razvijati kadrovsku politiku kako bi se jamčile jednake mogućnosti za sve, neovisno o spolu, fizičkoj sposobnosti, dobi, rasi, etničkoj pripadnosti, spolnoj orijentaciji i bračnom stanju.”

8. U skladu s člankom 1.b Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije, kako je izmijenjen Uredbom (EU, Euratom) br. 1023/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2013. ( 5 ) (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju), taj se pravilnik primjenjuje na dužnosnike ESVD‑a.

9. Člankom 1.d Pravilnika o osoblju određuje se: „1. Pri primjeni ovog Pravilnika o osoblju zabranjuje se svaka diskriminacija na bilo kojoj osnovi, kao što je spol, rasa, boja kože, etničko ili socijalno podrijetlo, genetske osobine, jezik, religija ili uvjerenje, političko ili bilo kakvo drugo mišljenje, pripadnost nacionalnoj manjini, imovina, rođenje, invaliditet, dob ili spolna orijentacija. […] 2. Kako bi se osigurala potpuna jednakost između muškaraca i žena u profesionalnom životu, bitan čimbenik koji treba uzeti u obzir pri provedbi svih aspekata Pravilnika o osoblju, načelo jednakog postupanja ne sprečava institucije Europske unije da zadrže ili donesu mjere kojima se osiguravaju posebne prednosti kako bi se podzastupljenom spolu olakšalo obavljanje profesionalne djelatnosti ili spriječio ili nadoknadio nepovoljan položaj u profesionalnoj karijeri. 3. Nakon mišljenja odbora za Pravilnik o osoblju, tijela za imenovanje institucija sporazumno određuju mjere i radnje koje pridonose jednakim mogućnostima muškaraca i žena u područjima koja uređuje Pravilnik o osoblju; ona donose odgovarajuće odredbe, osobito kako bi se otklonile stvarne nejednakosti koje utječu na mogućnosti žena u područjima koja se uređuju Pravilnikom o osoblju. […] 6. Svako ograničenje načela nediskriminacije i proporcionalnosti mora biti objektivno i razumno opravdano; u tom kontekstu valja uzeti u obzir legitimne ciljeve u općem interesu u okviru kadrovske politike […]”

III. Okolnosti spora i postupak pred Općim sudom

10. Okolnosti spora i postupak pred Općim sudom mogu se za potrebe ovog žalbenog postupka sažeti kako slijedi.

11. Druga stranka u žalbenom postupku dužnosnica je ESVD‑a. Imenovana je 1. rujna 2013. šeficom delegacije Europske unije u Etiopiji u trajanju od četiri godine.

12. Zatražila je 15. travnja 2016. produljenje svojeg raspoređivanja za jednu godinu do 1. rujna 2018. U prilog svojem zahtjevu istaknula je da želi iskoristiti svoje iskustvo u Etiopiji tijekom pete godine prije odlaska u mirovinu 1. rujna 2018.

13. Odlukom od 30. lipnja 2016. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) ESVD‑ovo tijelo za imenovanje odbilo je taj zahtjev navodeći da se „radi osiguranja redovite rotacije šefa delegacije, općenito provodila jasna politika mobilnosti nakon najviše četiri godine na tom mjestu”.

14. Druga stranka u postupku najprije je protiv te odluke podnijela žalbu u skladu s člankom 90. stavkom 2. Pravilnika, a, nakon što je žalba odbijena, tužbu pred Općim sudom.

15. Osobito je istaknula da je produljenje njezina raspoređivanja u skladu s interesom službe i da bi njezin odlazak stvorio prekid u službi na razini upravljanja ESVD‑a. Osim toga, produljenje njezina mandata na mjestu šefa delegacije, kao žene u razredu AD 14, predstavljalo bi primjer za mjeru pozitivne diskriminacije.

16. Nasuprot tomu, ESVD je i u okviru žalbenog postupka i pred Općim sudom smatrao da produljenje nije u interesu službe. Tvrdi, osim toga, da s obzirom na to da obveza u tom smislu ne postoji, okolnost da je podnositeljica zahtjeva žena ne može se uzeti u obzir prilikom razmatranja zatraženog produljenja jer se ono može obrazložiti samo interesom službe.

