ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7

Na temelju arrêté du 3 avril 2014 relatif à la procédure d’agrément et portant cahier des charges des organismes ayant pour objet de contribuer au traitement des déchets issus des produits textiles d’habillement, du linge de maison et des chaussures, conformément à l’article R. 543‑214 du code de l’environnement et portant agrément d’un organisme, en application des articles L. 541‑10‑3 et R. 543‑214 à R. 543‑224 du code de l’environnement (Uredba od 3. travnja 2014. o postupku izdavanja odobrenja i specifikaciji za organizacije čiji je cilj pridonijeti obradi otpada od tekstilnih proizvoda odjeće, tekstila za kućanstvo i obuće, u skladu s člankom R. 543‑214 Zakonika o okolišu i kojom se određenoj organizaciji izdaje odobrenje primjenom članaka L. 541‑10‑3 i R. 543‑214 do R. 543‑224 Zakonika o okolišu (JORF od 14. svibnja 2014., str. 7969.; u daljnjem tekstu: Uredba od 3. travnja 2014.) organizaciji Eco TLC izdano je odobrenje kako bi od subjekata koji stavljaju na tržište tekstilne proizvode odjeće, kućanskog tekstila i obuće (u daljnjem tekstu: proizvodi TPO) prikupljala financijske doprinose za obradu otpada od tih proizvoda te ih uz poštovanje specifikacije priložene toj uredbi isplaćivala u obliku financijske potpore, među ostalim, operaterima za razvrstavanje,
1

Svojom žalbom Silver Plastics GmbH & Co. KG i Johannes Reifenhäuser Holding GmbH & Co. KG zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 11. srpnja 2019., Silver Plastics i Johannes Reifenhäuser/Komisija (T‑582/15, neobjavljena; u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2019:497), kojom je on odbio njihovu tužbu u kojoj su zatražili, ponajprije, djelomično poništenje Odluke Komisije C (2015) 4336 final od 24. lipnja 2015. o postupku na temelju članka 101. UFEU‑a i članka 53. Ugovora o EGP‑u (predmet AT.39563 – Prehrambena ambalaža za maloprodaju) (u daljnjem tekstu: sporna odluka) te, podredno, smanjenje iznosa novčanih kazni izrečenih im tom odlukom.
40

Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. točku 5. Direktive 83/189 tumačiti na način da je nacionalno zakonodavstvo koje određuje da pravo priređivanja igara na sreću ima samo država i da ga mogu ostvarivati samo poduzeća koja imaju oblik dioničkih društava, a kojima predmetna država članica dodijeli odgovarajuću koncesiju, te koje određuje uvjete i područja obavljanja te djelatnosti „tehnički propis” u smislu te odredbe. Prema potrebi, on se pita dovodi li činjenica da to zakonodavstvo nije dostavljeno Komisiji u skladu s člankom 8. stavkom 1. te direktive do toga da se na njega ne može pozivati protiv pojedinaca.
7

Prema shvaćanju suda koji je uputio zahtjev, iznos cestarina za korištenje njemačkih saveznih autocesta za razdoblje od 1. siječnja 2009. do 31. prosinca 2014. utvrđen je na temelju članka 14. stavka 3. Bundesfernstraßenmautgesetza (Savezni zakon o magistralnim cestama) od 12. srpnja 2011. (BGBl. 2011. I S, str. 1378.) njegovim Prilogom 4. Tim se prilogom te cestarine utvrđuju na temelju, s jedne strane, iznosa utvrđenog po kilometru za vozila ili skup vozila koja imaju do tri osovine i ona koja imaju četiri osovine ili više i, s druge strane, prema kategoriji kojoj pripada vozilo, a koje odgovaraju stupnju ispuštenog zagađenja. Stope iznose od 0,141 do 0,288 eura.
45

