ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
23

U tim je okolnostima Conseil d’État (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li članak [10. stavak 1.] Direktive [2004/38] tumačiti na način da se njime zahtijeva da se odluka kojom se utvrđuje pravo na boravak donese i o njoj obavijesti u roku od šest mjeseci ili na način da dopušta da se odluka donese u istom roku, ali se o njoj obavijesti naknadno? Ako se o gore navedenoj odluci može obavijestiti naknadno, u kojem roku to treba učiniti? 2. Treba li članak [10. stavak 1.] Direktive [2004/38] u vezi s člankom 5. [te direktive], člankom [5. stavkom 4.] Direktive [2003/86] i člancima 7., 20., 21. i 41. Povelje [Europske] unije o temeljnim pravima tumačiti i primijeniti na način da se odluka koja se donosi na toj osnovi može donijeti samo u roku od šest mjeseci koji je tim člankom propisan a da pritom ne postoji nikakav rok za njezino obavješćivanje niti to ima bilo kakav učinak na pravo na boravak u slučaju kada je dostava obavljena po isteku tog roka? 3. Protivi li se načelu djelotvornosti, kako bi se zajamčila djelotvornost prava na boravak člana obitelji građanina Unije, to da nacionalno tijelo, nakon poništenja odluke koja se odnosi na gore navedeno pravo na boravak, ponovno raspolaže čitavim rokom od šest mjeseci koji je imalo na temelju članka [10. stavka 1.] Direktive [2004/38]? U slučaju pozitivnog odgovora, koji rok [to] tijelo još ima na raspolaganju nakon poništenja njegove odluke kojom je odbijeno priznanje predmetnog prava? 4. Jesu li članci 5., 10. i 31. Direktive [2004/38], u vezi s člancima 8. i 13. [Europske] konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda [potpisane u Rimu 4. studenoga 1950.], člancima 7., 24., 41. i 47. [Povelje o temeljnim pravima] i člankom [21. UFEU‑a], u skladu s nacionalnom sudskom praksom i odredbama, poput članka 39/2 stavka 2., članka 40., članka 40.a, članka 42. i članka 43. Zakona od 15. prosinca 1980. te članka 52. stavka 4. Kraljevske uredbe od 8. listopada 1981., koje dovode do toga da presuda o poništenju odluke o odbijanju boravka na temelju tih odredbi, koju je donio Conseil du contentieux des étrangers (Vijeće za sporove u vezi sa strancima), ima učinak prekida, a ne suspenzije u odnosu na obvezni rok od šest mjeseci propisan člankom 10. Direktive 2004/38, člankom 42. Zakona od 15. prosinca 1980. i člankom 52. Kraljevske uredbe od 8. listopada 1981.? 5. Zahtijeva li se Direktivom [2004/38] da se predvidi posljedica za prekoračenje roka od šest mjeseci predviđenog člankom [10. stavkom 1.] te, u slučaju pozitivnog odgovora, kakva mora biti ta posljedica? Zahtijeva li se istom Direktivom [2004/38] ili se njome dopušta da posljedica prekoračenja tog roka bude automatska dodjela zatražene boravišne iskaznice a da pritom nije utvrđeno da podnositelj zahtjeva stvarno ispunjava uvjete koji se zahtijevaju za ostvarenje prava na boravak koje on traži?”
14

U sklopu internog funkcioniranja elektrane potroši se i mali dio električne energije koja se proizvede u postrojenju. Do te potrošnje dolazi tijekom postupka proizvodnje električne energije, čiji je sastavni dio. U razdoblju između 1. siječnja 2012. i 31. prosinca 2013. (u daljnjem tekstu: relevantno razdoblje) društvo Turbogás nije imalo brojače za mjerenje količine električne energije koju je potrošilo za vlastitu uporabu niti su postojali dokumenti u vezi s tom količinom električne energije, s obzirom na to da nije došlo ni do kakve transakcije.
44

Naime, tim se argumentom zapravo nastoji osporiti usporedivost situacija radnika koji su se odlučili za prestanak svojih ugovora o radu u skladu s člankom 40. Zakona o radu, s jedne strane, i radnika čiji su ugovori o radu prestali u skladu s člancima 50. do 52. tog istog zakona, s druge strane. Međutim, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se za prestanak ugovora o radu na temelju tog članka 40. ne može smatrati da je posljedica volje radnika, s obzirom na to da je on posljedica toga što poslodavac namjerava provesti tako bitnu izmjenu njegova ugovora o radu kao što je to premještanje mjesta rada na udaljenost zbog koje je radnik primoran promijeniti mjesto boravišta i s obzirom na to da je zakonom propisano da poslodavac isplaćuje naknadu kada radnik odbije prihvatiti taj premještaj i odluči se za prestanak radnog odnosa.
40