17. Pobijanom presudom Opći sud prihvatio je tužiteljičinu tužbu u prvostupanjskom postupku u dijelu u kojem je zatražila poništenje pobijane odluke.

18. Doduše, Opći sud smatra da druga stranka u postupku nije dokazala da je ESVD‑ova ocjena interesa službe bila očito pogrešna ( 6 ). Navodi, osim toga, da je ESVD mogao bez počinjenja očite pogreške u ocjeni zaključiti da se kontinuitet u službi može osigurati i zadržavanjem zamjenika šefa delegacije ( 7 ). Napominje, međutim, da je ESVD povrijedio članak 1.d stavke 2. i 3. Pravilnika o osoblju time što u odluci o tužiteljičinu zahtjevu za produljenje nije uzeo u obzir jednakost rodova iako je to prema mišljenju donositelja Pravilnika o osoblju bitna dimenzija u tom pravilniku ( 8 ). Opći sud istaknuo je u tom pogledu da je ESVD i tijekom pisanog postupka i tijekom rasprave pred Općim sudom naglasio da nije bilo veze između politike jednakih mogućnosti i politike mobilnosti te da su zahtjevi za produljenje razmotreni neovisno o tome je li podnositelj zahtjeva muškarac ili žena ( 9 ).

19. S obzirom na to da je izreka pobijane odluke mogla biti drukčija da jednakost rodova nije bila odmah načelno isključena iz ocjene ESVD‑a, Opći je sud poništio pobijanu odluku ( 10 ).

IV. Postupak pred Sudom

20. Svojom žalbom od 6. veljače 2019., koju je Sud zaprimio 8. veljače 2019., ESVD od Suda zahtijeva da: – ukine presudu Općeg suda od 27. studenoga 2018., Hebberecht/ESVD (T‑315/17, EU:T:2018:842), – odbije tužbu pred Općim sudom i – naloži [drugoj stranci u žalbenom postupku] snošenje troškova.

21. Druga stranka u žalbenom postupku nije se očitovala o žalbi.

V. Pravna ocjena

22. Nije relevantno to što se druga stranka u žalbenom postupku nije upustila u postupak. Naime, žalba se odnosi isključivo na pitanje opravdavaju li navodne pogreške koje se tiču prava ukidanje pobijane presude. Neovisno o zahtjevima druge stranke, na to pitanje valja odgovoriti objektivno.

23. Svojim jedinim žalbenim razlogom ESVD prigovara Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je svoju presudu utemeljio na povredi članka 1.d stavka 2. Pravilnika o osoblju.

24. Opći sud u točkama 93. i 94. pobijane presude „očigledno smatra” prema mišljenju ESVD‑a da članak 1.d stavak 2. sadržava neposredno primjenjivo načelo potpore ženama, koje tu instituciju obvezuje da donese odluku u korist podnositeljice zahtjeva. To predstavlja pogrešku koja se tiče prava jer bi tijelo za imenovanje bilo dužno donijeti određene mjere „pozitivne diskriminacije” isključivo ako je donijelo odgovarajuće odredbe u vezi s takvim mjerama u smislu članka 1.d stavka 3. Pravilnika o osoblju.

25. Formulacija žalbenog razloga već pokazuje da se on temelji na određenom ESVD‑ovu tumačenju presude. Zbog toga je potrebno razmotriti točan tekst odlučujućih dijelova pobijane presude.

26. Opći je sud u točkama 93. i 94. pobijane presude presudio da se „u članku 1.d stavku 2. Pravilnika o osoblju donositelj tog pravilnika nije ograničio na to da najavi donošenje mjera od strane institucija. On također izjavljuje, pri čemu se ta izjava ne može vezati ni uz kakav rok ili uvjet, niti je ona podvrgnuta donošenju određenih mjera, da jednakost rodova čini ‚bitnu’ dimenziju koju treba uzeti u obzir kod ‚svih’ aspekata kojima se provodi Pravilnik o osoblju. Proizlazi da je ESVD povrijedio odredbe Pravilnika o osoblju koje je tužiteljica navela time što je jednakost rodova isključio iz razloga u vezi s donošenjem odluke o zahtjevu za produljenje koji je tužiteljica podnijela, iako je ta dimenzija bitna u očima donositelja Pravilnika o osoblju”.