Odgovor na to pitanje neraskidivo je povezan s odgovorom na prvo pitanje. S jedne strane, kao što je to utvrđeno u točki 38. ove presude, Uredba br. 1407/2013 ne sadržava odredbe na temelju kojih bi poduzetnici koji podnose zahtjev za potporu mogli, prema potrebi, izmijeniti taj zahtjev smanjenjem njezina iznosa odnosno odricanjem od ranijih potpora, kako bi poštovali gornju granicu za de minimis potpore i, prema tome, ne propisuje nikakvu obvezu država članica u tom pogledu. S druge strane, kao što to proizlazi iz točaka 42. i 43. ove presude, one mogu dopustiti poduzetnicima koji su podnijeli zahtjev za potporu da ga izmijene kako bi izbjegli to da zbog dodjele nove de minimis potpore ukupni iznos dodijeljenih im potpora prekorači gornju granicu, ako se takve izmjene provedu prije dodjele de minimis potpore.
75

Budući da se na nadoknadu troškova te zdravstvene zaštite na temelju Direktive 2011/24 primjenjuje to dvostruko ograničenje, zdravstveni sustav države članice čijem sustavu osigurana osoba pripada ne može biti podvrgnut opasnosti od dodatnih troškova povezanih s preuzimanjem troškova prekogranične zaštite poput one utvrđene u točkama 49. do 54. ove presude.
32

Društvo DenizBank je banka koja obavlja svoje djelatnosti na austrijskom državnom području. U okviru svojih odnosa s klijentima to društvo primjenjuje opće uvjete poslovanja, među ostalim i one koji se odnose na uporabu bankovnih kartica opremljenih NFC tehnologijom. Navedena tehnologija, koja se automatski aktivira kada klijent prvi put upotrijebi karticu, omogućuje plaćanje manjih iznosa, do 25 eura po transakciji, bez umetanja kartice u terminal za plaćanje i bez potrebe unošenja osobnog identifikacijskog broja (u daljnjem tekstu: PIN) na blagajnama koje su za to opremljene. S druge strane, plaćanje viših iznosa odobrava se autentifikacijom pomoću PIN‑a.
19

Članak 32. Zakona 677/2001 glasi: „Nadzornik ili osoba koju je imenovao nadzornik, koja obrađuje osobne podatke protivno odredbama članaka 4. do 10. ili koja ne uzima u obzir prava iz članaka 12. do 15. ili iz članka 17., čini upravni prekršaj ako on nije počinjen u takvim okolnostima da ima obilježja kaznenog djela, i kaznit će se novčanom kaznom u iznosu od [1000] RON do [25000] RON.”
5

Estatuto de los Trabajadores (Zakon o radu) temelji se na Real Decreto Legislativo 2/2015, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores (Kraljevski zakonodavni dekret 2/2015 kojim se potvrđuje izmijenjeni tekst Zakona o radu) od 23. listopada 2015. (BOE br. 255 od 24. listopada 2015., str. 100224.). Članak 51. tog zakona, pod naslovom „Kolektivno otkazivanje”, u stavku 1. propisuje: „U kontekstu odredaba ovog zakona, ‚kolektivno otkazivanje’ znači prestanak ugovorâ o radu zbog gospodarskih, tehničkih, organizacijskih ili proizvodnih razloga, kad u razdoblju od 90 dana obuhvaća barem: (a) 10 radnika u poduzećima koja zapošljavaju manje od 100 radnika; (b) 10 % od broja radnika u poduzećima koja zapošljavaju između 100 i 300 radnika; (c) 30 radnika u poduzećima koja zapošljavaju više od 300 radnika. […] Za izračun broja prestanaka ugovora, na koji se odnosi prvi podstavak ovog stavka, valja također uzeti u obzir sve druge prestanke do kojih je tijekom referentnog razdoblja došlo na inicijativu poduzetnika zbog drugih razloga koji se ne odnose na osobu radnika te ne obuhvaćaju razloge predviđene u članku 49. stavku 1. točki (c) ovoga zakona, pod uvjetom da je prekidom obuhvaćeno barem pet radnika. Kad tijekom uzastopnih razdoblja od 90 dana, a radi izbjegavanja odredaba ovoga članka, poduzeće na temelju članka 52. točke (c) ovoga zakona prekine manji broj ugovora nego što su to navedeni pragovi, a ne postoji novi razlog koji opravdava njegovo postupanje, smatra se da su ti novi prestanci ugovora izvršeni protuzakonito te se proglašavaju ništavima i nevažećima.”
11