U izostanku, u toj uredbi, definicije pojma „uobičajeno boravište” djeteta ili upućivanja na pravo država članica u tom pogledu, Sud je u više navrata presudio da je riječ o autonomnom pojmu prava Unije koji treba tumačiti s obzirom na kontekst odredbi u kojima se on spominje i ciljeve Uredbe br. 2201/2003, osobito onaj koji proizlazi iz njezine uvodne izjave 12., prema kojoj se njome utvrđena pravila o nadležnosti temelje na svrsi zaštite interesa djeteta, a posebno na kriteriju blizine (presude od 2. travnja 2009., A, C‑523/07, EU:C:2009:225, t. 31., 34. i 35.; od 22. prosinca 2010., Mercredi, C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, t. 44. do 46.; od 9. listopada 2014., C, C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, t. 50. i od 8. lipnja 2017., OL, C‑111/17 PPU, EU:C:2017:436, t. 40.).
13

Međutim, danska uprava je odbila da se u toj poslovnoj godini gubitak podružnice A odbije od zajedničkog ukupnog prihoda grupe, kao što je to zahtijevao NN. Ta uprava je odbijanje utemeljila na činjenici da je to protivno drugoj rečenici članka 31. stavka 2. Zakona o porezu na dobit s obzirom na to da se taj gubitak u Švedskoj mogao odbiti od oporezivog rezultata švedskog društva koje je vlasnik podružnice.
8

Na temelju ugovora o zakupu zrakoplova s posadom (‚wet lease’) društvo TUIFly GmbH zakupilo je od društva Thomson Airways zrakoplov s posadom za određeni broj letova. Tim je ugovorom bilo predviđeno da je društvo TUIFly odgovorno za „ground handling including passenger handling, passenger welfare at all times, cargo handling, security in respect of passengers and baggage, arranging on board Services etc ” („zemaljske usluge, uključujući doček i ispraćaj putnika, neprekidnu skrb o putnicima, rukovanje teretom, sigurnost putnika i prtljage, organiziranje usluga u zrakoplovu itd.”). Radi ostvarenja tih letova društvo TUIFly zatražilo je slotove, prodalo letove i pribavilo sve potrebne dozvole.
2

Okolnosti spora sažete su u točkama 1. do 6. pobijanog rješenja na sljedeći način: „1 Tužitelj, Liam Jenkinson, irski državljanin, početno je bio zaposlen od 20. kolovoza 1994. do 5. lipnja 2002. na temelju uzastopnih ugovora na određeno vrijeme u Promatračkoj misiji Europske unije uspostavljenoj Zajedničkom akcijom Vijeća 2000/811/ZVSP od 22. prosinca 2000. o promatračkoj misiji Europske unije (SL 2000., L 328., str. 53.). 2 Zatim je od 17. lipnja 2002. do 31. prosinca 2009. na temelju uzastopnih ugovora na određeno vrijeme bio zaposlen u Policijskoj misiji Europske unije uspostavljenoj Zajedničkom akcijom Vijeća 2002/210/ZVSP od 11. ožujka 2002. o policijskoj misiji Europske unije (SL 2002., L 70., str. 1.). 3 Konačno, tužitelj je od 5. travnja 2010. do 14. studenoga 2014. bio zaposlen u Misiji Eulex Kosovo, na temelju jedanaest uzastopnih ugovora na određeno vrijeme. Misija Eulex Kosovo je uspostavljena Zajedničkom akcijom Vijeća 2008/124/ZVSP od 4. veljače 2008. o Misiji Europske unije za uspostavu vladavine prava na Kosovu, Eulex Kosovo (SL 2008., L 42, str. 92.). Zajedničko stajalište je produljeno u nekoliko navrata. Produljeno je do 14. lipnja 2016. Odlukom Vijeća 2014/349/ZVSP od 12. lipnja 2014. o izmjeni Zajedničkog stajališta 2008/124 (SL 2014., L 174, str. 42.), primjenjivom na činjenice slučaja. 4 Naposljetku je Zajedničko stajalište produljeno do 14. lipnja 2018. Odlukom Vijeća 2016/947/ZVSP od 14. lipnja 2016. o izmjeni Zajedničkog stajališta 2008/124 (SL 2016., L 157, str. 26.). 5 Tijekom izvršenja ugovora o radu za razdoblje od 15. lipnja do 14. listopada 2014. tužitelj je pismom voditelja Misije Eulex Kosovo od 26. lipnja 2014. obaviješten o završetku svoje misije i neobnavljanju svojeg ugovora o radu nakon 14. studenoga 2014. 6 Potonji ugovor o radu na određeno vrijeme su sklopili [Misija] Eulex Kosovo i tužitelj za razdoblje od 15. listopada do 14. studenoga 2014. (u daljnjem tekstu: posljednji ugovor o radu na određeno vrijeme) i on nije obnovljen. Taj posljednji ugovor o radu na određeno vrijeme u članku 21. za sve sporove koji se odnose na ugovor predviđa nadležnost Suda Europske unije na temelju članka 272. UFEU‑a.”
17