27. Naveo je da zbog te pogreške koja se tiče prava pobijana odluka treba poništiti jer je izreka te odluke „mogla je biti drukčija da jednakost rodova nije bila odmah načelno isključena iz ocjene ESVD‑a, iako odluke koje se odnose na organizaciju njegovih službi moraju biti dio pravnog okvira utvrđenog Pravilnikom o osoblju” ( 11 ).

28. Iz toga slijedi da se na prvi pogled žalba ESVD‑a temelji na pogrešnom tumačenju pobijane presude. Naime, iz spornih odlomaka proizlazi isključivo da Opći sud smatra da je ESVD prekršio članak 1.d stavak 2. time što je u svojoj odluci od samog početka isključio razloge u vezi s rodom. Opći sud smatra da to sâmo po sebi opravdava poništenje pobijane odluke.

29. Suprotno onomu što tvrdi ESVD, Opći sud nije utvrdio da je ESVD bio dužan donijeti odluku u korist druge stranke u žalbenom postupku.

30. Ipak, najprije bi valjalo ispitati je li Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio da iz članka 1.d stavka 2. Pravilnika o osoblju proizlazi da tijelo za imenovanje prilikom donošenja odluke o produljenju raspoređivanja dužnosnice mora u svakom slučaju uzeti u obzir razloge u vezi s rodom (o tome u točki A. ovog mišljenja).

31. Kao drugo, valja također ispitati je li Opći sud pogrešno smatrao da je, uzimajući u obzir te interese, odluka ESVD‑a mogla biti drukčija i da je stoga treba poništiti. S tim u vezi ispitat ću i je li Opći sud u tom pogledu implicitno presudio da je ESVD bio dužan, kao mjeru „pozitivne diskriminacije”, produljiti raspoređivanje druge stranke u žalbenom postupku (u tom pogledu u točki B. ovog mišljenja).

A. Opća obveza uzimanja u obzir razloga u vezi s rodom u kadrovskim mjerama koje donose institucije Unije

32. ESVD smatra da iz prvog dijela rečenice članka 1.d stavka 2. Pravilnika o osoblju, u skladu s kojim se „potpuna jednakost između muškaraca i žena u profesionalnom životu treba uzeti u obzir kao bitan čimbenik pri provedbi svih aspekata Pravilnika o osoblju”, ne može proizlaziti opća obveza tijela za imenovanje u pogledu uzimanja u obzir tih istih čimbenika u okviru svih odluka koje treba donijeti. Naprotiv, prvi dio rečenice te odredbe nužno bi se trebao tumačiti zajedno s drugim dijelom rečenice, prema kojem tijela za imenovanje mogu uvesti posebne prednosti za podzastupljeni spol. Drugim riječima, prvi dio te odredbe nema samostalno značenje, nego se odnosi isključivo na ovlaštenje za donošenje mjera „pozitivne diskriminacije”.

33. Opći sud smatra da članak 1.d stavak 2. Pravilnika o osoblju sadržava dva različita pravila. U tom je pogledu u točki 84. pobijane presude utvrdio da iz te odredbe proizlazi, s jedne strane, da je jednakost između muškaraca i žena „bitan” element za provedbu Pravilnika o osoblju, koji mora doći do izražaja u „svim” aspektima povezanima s tom provedbom. S druge strane, ta odredba ovlašćuje institucije da donesu mjere kako bi se nadoknadila nedovoljna zastupljenost žena na određenim dužnostima.

34. Pripremni dokumenti u vezi s člankom 1.d stavkom 2. Pravilnika o osoblju upućuju na to da ovlaštenje za donošenje takvih mjera postoji već nakon izmjene Pravilnika o osoblju Uredbom Vijeća (EZ, EZUČ, Euratom) br. 781/98 od 7. travnja 1998. ( 12 ), dok je dio prema kojem ravnopravnost muškaraca i žena u profesionalnom životu „treba uzeti u obzir kao bitan čimbenik pri provedbi svih aspekata Pravilnika o osoblju” uveden tek Uredbom br. 723/2004. Iz toga se može zaključiti da taj dio vrlo vjerojatno ima samostalno značenje.

35. Iz sedme uvodne izjave potonje uredbe proizlazi da je cilj izmjene bio poštovanje načela nediskriminacije utvrđenog primarnim pravom i, osobito, jamčenje jednakih mogućnosti za sve, neovisno o spolu.