Osoba SP je tužbom podnesenom Bezirksgerichtu Zell am See (Općinski sud u Zell am Seeu, Austrija) zahtijevala prestanak te „turističke uporabe” zato što je ona protivna namjeni navedene zgrade, a s obzirom na to da se ostali etažni vlasnici s njome nisu usuglasili, samovoljna je tako da se takvom uporabom povređuje njezino pravo etažnog vlasništva. Kad je riječ o nadležnosti tog suda, osoba SP pozivala se na isključivu nadležnost predviđenu člankom 24. točkom 1. prvim podstavkom Uredbe br. 1215/2012.
63

Uzimajući u obzir takvu obvezu, nije relevantno to što je u ovom slučaju društvo Schieneninfrastruktur‑Dienstleistungsgesellschaft mbH, kao što to tvrdi Republika Austrija, podređeno ministru. Naime, pod pretpostavkom da je to tako, takvim odnosom podređenosti između dva subjekta koji imaju zasebnu pravnu osobnost ne može se omogućiti osiguranje pravilnog prenošenja obveze navedene u prethodnoj točki ove presude.
2

Zahtjev je upućen u okviru spora između Union des industries de la protection des plantes (Savez industrija za zaštitu biljaka), s jedne strane, i Premier ministre (predsjednik Vlade), ministre de la Transition écologique et solidaire (ministar ekološke i solidarne tranzicije), ministre des Solidarités et de la Santé (ministar solidarnosti i zdravlja), ministre de l’Agriculture et de l’Alimentation (ministar poljoprivrede i prehrane), te Agence nationale de sécurité sanitaire de l’alimentation, de l’environnement et du travail (Nacionalna agencija za zdravstvenu sigurnost u području prehrane, okoliša i rada) (Francuska), s druge strane, u vezi sa zabranom uporabe sredstava za zaštitu bilja koja sadržavaju jednu ili više aktivnih tvari iz porodice neonikotinoida i sjemena obrađena tim sredstvima.
35

Slijedom toga, ako je krajnji kupac regulatornom tijelu podnio pritužbu u kojoj navodi nepoštovanje obveza koje su Direktivom 2009/72 nametnute operatorima prijenosnih sustava, to tijelo ne može odbiti tu pritužbu oslanjajući se na to što postrojenje tog krajnjeg kupca nije izravno priključeno na taj prijenosni sustav, nego samo na distribucijski sustav iz kojeg se on napaja.
40

Naime, kao što proizlazi iz ustaljene sudske prakse Suda, kriterij ocjene u pogledu postojanja znatnog odstupanja od norme ili običaja predmetnog gospodarskog sektora primjenjuje se u slučaju žiga koji se sastoji od izgleda proizvoda za koji je zatražena registracija kao žiga, s obzirom na to da prosječni potrošači nemaju običaj zaključivati o podrijetlu proizvoda na temelju njihova oblika ili pakiranja, u nedostatku bilo kakvih grafičkih ili tekstualnih elemenata (vidjeti u tom smislu presude od 29. travnja 2004., Henkel/EUIPO, C‑456/01 P i C‑457/01 P, EU:C:2004:258, t. 39.; od 22. lipnja 2006., Storck/EUIPO, C‑25/05 P, EU:C:2006:422, t. 27. do 29., i od 7. svibnja 2015., Voss of Norway/EUIPO, C‑445/13 P, EU:C:2015:303, t. 90. i 91.).
30

