ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
16.

Consorzio Tutela Aceto Balsamico di Modena (u daljnjem tekstu: Consorzio) je konzorcij proizvođača proizvodâ pod nazivom „Aceto Balsamico di Modena”. On smatra da društvo BALEMA, korištenjem oznake „Balsamico”, povređuje zaštićenu oznaku zemljopisnog podrijetla „Aceto Balsamico di Modena”. Consorzio je stoga društvu BALEMA uručio pismo opomene. Ono je na to pred njemačkim sudovima podnijelo tužbu protiv Consorzija zahtijevajući da se utvrdi da nije došlo do povrede žiga. Ta je tužba odbijena.
51.

Do te diskriminacije u odnosu na poduzetnike koji u Italiji samo stavljaju prirodni plin na tržište, a za koju poduzetnici koncesionari tvrde da postoji, može doći samo ako je tržišna cijena plina niska. Ako se navedena cijena poveća u odnosu na cijenu nafte i drugih ugljikovodika upotrijebljenih u indeksu udjela energije, dolazi do obrnute situacije: dražbe se ne obustavljaju i poduzetnici koncesionari prirodni plin prodaju po cijeni većoj od cijene koja proizlazi iz primjene indeksa udjela energije. Prema podacima koje je dostavila talijanska vlada i koje koncesionari ne pobijaju, do te je situacije došlo 2016. i 2017., odnosno koncesionari su u tim poslovnim godinama na dražbama prodavali prirodni plin po cijeni većoj od cijene koja proizlazi iz primjene indeksa udjela energije (32 % u 2016. i 36,7 % u 2017.) i indeksa PFOR (46,3 % u 2016. i 52,1 % u 2017.). U tim slučajevima koncesionari nisu trebali ponovno kupiti iscrpljeni prirodni plin po cijeni većoj od cijene koja proizlazi iz primjene indeksa udjela energije.
17.

Dopisom od 13. prosinca 2017. Komisija je potvrdila da napredak ostvaren do tog trenutka nije dovoljan za postupanje u skladu s drugom točkom izreke presude Komisija/Irska te istaknula da je konačna verzija memoranduma o razumijevanju trebala biti dostavljena do kraja 2016. Irska tijela odgovorila su 9. siječnja 2018. da je memorandum o razumijevanju uključen u idejni dokument na zahtjev Komisije, da je taj dokument potpisan i da se od Komisije čeka zeleno svjetlo za nastavak neslužbene procjene učinaka na okoliš. Dopisom od 26. siječnja 2018. Komisija je odgovorila da, neovisno o formalnim pitanjima koja se odnose na dokumente koje su dostavila irska tijela, u devet godina nije ostvaren nikakav znatan napredak u svrhu uspostave postupka koji može dovesti do ozbiljne procjene učinaka na okoliš elektrane u Derrybrienu i da zbog toga smatra da je ušla u novu fazu u kojoj više nije spremna na „izvansudsku nagodbu”. Osim toga, Komisija je predložila Irskoj da ponovno razmotri mogućnost da operatora elektrane u Derrybrienu obveže na provedbu postupka zamjene. Irska tijela odgovorila su 1. veljače 2018. da je, nažalost, došlo do pogoršanja odnosa suradnje s Komisijom te su Komisiji prigovorila to što nije zauzela stajalište o dokumentima koje je Irska uputila 22. prosinca 2016., a koji su se trebali smatrati konačnima, zbog čega je početak procjene učinaka na okoliš dodatno kasnio.
4.

Članak 30. stavak 1. i stavak 2. točka (a) Uredbe br. 2913/92 propisivao je: „1. Kada nije moguće odrediti carinsku vrijednost prema članku 29., carinska vrijednost bit će određena tako što će se ići redom kroz stavak 2. točke (a), (b), (c), i (d) do prve točke prema kojoj se ona može odrediti, pod uvjetom da redoslijed primjene točaka (c) i (d) bude obratan ako to zahtijeva deklarant; samo onda kad se ta vrijednost ne može odrediti prema određenoj točki, mogu se primijeniti odredbe sljedeće točke u nizu koji je utvrđen pomoću ovog stavka. 2. Carinska vrijednost, kako je utvrđena ovim člankom, je: (a) transakcijska vrijednost istovjetne robe prodane za izvoz u Zajednicu i izvezene u isto ili gotovo isto vrijeme kao i roba koja se procjenjuje; […].”
28.