36. Rodna jednakost i ravnopravnost ključni su ciljevi Unije, koji načelno utječu na sva politička i radna područja. Na to upućuje njihovo utvrđivanje u horizontalnim odredbama kao što je članak 2. UEU‑a, članak 3. stavak 3. podstavak 2. UEU‑a i članak 8. UFEU‑a.

37. Zabrana svake diskriminacije na temelju spola pritom je tek jedan aspekt politike jednakih mogućnosti Unije. Što se tiče rada i zapošljavanja, Ugovor o EEZ‑u već je u članku 119. sadržavao takvu zabranu diskriminacije u odnosu na države članice u pogledu plaća, koja je danas utvrđena u članku 157. UFEU‑a. Ugovorom iz Amsterdama sadašnjem članku 157. UFEU‑a dodan je četvrti stavak kojim se, osim toga, državama članicama daje ovlast za donošenje mjera „pozitivne diskriminacije”.

38. Međutim, osim puke zabrane nediskriminacije, s jedne strane, i ovlasti za uvođenje određenih prednosti, s druge strane, potpuno jamstvo jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema ženama i muškarcima također zahtijeva da se razlozi u vezi s rodom uključe u sve koncepte i mjere Unije ( 13 ). Takva obveza uzima u obzir prirodu rodne ravnopravnosti kao transverzalnog cilja Unije.

39. Činjenica da potpuno jamstvo rodne ravnopravnosti obuhvaća i potonji aspekt dokazuju i odredbe Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), koje se, kao što to proizlazi iz njezina članka 51. stavka 1., odnose na sve institucije, sva tijela, sve urede ili agencije Unije.

40. Osim zabrane diskriminacije na temelju spola, propisane u članku 21. Povelje, njezin članak 23. stavak 2. sadržava ovlast za donošenje mjera „pozitivne diskriminacije”. Osim toga, člankom 23. stavkom 1. Povelje određuje se da ravnopravnost žena i muškaraca treba osigurati u svim područjima, osobito u području zapošljavanja, rada i plaća ( 14 ). Iz objašnjenja koja se odnose na Povelju proizlazi da taj propis upućuje na članak 8. UFEU‑a, na temelju kojeg Unija u svim svojim postupcima nastoji ukloniti nejednakosti i promicati ravnopravnost među spolovima.

41. Doduše, mogu postojati odluke Unije prilikom čijeg se donošenja ti ciljevi ne trebaju uzeti u obzir. Naime, institucije Unije u svojim odlukama nisu dužne uzeti u obzir elemente koji su očito irelevantni, beznačajni ili očito od sporedne važnosti za odluku ( 15 ). Međutim, ne može se smatrati da razlozi u vezi s rodom nisu relevantni u pogledu odluka koje se odnose na upravljanje osobljem jer rodna ravnopravnost ima središnju ulogu upravo u području rada i zapošljavanja.

42. Tako se člankom 1.d Pravilnika kodificira isključivo ono što konkretno proizlazi iz članaka 21. i 23. Povelje u pogledu prakse odlučivanja tijelâ za imenovanje: članak 1.d stavak 1. Pravilnika o osoblju ponajprije propisuje zabranu diskriminacije na temelju spola. Prvim dijelom stavka 2. također se propisuje obveza uzimanja u obzir aspekata koji se odnose na ravnopravnost prilikom provedbe svih aspekata Pravilnika o osoblju i, naposljetku, drugim se dijelom stavka 2. daje ovlast za dodjelu posebnih prednosti podzastupljenom spolu.

43. K tomu, kao što je to Opći sud pravilno utvrdio u točki 93. pobijane presude, obveza u pogledu uzimanja u obzir jednakosti rodova iz članka 1.d stavka 2. Pravilnika o osoblju ne podliježe nikakvom roku ili uvjetu. Osim toga, s obzirom na općenitu formulaciju te odredbe, ne može se smatrati da su pritom isključene određene odluke o upravljanju osobljem, poput onih koje se odnose na produljenje raspoređivanja.