Osim toga, na temelju usporedne analize različitih jezičnih verzija Carinskog zakonika može se istaknuti da se u nekima od njih, kao što su to one na švedskom, engleskom, finskom i nizozemskom jeziku, u članku 256. stavku 1. i u članku 124. stavku 1. točki (k) upotrebljava isti pojam, dok se u drugim jezičnim verzijama navedenog zakonika, kao što su to one na francuskom, njemačkom i rumunjskom jeziku, u tim odredbama upotrebljavaju različiti pojmovi. Tako u francuskoj jezičnoj verziji članak 124. stavak 1. točka (k) ima izraz „utilisées”, a članak 256. stavak 1. izraz „mettre en œuvre”. U njemačkoj su verziji „verwendet” i „unterzogen werden”. U rumunjskoj su verziji „utilizate” i „folosirea”.
42

Međutim, s jedne strane, s obzirom na to da pojam „ugovor o radu na neodređeno vrijeme” nije pobliže definiran u Okvirnom sporazumu, kao što je to navedeno u uvodnoj izjavi 17. Direktive 1999/70, države članice ga moraju definirati u skladu s nacionalnim pravom i praksom, pod uvjetom da se tom definicijom poštuje sadržaj Okvirnog sporazuma (vidjeti u tom smislu presudu od 15. ožujka 2012., Sibilio, C‑157/11, neobjavljena, EU:C:2012:148, t. 42. do 45.).
20

Međutim, u tom pogledu postoji sumnja jer se, prema sudskoj praksi suda koji je uputio zahtjev, u kojoj se upućuje na presudu od 12. ožujka 2015., go fair Zeitarbeit (C‑594/13, EU:C:2015:164), pružanje usluga ne smatra usko povezanim sa socijalnom skrbi ako se one ne pružaju izravno osobi kojoj je potrebna njega, nego tijelu kojem su one potrebne za izvršenje vlastitih izuzetih usluga u korist te osobe.
9

Članak 8. stavak 1. WWAG‑a predviđa: „Radnje ili propusti koji dovode do neplaćanja poreza kažnjivi su kao upravni prekršaji novčanom kaznom do 42000 eura; u slučaju nemogućnosti naplate novčane kazne, određuje se kazna zatvora do šest tjedana. Neplaćanje poreza traje sve dok porezni obveznik samostalno ne utvrdi poreznu obvezu ili dok porezna uprava odlukom ne utvrdi iznos poreza. […]”
2

Zahtjev je upućen u okviru spora između društva United Biscuits (Pension Trustees) Ltd (u daljnjem tekstu: United Biscuits Pension) i društva United Biscuits Pension Investments Ltd (u daljnjem tekstu: UB) protiv Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (Porezna i carinska uprava Ujedinjene Kraljevine) u vezi s oporezivanjem porezom na dodanu vrijednost (PDV) usluga upravljanja mirovinskim fondovima.
6

Na temelju članka 1. OUG‑a br. 52/2017: „1. Porezni obveznici koji su platili poseban porez na osobne automobile i motorna vozila iz članaka 2141‑2143 Zakona br. 571/2003 o Poreznom zakoniku, kako je naknadno izmijenjen i dopunjen, porez na onečišćenje motornim vozilima, predviđen Hitnom vladinom uredbom br. 50/2008, kojom se uvodi porez na onečišćenje motornim vozilima, odobrenom Zakonom br. 140/2011, porez na štetne emisije motornih vozila, predviđen Zakonom br. 9/2012 o porezu na štetne emisije motornih vozila, kako je naknadno izmijenjen i dopunjen, i okolišni biljeg za motorna vozila, predviđen [OUG‑om] br. 9/2013 kojom je propisan okolišni biljeg za motorna vozila, odobrenim, izmijenjenim i dopunjenim Zakonom br. 37/2014, kako je naknadno izmijenjen i dopunjen, a koji nisu iskoristili mogućnost povrata do stupanja na snagu ove hitne uredbe, mogu zahtjevom koji se podnosi nadležnom središnjem poreznom tijelu zatražiti njihov povrat, uključujući i kamate za razdoblje od datuma naplate do datuma povrata. Kamatna stopa jest ona predviđena člankom 174. stavkom 5. Zakona br. 207/2015 o Zakoniku o poreznom postupku, kako je naknadno izmijenjen i dopunjen. 2. Pravo poreznih obveznika iz stavka 1. na traženje povrata nastaje danom stupanja na snagu ove hitne uredbe, neovisno o trenutku u kojem je porez naplaćen, ali se zahtjevi za povrat, iznimno od odredbe članka 219. Zakona br. 207/2015 [o Zakoniku o poreznom postupku], kako je naknadno izmijenjen i dopunjen, pod prijetnjom prekluzije podnose najkasnije do 31. kolovoza 2018. […]”
24