U tim je okolnostima Conseil d'État (Državno vijeće, Francuska) odlukom od 30. svibnja 2018., koju je Sud zaprimio 4. lipnja 2018., odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „Zahtijeva li pravo Europske unije i osobito Uredba br. 1169/2011 […] ako je navođenje podrijetla proizvoda koji je obuhvaćen područjem primjene te uredbe obvezno, da se na proizvodu s područja koje je pod izraelskom okupacijom od lipnja 1967. navede to područje i to da je proizvod podrijetlom iz izraelskog naselja ako je to slučaj? Ako se to ne zahtijeva, dopuštaju li odredbe [Uredbe br. 1169/2011], osobito one iz njezina poglavlja VI., da država članica zahtijeva takva navođenja?”
40.

S obzirom na to da ono dovodi u pitanje nadležnost Suda za odgovaranje na pitanja upućena u predmetu C‑374/18, najprije ću razmotriti to treće pitanje, kao što to uostalom predlaže Komisija u svojim pisanim očitovanjima (dio B). To će mi omogućiti da zatim zajedno ispitam dva pitanja koja su jednaka u oba predmeta (prvo i drugo pitanje u predmetu C‑203/18 i u predmetu C‑374/18) (dio C) i potom razmotrim četvrto pitanje u predmetu C‑374/18 (dio D).
46.

Najprije valja naglasiti da okolnost koju su naveli ESB i Komisija ( 22 ), da CMA nije istaknuo prigovor nezakonitosti članka 2. točke 21. podtočke (c) Okvirne uredbe o SSM‑u s obzirom na članak 127. stavak 6. UFEU‑a ili Uredbu o SSM‑u, ne može utjecati na argument koji je istaknuo CMA. Naime, kao što je CMA jasno naveo, njegov se argument temelji na pogrešci u tumačenju članka 2. točke 21. podtočke (c) Okvirne uredbe o SSM‑u koje je primijenio Opći sud jer to tumačenje nije u skladu s pravnim pravilom nadređenog prava sadržanim u UFEU‑u. Suprotno tomu, CMA nije tvrdio da članak 2. točka 21. podtočka (c) Okvirne uredbe o SSM‑u nije u skladu s navedenim pravnim pravilom nadređenog prava. Stoga je očito riječ o argumentu koji se odnosi na tumačenje članka 2. točke 21. podtočke (c) Okvirne uredbe o SSM‑u, a ne na njegovu valjanost. Mogućnost isticanja takvog argumenta nije pak nipošto uvjetovana podnošenjem prigovora nezakonitosti.
68.

Štoviše, kao što je to Komisija pravilno istaknula, pravo građana Unije koji se sele, uključujući djecu koja su građani Unije, da borave u drugoj državi članici znatno bi se ugrozilo ako bi se to pravo u bilo kojem trenutku moglo ukinuti na temelju loše definiranih povreda koje su počinile osobe koje o njima skrbe ili ih uzdržavaju, u državi članici domaćinu ili drugdje. Naime, uzimajući u obzir vrlo širok raspon radnji koje se mogu kvalificirati kao nezakonite, ne samo unutar jedne države članice, nego i od jedne države članice do druge i ovisno o razdoblju, takav pristup doveo bi do stvarne opasnosti od pravne nesigurnosti i do sve više situacija u kojima bi se pravo boravka građanina Unije moglo dovesti u pitanje zbog postojanja dvojbi u pogledu okolnosti u kojima su sredstva stavljena na raspolaganje stečena ( 43 ).
54.