44. To odgovara prirodi članka 23. stavka 1. Povelje kao subjektivnom pravu. Naime, „osiguranje” ravnopravnosti žena i muškaraca u svim područjima ne zahtijeva druge provedbene mjere, za razliku od uvođenja posebnih prednosti iz članka 23. stavka 2. Povelje. Zbog toga se ne može smatrati pukim načelom u smislu članka 52. stavka 5. Povelje, koji se najprije treba prenijeti u nacionalno pravo. U tom pogledu valja podsjetiti na to da je Sud već ranije jednakom postupanju prema ženama i muškarcima priznao prirodu (utuživog) temeljnog prava ( 16 ).

45. Stoga se stajalište ESVD‑a, prema kojem tijelo za imenovanje nije dužno prilikom donošenja pojedinačnih odluka, poput one koja se pobija u ovom predmetu, uzeti u obzir razloge u vezi s rodom ( 17 ), očito ne može prihvatiti s obzirom na prethodna razmatranja i jasan tekst članka 1.d stavka 2. Pravilnika o osoblju.

B. Pravne posljedice neuzimanja u obzir razloga u vezi s rodom u konkretnom slučaju

46. Međutim, ESVD i dalje ostaje pri svojem žalbenom razlogu. Naime, smatra da Opći sud nije u stvarnosti samo utvrdio da tijela za imenovanje prilikom donošenja odluke o produljenju raspoređivanja dužnosnika moraju uzeti u obzir razloge u vezi s rodom. Naprotiv, tvrdi da je Opći sud implicitno presudio da je ESVD na temelju članka 1.d stavka 2. Pravilnika o osoblju bio dužan produljiti raspoređivanje na radno mjesto druge stranke u postupku kao mjeru „pozitivne diskriminacije”. Napominje da povreda obveze uzimanja u obzir razloga u vezi s rodom u svakom slučaju ne može dovesti do poništenja pobijane odluke s obzirom na to da interes službe za rotaciju ima prednost. Ističe da Opći sud uostalom nije osporio ESVD‑ovu ocjenu interesa službe.

47. U tom smislu valja prije svega ponovno podsjetiti na to da iz točaka 93. i 94. pobijane presude ( 18 ) proizlazi da je povreda članka 1.d stavka 2. Pravilnika o osoblju prema mišljenju Općeg suda isključivo posljedica potpunog neuključivanja razloga u vezi s rodom u postupak odlučivanja. Opći sud nije ni u jednom dijelu presudio da je ESVD prekršio članak 1.d stavak 2. Pravilnika o osoblju time što nije poduzeo nikakvu određenu mjeru u korist druge stranke u žalbenom postupku.

48. Međutim, čini se da ESVD izvodi šire zaključke iz točke 97. pobijane presude. U njoj je Opći sud utvrdio da je odluka mogla biti drukčija da jednakost rodova nije bila odmah načelno isključena iz ocjene ESVD‑a ( 19 ). ESVD tumači tu točku na način da je Opći sud u njoj utvrdio da bi odluka morala biti drukčija u slučaju uzimanja u obzir tih razloga. Tvrdi da mu je posljedično ipak u konačnici naložio da donese određenu mjeru, odnosno produljenje raspoređivanja druge stranke u žalbenom postupku, a da takva obveza ne proizlazi iz članka 1.d stavka 2. Pravilnika o osoblju.

49. Osim toga, ESVD u žalbenom postupku opširno u tom pogledu obrazlaže zbog čega, čak i uzimajući u obzir razloge u vezi s rodom, odluka u ovom predmetu zapravo ne bi bila drukčija. To prema mišljenju ESVD‑a pokazuje da je Opći sud u točki 97. pobijane presude nepravilno smatrao da je odluka mogla biti drukčija i da je na temelju te pogreške koja se tiče prava nepravilno poništio pobijanu odluku.

50. Međutim, tim se argumentima zanemaruje priroda i funkcioniranje nadzora zakonitosti odluka uprave donesenih na temelju diskrecijske ovlasti, koji obavljaju sudovi Unije.

51. Diskrecijska ovlast priznaje se upravi, među ostalim, u slučajevima, poput onog u ovom predmetu, u kojima odluka zahtijeva procjenu i odvagivanje različitih interesa ( 20 ). Ako uprava prilikom donošenja svojih odluka ima takvu diskrecijsku ovlast, sudovi Unije isključivo provjeravaju, kao što je Opći sud pravilno utvrdio u točki 28. pobijane presude, je li uprava počinila očitu pogrešku u izvršavanju te diskrecijske ovlasti odnosno je li očito prekoračila granice svoje diskrecijske ovlasti ( 21 ). Sudovi Unije osobito nadziru je li uprava pažljivo i nepristrano ispitala sve relevantne elemente konkretnog slučaja ( 22 ).