On u biti traži tumačenje članka 5. Direktive 2008/98, a ne članka 6. Međutim, ispunjenje kriterija da bi se neka tvar kvalificirala „nusproizvodom” imala bi za posljedicu to da ne postoji otpad. Naposljetku, on ne izražava sumnje u vezi s tumačenjem članka 6. te direktive, nego samo općenito kritizira nepostojanje „poticanja primjene hijerarhije otpada” u glavnom predmetu i ne ističe pitanja prava Unije koja još nisu riješena.
40

Kao prvo, što se tiče vjerovnika, valja smatrati da, s obzirom na to da je on bio obveznik u trenutku kada je izvršena isporuka robe ili usluga, na dan kada je na temelju članka 63. Direktive 2006/112 nastupio oporezivi događaj i obveza obračuna, on ostaje dužan platiti PDV koji je prikupio za državu, neovisno o činjenici da je u međuvremenu izgubio svoje svojstvo poreznog obveznika. Usto, uzimajući u obzir činjenicu da, kao što to proizlazi iz točke 21. ove presude, oporezivi iznos, kako je definiran u članku 73. Direktive 2006/112, čini stvarno dobivena naknada, taj vjerovnik može, čak i nakon što je izgubio svojstvo poreznog obveznika, ispraviti oporezivi iznos na način da on odražava stvarno dobivenu naknadu i da porezna uprava ne primi na ime PDV‑a veći iznos od onoga koji je primio navedeni vjerovnik. Dakle, vjerovnikovo pravo da smanji oporezivi iznos radi ispravka ne ovisi o zadržavanju njegova svojstva poreznog obveznika.
29

Valja smatrati da tumačenje članka 16. točke (c) Direktive 2011/83 iz točke 24. ove presude pridonosi ostvarenju tog cilja, s obzirom na to da omogućuje izbjegavanje situacija u kojima postojanje ili nepostojanje potrošačeva prava na odustajanje od ugovora ovisi o tome u kojem se stadiju izvršenja ugovora nalazi trgovac, o kojem potrošač u pravilu nije obaviješten i u odnosu na koji on, još važnije, nema nikakva utjecaja.
20

Naime, on smatra da bi trebao prihvatiti tužbu osobe B. ako se treba priznati suspenzivan učinak tužbi za poništenje i suspenziju koju je tužitelj podnio Conseilu du contentieux des étrangers (Vijeće za sporove u vezi sa strancima). On pojašnjava da na temelju belgijskog prava ta tužba nema suspenzivan učinak, ali da bi joj se takav učinak mogao priznati na temelju presude od 18. prosinca 2014., Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453). Međutim, on smatra da je teško utvrditi uvjete u kojima radni sud mora utvrditi suspenzivnu prirodu takve tužbe, s obzirom na to da su belgijski sudovi donijeli različite odluke o tom pitanju.
28

Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita trebaju li se članci 5., 13. i 14. Direktive 2008/115, u vezi s člankom 7., člankom 19. stavkom 2. i člancima 21. i 47. Povelje, tumačiti na način da im se protivi nacionalno zakonodavstvo koje ne predviđa, u mjeri u kojoj je to to moguće, preuzimanje brige o osnovnim potrebama državljanina treće zemlje kada: – je on podnio žalbu protiv odluke o vraćanju koja je protiv njega donesena; – punoljetno dijete tog državljanina treće zemlje boluje od teške bolesti; – je prisutnost navedenog državljanina treće zemlje uz to punoljetno dijete nužna i – je podnesena žalba protiv odluke o vraćanju za račun punoljetnog djeteta protiv kojeg je ta odluka donesena, a čije bi izvršenje moglo izložiti to dijete ozbiljnoj opasnosti od naglog i nepovratnog pogoršanja njegova zdravstvenog stanja.
24