Kao četvrto i posljednje, valja isključiti mogućnost da se u okolnostima kao što su one u glavnom postupku primjenjuje načelo pro rata temporis iz članka 4. stavka 2. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom. Ističem da je navedenim člankom predviđeno da se to načelo primjenjuje samo „prema potrebi”, pri čemu nije potrebno razmotriti pitanje, kao što to tvrdi austrijska vlada, primjenjuje li se to načelo samo na usluge za koje se prima plaća. Međutim, kao što pravilno tvrdi da vlada, stroga primjena navedenog načela, u pogledu utvrđivanja najduljeg trajanja radnih odnosa na određeno vrijeme primjenjivog na radnike s nepunim radnim vremenom, dovela bi do toga da bi se ekstremno duga trajanja utvrdila za radnike s najmanjim brojem radnih sati tjedno, što bi bilo nedopušteno s obzirom na zahtjeve postavljene u članku 5. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme.
34.

To je tumačenje također naglašeno u kontekstu Uredbe br. 1107/2009. Naime, članak 52. stavak 7. Uredbe br. 1107/2009 propisuje da se članci 44. i 45. te uredbe trebaju primjenjivati mutatis mutandis na sredstva za zaštitu bilja kojima se paralelno trguje. S obzirom na to da se članak 44. stavak 1. i članak 45. stavak 2. Uredbe br. 1107/2009 odnose na zahtjeve utvrđene u članku 29. te Uredbe – koji se posebno odnosi na odobrenja za referentno sredstvo – moraju se uzeti u obzir odgovarajući uvjeti za paralelnu trgovinu, to jest uvjeti navedeni u članku 52. Uredbe br. 1107/2009.
28.

Nakon što je utvrdio nepoštenost određene odredbe, na nacionalnom je sudu, kao što je to pojasnio Sud, da isključi njezinu primjenu s obzirom na to da je tekstom članka 6. stavka 1., kojim se državama članicama priznaje autonomija u pogledu definiranja pravnog režima za nepoštene odredbe, određeno da one utvrde da takve odredbe „nisu obvezujuće za potrošača” ( 13 ).
59.

U ovom se trenutku treba ponovno pozvati na sudsku praksu uspostavljenu presudom Taricco i dr. ( 38 ), nadopunjenu presudom M. A.S i M. B. ( 39 ). U potonjoj je presudi Sud odgovorio s obzirom na to da je sud koji je uputio zahtjev istaknuo „materijalnu prirodu pravila o zastari predviđenih u talijanskom pravnom poretku – koja podrazumijeva da pojedinci ta pravila mogu razumno predvidjeti u trenutku počinjenja kaznenih djela koja im se stavljaju na teret i da se ona ne mogu retroaktivno izmijeniti in pejus” ( 40 ).
44.

Međutim, čini se da u tom pogledu valja napomenuti da članak 49. Zakona o slobodi priopćavanja uređuje i provodi prijenos prava umjetnika izvođača na temelju prešutne suglasnosti u korist INA‑e. Smatram da bi to, zbog izloženih razloga, u tim okolnostima dovelo do nerazmjernog zadiranja u isključivu narav prava umjetnika izvođača. Čini se da, barem prešutno, iz obrazloženja Suda u predmetu Soulier i Doke proizlazi ( 24 ) da se prijenos te vrste mora obaviti na proporcionalan način i da on ne može ograničavati isključivost toga prava osim u mjeri u kojoj je to jasno potrebno za ovu svrhu.
97.

Naposljetku, u pogledu elektroenergetskog voda srednjeg napona „Novo Pristanishte”, smatram prikladnim još dodatno istaknuti da iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se on upotrebljava isključivo za opskrbu društva BMF električnom energijom. Kada to ne bi bio slučaj ( 30 ), postavilo bi se pitanje eventualne kvalifikacije tog voda kao zatvorenog distribucijskog sustava u smislu članka 28. Direktive 2009/72, ako postoje uvjeti za takvu kvalifikaciju, ili eventualno samo kao distribucijskog sustava. U svakom slučaju, iz razmatranja iznesenih u točkama 35. do 37. i 78. do 81. ovog mišljenja proizlazi da, u slučaju da se takav vod srednjeg napona koristi radi opskrbe kupaca koji nisu društvo BMF, trebalo bi ga kvalificirati kao distribucijski sustav i ni u kojem slučaju ne bi mogao biti izuzet iz uređenja koje je predviđeno Direktivom 2009/72.
44.