52. Ograničen karakter nadzora takve odluke obrazložen je razdvajanjem ovlasti i načelom institucionalne ravnoteže, kojem se protivi to da sud odlučuje umjesto nadležnog tijela ( 23 ).

53. Međutim, ako je Opći sud u okviru svojeg nadzora došao do zaključka da je uprava počinila pogrešku, ta nepravilnost može u načelu dovesti do poništenja upravne odluke isključivo ako je mogla utjecati na sadržaj odluke, kao što je to Opći sud pravilno istaknuo u točki 96. pobijane presude ( 24 ).

54. Pitanje je li pogreška mogla utjecati na sadržaj odluke pravno je pitanje. Prilikom razmatranja tog pitanja važna je vrsta pogreške te radi li se o odluci koja se donosi na temelju ograničene nadležnosti ili diskrecijske ovlasti.

55. Na primjer, određene formalne i postupovne pogreške logično isključuju mogućnost utjecaja na sadržaj odluke, primjerice kada se odluka donosi na temelju potpuno iste osnove, neovisno o tome je li njome počinjena pogreška ( 25 ).

56. Isto tako, u slučaju odluke koja se donosi na temelju ograničene nadležnosti načelno je isključeno da dodatna razmatranja dovode do drukčijeg zaključka jer tijelo u svakom slučaju mora donijeti zadanu odluku ako su ispunjeni uvjeti za njezino donošenje ( 26 ).

57. Nasuprot tomu, u slučaju odluke koja se donosi na temelju diskrecijske ovlasti, a u kojoj tijelo mora ocijeniti i odvagnuti različite interese, ne može se općenito isključiti da bi ona bila drukčija da se u obzir uzeo element koji je tijelo odmah isključilo ( 27 ). Naime, u protivnom bi Opći sud donio odluku o meritumu umjesto tijela, što je, međutim, isključeno u skladu sa sudskom praksom ( 28 ).

58. Suprotno onomu što smatra ESVD, iz toga ne proizlazi da odluka tijela prilikom donošenja nove odluke mora nužno biti drukčija ( 29 ). Naime, odluka o meritumu obvezuje isključivo upravu. Stoga je ESVD u predmetnom slučaju bio dužan, pored interesa službe, koji je, uostalom, prema mišljenju Općeg suda ocijenio bez očite pogreške ( 30 ), također uzeti u obzir dotične razloge u vezi s rodom prilikom donošenja svoje odluke na temelju diskrecijske ovlasti.

59. Točno je da se s obzirom na okolnosti može tako dogoditi da druga stranka u žalbenom postupku nakon donošenja nove odluke o njezinu zahtjevu dobije u konačnici istovjetnu odluku. Međutim, u svrhu poništenja odluke isključivo je važno da se zbog prirode odluke ili vrste pogreške ne može isključiti da je pogreška utjecala na sadržaj odluke ( 31 ).

60. Uostalom, istovjetna odluka može se isto tako donijeti u slučajevima u kojima se pobijana odluka poništava zbog bitne povrede postupka. To samo potvrđuje da adresati upravnih odluka imaju u određenim granicama pravo na upravnu odluku koja je sâma po sebi zakonita, a osobito na odluku bez pogreške u ocjeni.

61. Iz prethodnih razmatranja proizlazi da je u situaciji poput one u ovom predmetu, u kojoj je ESVD‑ovo tijelo za imenovanje trebalo odvagnuti različite interese, Opći sud mogao samo utvrditi da je odluka mogla biti drukčija da su se svi relevantni elementi uzeli u obzir. Među njima su, kao što je to prethodno navedeno, i razlozi u vezi s rodom ( 32 ).

62. Nasuprot tomu, da je Opći sud utvrdio da odluka nije mogla biti drukčija, neizbježno bi se priklonio stajalištu ESVD‑ova tijela za imenovanje. Naime, da bi došao do tog zaključka, Opći sud morao bi sâm ocijeniti razloge u vezi s rodom i odvagnuti ih u odnosu na interese službe. Međutim, Opći sud ne može obaviti to odvagivanje umjesto tijela ( 33 ).

63. Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je na temelju činjenice da ESVD nije uzeo u obzir relevantan element u svojoj odluci donesenoj na temelju diskrecijske ovlasti zaključio da je odluka mogla biti drukčija da se taj element uzeo u obzir. Iz toga slijedi da je Opći sud pravilno poništio pobijanu odluku.

VI. Zaključak

64. Zaključno, predlažem Sudu da odluči kako slijedi: 1. Odbija se žalba Europske službe za vanjsko djelovanje protiv presude Općeg suda Europske unije od 27. studenoga 2018., Hebberecht/ESVD (T‑315/17, EU:T:2018:842). 2. Europskoj službi za vanjsko djelovanje nalaže se snošenje troškova žalbe.

( 1 ) Izvorni jezik: njemački

( 2 ) U vezi s tim pojmom vidjeti Komunikaciju Komisije od 21. veljače 1996. o uključivanju jednakih mogućnosti u sve političke koncepte i djelovanja Zajednice, COM (96) 67 final, str. 2.

( 3 ) SL 1968., L 56, str. 1.

( 4 ) SL 2004., L 124, str. 1.

( 5 ) SL 2013., L 287, str. 15.

( 6 ) Točke 28. do 36. pobijane presude

( 7 ) Točke 42. do 44. pobijane presude

( 8 ) Točka 93. pobijane presude

( 9 ) Točke 86. do 88. pobijane presude

( 10 ) Točka 97. pobijane presude

( 11 ) Točka 97. pobijane presude

( 12 ) SL 1998., L 113, str. 4.

( 13 ) Vidjeti u tom pogledu Komunikaciju Komisije od 21. veljače 1996. o uključivanju jednakih mogućnosti u sve političke koncepte i djelovanja Zajednice, COM (96) 67 final, str. 2.

( 14 ) Sud je već izričito istaknuo razliku između zabrane diskriminacije navedene u članku 21. Povelje i obveze osiguranja rodne ravnopravnosti iz njezina članka 23. stavka 1.; vidjeti presudu od 1. ožujka 2011., Association belge des Consommateurs Test‑Achats i dr. (C‑236/09, EU:C:2011:100, t. 17.).

( 15 ) Presude od 10. srpnja 2008., Bertelsmann i Sony Corporation of America/Impala (C‑413/06 P, EU:C:2008:392, t. 167.), i od 6. studenoga 2012., Éditions Odile Jacob/Komisija (C‑551/10 P, EU:C:2012:681, t. 48.)

( 16 ) Vidjeti u tom smislu presude od 15. lipnja 1978., Defrenne (149/77, EU:C:1978:130, t. 26. i 29.), od 30. travnja 1996., P./S. (C‑13/94, EU:C:1996:170, t. 19.), i od 27. travnja 2006., Richards (C‑423/04, EU:C:2006:256, t. 23.).

( 17 ) Vidjeti točke 85. do 88. pobijane presude.

( 18 ) Navedeno u točki 26. ovog mišljenja.

( 19 ) Navedeno u točki 27. ovog mišljenja.

( 20 ) Presude od 29. travnja 2004., Italija/Komisija (C‑372/97, EU:C:2004:234, t. 83.), od 26. svibnja 2005., Tralli/ESB (C‑301/02 P, EU:C:2005:306, t. 58.), i od 14. srpnja 2005., Rica Foods/Komisija (C‑40/03 P, EU:C:2005:455, t. 55.) Vidjeti također Prek, Miro/Lefèvre, Silvère, „‘Administrative discretion’, ‘Power of appraisal’ and ‘Margin of appraisal’ in judicial review proceedings before the General Court”, CMLR 56 (2019), 339 (350. i 351.).

( 21 ) Presuda od 14. srpnja 2005., Rica Foods/Komisija (C‑40/03 P, EU:C:2005:455, t. 54.)

( 22 ) Presuda od 18. srpnja 2007., Industrias Químicas del Vallés/Komisija (C‑326/05 P, EU:C:2007:443, t. 77.)