Naime, svrha sustava odbitaka, koji je uspostavljen Šestom direktivom, jest u potpunosti osloboditi poduzetnika od opterećenja PDV‑om koji duguje ili koji je platio u sklopu svih svojih gospodarskih aktivnosti. Stoga zajednički sustav PDV‑a jamči potpunu neutralnost oporezivanja svih gospodarskih djelatnosti, ma kakvi bili njihovi ciljevi ili rezultati, pod uvjetom da navedene djelatnosti i same načelno podliježu PDV‑u (presuda od 3. srpnja 2019., The Chancellor, Masters and Scholars of the University of Cambridge, C‑316/18, EU:C:2019:559, t. 22. i navedena sudska praksa).
12

Člankom 35. stavkom 2. Uredbe 2015/2283, naslovljenim „Prijelazne mjere” predviđa se: „Hrana koja nije obuhvaćena područjem primjene Uredbe [br. 258/97], a koja je zakonito stavljena na tržište do 1. siječnja 2018., i koja je obuhvaćena područjem primjene ove Uredbe može se i dalje stavljati na tržište dok se ne donese odluka u skladu s člancima od 10. do 12. ili člancima od 14. do 19. ove Uredbe nakon zahtjeva za odobravanje nove hrane ili obavijesti o tradicionalnoj hrani iz treće zemlje podnesenih do datuma navedenog u provedbenim pravilima koja su donesena u skladu s člankom 13., odnosno člankom 20. ove Uredbe, ali najkasnije do 2. siječnja 2020.”
11

Zákonom č. 300/2005 Z. z., Trestný zákon (Zakon br. 300/2005 o Kaznenom zakoniku), u verziji koja se primjenjuje na spor u glavnom postupku, u članku 261. naslovljenom „Štete na financijskim interesima Europskih zajednica” određuje se: „(1) Tko koristi ili podnese krivotvoreni, netočan ili nepotpun dokument ili koristi sredstva općeg proračuna Europskih zajednica, proračuna kojim upravljaju Europske zajednice ili kojim se upravlja u ime Europskih zajednica u svrhu koja nije ona za koju su prvotno određena i time omogućava utaju ili nezakonito zadržavanje sredstava iz tog proračuna, kaznit će se kaznom zatvora u trajanju od šest mjeseci do tri godine. (2) Počinitelj djela kaznit će se kaznom zatvora u trajanju od jedne do pet godina ako počini djelo iz stavka 1. (a) i time počini znatnu štetu, (b) zbog posebnog razloga ili (c) počinjenjem osobito teških radnji. (3) Počinitelj djela kaznit će se kaznom zatvora u trajanju od tri do osam godina ako počini djelo iz stavka 1. i time počini štetu većeg opsega. (4) Počinitelj djela kaznit će se kaznom zatvora u trajanju od sedam do dvanaest godina ako počini djelo iz stavka 1. (a) i time počini štetu velikih razmjera ili (b) kao član opasne grupe.”
20

JD je od ožujka 2015. obavljao djelatnosti u svojstvu zaposlene osobe u Njemačkoj. Tako je od 6. ožujka do 1. rujna 2015. bio zaposlen na radnom mjestu pomoćnog bravara, a zatim od 18. siječnja do 31. listopada 2016., u punom radnom vremenu, na radnom mjestu operatera proizvodnje. JD je od 4. listopada do 7. prosinca 2016. bio nesposoban za rad te se na tom temelju koristio pravom da mu poslodavac nastavi isplaćivati plaću do 31. listopada 2016., kada mu je radni odnos prestao, a potom je do 7. prosinca 2016. od socijalnog osiguranja primao naknadu za bolovanje.
15