Prema prvoj tezi, koju zagovaraju SF te talijanska i poljska vlada, prednost valja dati cilju koji se nastoji postići čankom 5. točkom 3. Okvirne odluke 2002/584, odnosno povećanju izgleda za društvenu rehabilitaciju osobe protiv koje je izdan europski uhidbeni nalog u svrhu kaznenog progona. U tom smislu, država članica izdavateljica naloga treba jamčiti državi članici izvršenja da će osoba protiv koje je izdan europski uhidbeni nalog biti vraćena u potonju državu članicu čim presuda kojom se izriče kazna zatvora ili određuje mjera oduzimanja slobode postane pravomoćna, s obzirom na to da će krivnja te osobe tada biti pravomoćno utvrđena. Okolnost da nakon presude kojom se izriče kazna zatvora ili određuje mjera oduzimanja slobode može uslijediti druga faza kaznenog postupka koja može dovesti do dodatne kazne ili mjere, kao što je nalog za oduzimanje imovinske koristi, u tom je pogledu nevažna. Naime, odgađanje vraćanja osobe protiv koje je donesena pravomoćna kaznena presuda kojom se izriče kazna zatvora ili određuje mjera oduzimanja slobode, do mogućeg izricanja dodatne kazne ili mjere, i to na neodređeno trajanje, protivno je cilju kojim se nastoji potaknuti društvena rehabilitacija osuđenih osoba. Izvršenje kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode u državi članici čiji je državljanin ili u kojoj ima boravište osuđena osoba, na koje se odnosi članak 5. točka 3. te odluke, ne može ovisiti o toj mogućnosti koja proizlazi iz posebnosti kaznenog postupka države članice izdavateljice naloga.
42.

Stoga mi nije uvjerljiv argument rumunjske vlade prema kojem, za razliku od obveze koju je Sud razmatrao u gore navedenom predmetu ( 6 ), obveza utvrđena rumunjskim pravom nije samo formalna. Neovisno o tome je li obveza ex ante ili ex post, posljedica njezina nepoštovanja ista je, odnosno oporezivanje energenta koji se koristi kao gorivo za loženje stopom za pogonska goriva. To je pak, u skladu sa sudskom praksom Suda, protivno članku 2. stavku 3. prvom podstavku Direktive 2003/96.
21.

Ovo mišljenje strukturirano je na sljedeći način. Nakon nekoliko uvodnih razmatranja (A) iznijet ću sudsku praksu o pažnji koja se zahtijeva u području PDV‑a u situacijama kada je utvrđeno da su suugovaratelji počinili utaju (B). Nakon toga ću ispitati prvo pitanje, koje se odnosi na to treba li zbog nepostupanja u skladu sa sektorskim obvezama kojima podliježe porezni obveznik iako nisu povezane s PDV‑om, kao što je obveza sljedivosti iz članka 18. Uredbe br. 178/2002, doći do uskraćivanja prava na odbitak pretporeza (C). Nakon toga ću se posvetiti drugom pitanju, kojim se u biti pita je li propuštanje provjere toga ispunjavaju li suugovaratelji svoju obvezu registracije iz Uredbe br. 882/2004 relevantno za ocjenu je li porezni obveznik morao znati da sudjeluje u aktivnosti povezanoj s utajom PDV‑a (D).
67.

Kad se to izuzeće koristi kako bi se zaštitila poljoprivredna proizvodnja (to jest interesi poljoprivrednika), u praksi bi se, čini se, donekle teško osiguralo da nositelji dobivaju (pravednu) naknadu na koju su ovlašteni (to jest interesi nositelja koji predstavljaju prerađivače). Čini se da je podatak koji je ključan za tu svrhu teško dobiti s obzirom na postupovni režim koji je uspostavljen tim tekstovima, kao što to tumači sudska praksa ( 23 ). Taj se zaključak čini još sigurnijim kad se usporedi s„normalnom” situacijom, osobito kad se poljoprivrednici koji se ne mogu koristiti poljoprivrednim izuzećem koriste zaštićenim sortama. U takvom je scenariju nositeljima lakše ostvariti svoja prava intelektualnog vlasništva, s obzirom na to da je potrebno njihovo ovlaštenje, pa nositelji mogu ex ante dobiti potrebne podatke o korištenju zaštićenim sortama.
39.