( 23 ) Vidjeti u tom smislu presude od 8. veljače 2000., Emesa Sugar (C‑17/98, EU:C:2000:70, t. 53.), i od 14. srpnja 2005., Rica Foods/Komisija (C‑40/03 P, EU:C:2005:455, t. 55.). Vidjeti također Prek, Miro/Lefèvre, Silvère, „‘Administrative discretion’, ‘Power of appraisal’ and ‘Margin of appraisal’ in judicial review proceedings before the General Court”, CMLR 56 (2019), 339 (362.). Vidjeti u tom pogledu moje mišljenje u predmetu Frucona Košice/Komisija (C‑73/11 P, EU:C:2012:535, t. 92.).

( 24 ) Vidjeti presude od 10. srpnja 1980., Distillers Company/Komisija (30/78, EU:C:1980:186, t. 27.), od 16. lipnja 2016., SKW Stahl‑Metallurgie i SKW Stahl‑Metallurgie Holding/Komisija (C‑154/14 P, EU:C:2016:445, t. 69.), i od 4. travnja 2019., OZ/EIB (C‑558/17 P, EU:C:2019:289, t. 76.).

( 25 ) Vidjeti u tom smislu presude od 21. ožujka 1990., Belgija/Komisija (C‑142/87, EU:C:1990:125, t. 48.), te od 16. lipnja 2016., SKW Stahl‑Metallurgie i SKW Stahl‑Metallurgie Holding/Komisija (C‑154/14 P, EU:C:2016:445, t. 70.).

( 26 ) Vidjeti presudu od 6. srpnja 1983., Geist/Komisija (117/81, EU:C:1983:191, t. 7.), kao i u tom smislu presude od 15. rujna 2005., BioID/OHIM (C‑37/03 P, EU:C:2005:547, t. 47.), i od 26. travnja 2007., Alcon/OHIM (C‑412/05 P, EU:C:2007:252, t. 65.).

( 27 ) Drukčije vrijedi isključivo u slučaju postojanja posebnih okolnosti koje dovode do potpunog smanjenja diskrecijske ovlasti. Međutim, ništa u tom pogledu nije izneseno ni tijekom prvostupanjskog postupka ni tijekom ovog žalbenog postupka.

( 28 ) Vidjeti u tom smislu presude od 8. srpnja 1965., Fonzi/Komisija (27/64 i 30/64, EU:C:1965:73), od 27. siječnja 2000., DIR International Film i dr./Komisija (C‑164/98 P, EU:C:2000:48, t. 38.), od 1. lipnja 2006., P & O European Ferries (Vizcaya) i Diputación Foral de Vizcaya/Komisija (C‑442/03 P i C‑471/03 P, EU:C:2006:356, t. 60.), od 22. prosinca 2008., British Aggregates/Komisija (C‑487/06 P, EU:C:2008:757, t. 141.), te od 26. ožujka 2019., Komisija/Italija (C‑621/16 P, EU:C:2019:251, t. 88. i 103.).

( 29 ) U skladu s ustaljenom sudskom praksom, Opći sud ne bi uopće bio nadležan za nametanje takve obveze; vidjeti presude od 27. travnja 1989., Turner/Komisija (192/88, EU:C:1989:181, t. 14. i 15.), od 23. travnja 2002., Campogrande/Komisija (C‑62/01 P, EU:C:2002:248, t. 43.), i od 2. listopada 2014., Strack/Komisija (C‑127/13 P, EU:C:2014:2250, t. 146.).

( 30 ) Vidjeti točke 28. do 36. pobijane presude.

( 31 ) Nasuprot tomu, u slučaju tužba za poništenje upravne odluke, čiji uspjeh nužno dovodi do odluke istovjetnog sadržaja, ne postoji prema sudskoj praksi Općeg suda pravni interes; vidjeti presudu od 31. siječnja 2008., Federación de Cooperativas Agrarias de la Comunidad Valenciana/CPVO - Nador Cott Protection (Nadorcott) (T‑95/06, EU:T:2008:25, t. 126. i navedena sudska praksa). Vidjeti također presudu od 6. srpnja 1983., Geist/Komisija (117/81, EU:C:1983:191, t. 7.).

( 32 ) Vidjeti točke 34. do 45. ovog mišljenja.

( 33 ) Vidjeti točke 52. i 57. ovog mišljenja.