Usto, Opći sud je u točki 51. pobijane presude naglasio da s obzirom na to da je žalitelj podnio tužbu protiv mjera ograničavanja koje su se na njega odnosile i s obzirom na to da je Opći sud poništio te mjere poništavajućom presudom, on se u ovom slučaju ne može pozivati na postojanje dovoljno ozbiljne povrede njegova prava na djelotvornu sudsku zaštitu.
–

za osobe B, C, D i F. C., C. Henlé, avocate,
25

U tim je okolnostima Amtsgericht Hamburg (Općinski sud u Hamburgu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li članak 14. stavak 3. Direktive 2011/83 […], s obzirom na uvodnu izjavu 50. iste direktive tumačiti na način da ,iznos koji je razmjeran onom što je isporučeno do trenutka kad je potrošač obavijestio trgovca o ostvarenju prava odustajanja, u odnosu na puno pokriće ugovora’ i koji potrošač treba platiti, kada je riječ o ugovoru u skladu s kojim ne postoji obveza pružanja jedinstvene usluge, nego postoji ukupna usluga koja se sastoji od nekoliko zasebnih usluga, treba izračunati samo razmjerno vremenu ako se zasebne usluge pružaju u različito vrijeme, iako potrošač ukupnu uslugu plaća razmjerno vremenu? 2. Treba li članak 14. stavak 3. Direktive 2011/83 tumačiti na način da ,iznos koji je razmjeran onom što je isporučeno do trenutka kad je potrošač obavijestio trgovca o ostvarenju prava odustajanja, u odnosu na puno pokriće ugovora’ i koji potrošač treba platiti valja izračunati samo razmjerno vremenu čak i kada se (djelomična) usluga pruža kontinuirano, ali na početku ugovornog razdoblja ima višu ili nižu vrijednost za potrošača? 3. Treba li članak 2. točku 11. Direktive 2011/83 i članak 2. točku 1. Direktive (EU) 2019/770 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. svibnja 2019. [o određenim aspektima ugovora o isporuci digitalnog sadržaja i digitalnih usluga (SL 2019., L 136, str. 1.)] tumačiti na način da ,digitalni sadržaj’ u smislu članka 2. točke 11. Direktive 2011/83 i članka 2. točke 1. Direktive 2019/770 mogu sačinjavati i one datoteke koje se isporučuju kao djelomična usluga u okviru ukupne usluge koja se prvenstveno izvršava kao ,digitalna usluga’ u smislu članka 2. točke 2. Direktive 2019/770, što dovodi do toga da trgovac na temelju članka 16. točke (m) Direktive 2011/83 može dovesti do prestanka prava odustajanja u pogledu djelomične usluge, ali potrošač može, ako trgovac u tome ne uspije, u cijelosti odustati od ugovora i, s obzirom na članak 14. stavak 4. točku (b) podtočku ii. Direktive 2011/83, ne treba platiti naknadu za tu djelomičnu uslugu? 4. Treba li članak 14. stavak 3. Direktive 2011/83 s obzirom na uvodnu izjavu 50. te direktive tumačiti na način da je ukupna cijena za neku uslugu koja je utvrđena ugovorom, u smislu članka 14. stavka 3. treće rečenice Direktive 2011/83 ,prevelika’ ako je ta cijena znatno veća od ukupne cijene dogovorene s drugim potrošačem za istovjetnu uslugu istog trgovca, za isto ugovorno razdoblje i, osim toga, pod istim okvirnim uvjetima?”
12

Osoba A sudu koji je uputio zahtjev, Rechtbanku Amsterdam (Prvostupanjski sud u Amsterdamu, Nizozemska), nakon kontrole na terenu podnijela je tužbu kojom je zahtijevala raskid predmetnog ugovora i iseljenje najmoprimca, osobe B, i podnajmoprimca, osobe C, te plaćanje nepodmirenih najamnina kao i ugovorne kazne od 5000 eura na ime povrede zabrane davanja stana u podnajam i povrata dobiti koja iz toga proizlazi, s obzirom na to da je osoba B dotični stan dala u podnajam, i to za najamninu u iznosu višem od onoga koji je ona prema ugovoru morala plaćati.