Ne vidim razlog zašto se to načelo ne bi primjenjivalo i na situaciju, poput one u glavnom postupku, u kojoj su dokazi dobiveni u okviru upravnog ili kaznenog postupka koji se provode protiv dobavljača društva. Kao što je Komisija istaknula, to je uobičajena – i posve zakonita – praksa poreznih uprava da se, kad nadzor poreznog obveznika daje povod za sumnju u pogledu zakonitosti određenih transakcija, mogu provoditi dodatne provjere u odnosu na ranije ili kasnije porezne obveznike u lancu isporuke. Takvi nadzori mogu dovesti do pokretanja usporednih postupaka (kaznene i/ili administrativne prirode) protiv različitih poreznih obveznika, koji proizlaze iz istih činjenica i na temelju istog skupa dokaza ( 14 ).
58.

Sud je presudio da upotreba pojmova „stabilna” i „redovita” podrazumijeva da novčana sredstva iz članka 7. stavka 1. točke (c) Direktive 2003/86 imaju određenu trajnost i određenu neprekinutost. Sud je pojasnio da dotična osoba mora dokazati da ima dovoljna novčana sredstva u trenutku ispitivanja njegova zahtjeva i da, s obzirom na to da iz teksta članka 7. stavka 1. točke (c) te direktive proizlazi da novčana sredstva dotične osobe moraju biti ne samo „dovoljna” nego i „stabilna i redovita”, ti zahtjevi nužno podrazumijevaju, osobito s obzirom na njegov tekst i cilj, procjenu budućnosti tih novčanih sredstava koju provodi nadležno nacionalno tijelo, odnosno ispitivanje budućeg razvoja financijske situacije dotične osobe nakon stjecanja zatražene dozvole boravka ( 34 ).
86.

U ovom slučaju, s obzirom na to da je riječ o nacionalnoj mjeri koja ulazi u područje javnog zdravlja, čini mi se prikladnim uputiti na presudu od 19. listopada 2016. Deutsche Parkinson Vereinigung ( 38 ). Naime, Sud je podsjetio da je „mnogo puta izrazio stajalište da su zdravlje i život ljudi na prvom mjestu s obzirom na dobra i interese koje Ugovor štiti i da je na državama članicama da se odluče za razinu zaštite javnog zdravlja koju žele postići kao i za način na koji je žele doseći. Budući da se to može razlikovati od jedne države članice do druge, državama članicama valja priznati marginu prosudbe (vidjeti presudu od 12. studenoga 2015., Visnapuu, C‑198/14, EU:C:2015:751, t. 118. i navedenu sudsku praksu)” ( 39 ).
3.

Pred sudom koji je uputio zahtjev, društvo Trace Sport, koje je francuski uvoznik bicikala, osporava dva poziva na plaćanje koja su izdala nizozemska porezna tijela a kojima se nalaže plaćanje antidampinških pristojbi na uvoz bicikala iz Šri Lanke. Društvo Trace Sport namjerava se pozivati na gore navedene presude koje su sudovi Europske unije donijeli u pogledu društva City Cycle, kako bi zahtijevalo proglašenje nevaljanosti sporne uredbe o šrilanskim proizvođačim‑izvoznicima od kojih je uvezlo bicikle na koje se odnose sporni pozivi na plaćanje, to jest, u vezi s društvima Kelani Cycles (PVT) Ltd (u daljnjem tekstu: društvo Kelani Cycles) i Creative Cycles (PVT) Ltd (u daljnjem tekstu: društvo Creative Cycles).
31.

U tim okolnostima Curtea de Apel Bucureşti (Žalbeni sud u Bukureštu) odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li članak 148. točku (c), u vezi s točkom (a) [Direktive o PDV‑u], tumačiti na način da se izuzeće od poreza na dodanu vrijednost pod određenim uvjetima primjenjuje na isporuke odobalnih samopodiznih platformi za bušenje, odnosno potpada li odobalna samopodizna platforma za bušenje pod pojam ‚plovilo’ u smislu navedene odredbe prava Unije, s obzirom na to da na temelju naslova poglavlja 7. iste direktive proizlazi da se tom odredbom uređuju ‚izuzeća koja se odnose na međunarodni prijevoz’? 2. U slučaju potvrdnog odgovora na prethodno pitanje, proizlazi li iz tumačenja članka 148. točke (c), u vezi s točkom (a) [Direktive o PDV‑u], da je bitan uvjet za primjenu izuzeća od poreza na dodanu vrijednost činjenica da se, tijekom njezina korištenja (u okviru komercijalne/industrijske aktivnosti), odobalna samopodizna platforma za bušenje, koja je isplovila na otvoreno more, tamo i dalje mora stvarno nalaziti u pomičnom stanju, plutajući ili pomičući se na moru od jedne točke do druge, u razdoblju koje je dulje od onoga u kojem se nalazi u nepomičnom stanju, kada je nepokretna zbog aktivnosti bušenja u moru, odnosno treba li aktivnost plovidbe stvarno prevladavati u odnosu na aktivnost bušenja?”
36.

U biti VG tvrdi da je Opći sud dopis o suglasnosti pogrešno kvalificirao kao ugovor, iako je zapravo bila riječ o neobvezujućim smjernicama koje je Komisija jednostrano utvrdila i koje uređuju funkcioniranje mreže Team Europe. Komisija nikad nije tvrdila da je odnos ugovorne prirode, o čemu svjedoče točka 21. njezinih očitovanja pred Ombudsmanom i točka 15. rješenja Općeg suda kojim se odlučuje o zahtjevu za besplatnu pravnu pomoć VG‑u ( 48 ); dopis o suglasnosti samo sažima prava i obveze Teama Europe, a ne one koji uređuju posebne odnose između Komisije i VG‑a; u njemu se ne predviđa sankcija u slučaju povrede niti se upućuje na mjerodavno pravo ili nadležne sudove; dopis o suglasnosti upotrebljava pojam „zadaće”, a ne „obveze”, upućujući tako prije na jednostavne upute o ponašanju, a ne na stvarne pravne veze između osoba. Komisija je sa zakašnjenjem izmijenila svoje stajalište i pozvala se na ugovornu prirodu dopisa o suglasnosti. Zajednička namjera stranaka nije nikada bila obvezati se međusobno na temelju ugovora. Namjera je odlučujući element za to da se za neki akt smatra da je ugovorne prirode, o čemu svjedoči točka 102. načela europskog ugovornog prava ( 49 ). Stoga je Opći sud pogrešno kvalificirao dopis o suglasnosti kao ugovor, iskrivio je navedeni dopis i povrijedio svoju obvezu obrazlaganja. Pobijanim rješenjem nije utvrđeno pravo mjerodavno za kvalifikaciju dopisa o suglasnosti kao ugovora, što bi bilo nužno u slučaju – quod non – da je navedeni dopis bio ugovor. Komisija tvrdi da se primjenjuje francusko pravo. Međutim, u skladu s člancima 1101. ( 50 ) i 1156. ( 51 ) francuskog Građanskog zakonika, dopis o suglasnosti ne bi bilo moguće kvalificirati kao ugovor u smislu francuskog prava jer VG nije imao namjeru obvezati se niti je išta upućivalo na to da potpisuje ugovor čiji je sadržaj odredila isključivo Komisija, koja nikada nije spomenula njegovu ugovornu prirodu. U smislu francuskog prava, ugovorom se između ostalog utvrđuju obveze čije se izvršenje može zahtijevati ( 52 ). Međutim, dopisom o suglasnosti ne utvrđuje se obveza poštovanja prava i zadaća, ne predviđa se sankcija niti izvršenje, a svaka se stranka može povući u bilo kojem trenutku. Ugovorna priroda dopisa o suglasnosti tako ne proizlazi ni iz namjere stranaka ni iz njihove volje ni iz teksta koji je Komisija utvrdila. Iz toga valja zaključiti da se, čak ni prema francuskom pravu, dopis o suglasnosti ne može kvalificirati kao ugovor. Stoga je Opći sud također iskrivio dopis o suglasnosti i počinio pogrešku koja se tiče prava zaključivši, u točki 39. pobijanog rješenja, da je predmet tužbe zahtjev za naknadu štete ugovorne prirode.
3.

Iako je Sud već imao priliku tumačiti navedenu odredbu, on je ovdje pozvan da to učini u specifičnom kontekstu. Naime, on mora utvrditi može li pružanje usluga upravljanja bankomatima bankama koje upravljaju tim bankomatima biti izuzeto od PDV‑a kao transakcije koje se odnose na plaćanja. U kontekstu sve učestalijeg izdvajanja poslova upravljanja bankomatima iz banaka, tumačenje koje Sud daje može imati važne posljedice za pružatelje takvih usluga.
33.

Čimbenici po kojima se situacija R. P. Martina razlikuje NEX‑ove, a na koje se Komisija oslonila, ne mogu isključiti postojanje nejednakog postupanja. Što se tiče trajanja, za R. P. Martina je utvrđeno da je povredu omogućavao od 29. lipnja 2009. do 10. kolovoza 2009., to jest 43 dana. Za NEX je utvrđeno da je povredu omogućavao od 22. svibnja 2009. do 10. kolovoza 2009., to jest 81 dan. Dakle, uzimajući u obzir razliku u trajanju, može se pretpostaviti da bi novčana kazna R. P. Martinu iznosila 716000 eura da je trajanje bilo slično NEX‑ovu. To se tiče četvrte razlike koju je Komisija navela.
12.

Sud koji je uputio zahtjev polazi od pretpostavke da ovlast za uzimanje i obradu biometrijskih podataka turskih državljana čini novo ograničenje u smislu članka 7. Odluke br. 2/76 i članka 13. Odluke br. 1/80. Oslanjajući se osobito na presudu Genc ( 15 ), u skladu s kojom je novo ograničenje zabranjeno osim ako je opravdano važnim razlogom u općem interesu, prikladno za ostvarenje legitimnog cilja kojem se teži i ne prekoračuje ono što je nužno kako bi se taj cilj postigao, on se pita u biti glede nužnosti i proporcionalnosti uzimanja i obrade biometrijskih podataka. S jedne strane, on dvoji o nužnosti i proporcionalnosti uspostave baze podataka stranaca u kojoj se biometrijski podaci čuvaju kroz relativno dugo razdoblje. On se, s druge strane, pita nije li činjenica da se baza podataka može staviti na raspolaganje policijskim tijelima u okviru utvrđivanja identiteta počinitelja kaznenog djela takva da prekoračuje ono što je nužno za postizanje legitimnog cilja u vezi s kaznenim progonom.
99.

Kao treće, s obzirom na takvo razumijevanje, tumačenje članka 53. Uredbe br. 1215/2012 prema kojem (sudska ili upravna) narav funkcija koje izvršava tijelo koje izdaje potvrdu svaki put ovisi o vrsti pitanja koja ono treba razmotriti tijekom tog konkretnog postupka ne smatram zadovoljavajućim. Narav tih funkcija, utvrđena u odredbama Uredbe br. 1215/2012, mora biti ista od početka do kraja postupka, neovisno o tome je li se ispostavilo da su pitanja koja sud porijekla mora razmotriti više ili manje komplicirana ili iziskuju li analize koje do neke mjere mogu nadilaziti ono što je izričito sadržano u presudi. Jednostavno rečeno, teško mi je prihvatiti pristup prema kojem specifičnosti i (nesretne) okolnosti konkretnog slučaja mogu utjecati na geometriju postupka na temelju članka 53. Uredbe br. 1215/2012, u smislu da će on ponekad biti sudski, a ponekad neće.