U drugom zapisniku o ispitivanju od 25. lipnja 2015. ispitivač je naveo da je nakon dopisa od 21. travnja 2015. i telefonskog razgovora između njega i žalitelja bilo jasno da potonji ne traži zaštitu za boce. Međutim, prema ispitivačevu mišljenju, te boce jasno su se pojavljivale na prikazima i novo je ispitivanje pokazalo da prijave za registraciju ne sadržavaju prikaze usklađene s odredbama članka 4. stavka 1. točke (e) Uredbe br. 2245/2002. Zato je zaključio da zbog prisutnosti boca nisu jasno vidljiva obilježja za koja se zahtijevala zaštita. Dodao je da to može biti otklonjeno podnošenjem novih slika na kojima su zahtijevana obilježja jasno razgraničena točkastim linijama ili obrubima u boji. Pojasnio je da prijavama ne može dodijeliti datum njihova podnošenja dok se ne otklone te nepravilnosti. Zaključno je naveo da, ako se one otklone u odobrenim rokovima, datum dostave novih slika smatrat će se datumom podnošenja prijava, no ako se to propusti učiniti, smatrat će se da prijave za registraciju nisu podnesene.
12

Kao što proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, u okviru postupka različitog od glavnog postupka, Latvijas Republikas Konkurences padome Konkurencijos tarybos (Vijeće za tržišno natjecanje Republike Latvije) odlukom od 22. studenoga 2006. utvrdio je da je sustav popusta koji je Zračna luka u Rigi uvela od 1. studenoga 2004. i koji je predviđao popuste do 80 % za usluge polijetanja, slijetanja i sigurnosti zrakoplova u suprotnosti s člankom 82. drugim stavkom točkom (c) UEZ‑a, koji je postao članak 102. drugi stavak točka (c) UFEU‑a, te joj je naložio prestanak primjene tog sustava. Dva zračna prijevoznika, među kojima je i Air Baltic, ostvarila su korist od tog sustava.
8

Članak 23. stavci 1. do 3. te uredbe glasi: „1. Kada država članica, u kojoj je osoba iz članka 18. stavka 1. točaka (b), (c) ili (d) podnijela novi zahtjev za međunarodnu zaštitu, smatra da je druga država članica odgovorna u skladu s člankom 20. stavkom 5. i člankom 18. stavkom 1. točkama (b), (c) ili (d), može zahtijevati da tu osobu ponovno prihvati druga država članica. 2. Zahtjev za ponovni prihvat podnosi se što je brže moguće, a u svakom slučaju u roku dva mjeseca od primitka pozitivnog rezultata u sustavu Eurodac […] Ako se zahtjev za ponovni prihvat temelji na dokazima koji nisu pribavljeni iz sustava Eurodac, zamoljenoj državi članici šalje se u roku tri mjeseca od datuma kada je u smislu članka 20. stavka 2. podnesen zahtjev za međunarodnu zaštitu. 3. Kada se zahtjev za ponovni prihvat ne podnese u rokovima utvrđenim u stavku 2., za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu odgovorna je država članica u kojoj je novi zahtjev podnesen.”
35

S obzirom na razmatranja iznesena u točkama 19. do 23. i u točki 34. ove presude, to što holding društvo iznajmljuje nekretninu društvu kćeri znači da ima utjecaj na upravljanje potonjim, što treba smatrati gospodarskom aktivnošću koja daje pravo na odbitak PDV‑a na troškove koje je društvo imalo radi stjecanja udjela u tom društvu kćeri i pod uvjetom da je to pružanje usluga kontinuirane naravi, da se obavlja uz naknadu i oporezuje, a što implicira da to iznajmljivanje nije oslobođeno od poreza i da postoji izravna veza između usluge koju izvrši pružatelj usluga i protuvrijednosti primljene od korisnika. Na sudu je koji je uputio zahtjev da provjeri jesu li ti uvjeti ispunjeni u predmetu koji se pred njim vodi.
70

U ovom slučaju, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev, istina je da je na članovima propovjednicima zajednice Jehovinih svjedoka ocjena u kojim konkretnim okolnostima prikupljaju osobne podatke o osobama kojima se pristupa, koji se točno podaci prikupljaju i na koji ih način oni naknadno obrađuju. Međutim, kao što se na to podsjeća u točkama 43. i 44. ove presude, prikupljanje osobnih podataka provodi se u okviru obavljanja aktivnosti propovijedanja od vrata do vrata, kojom članovi propovjednici zajednice Jehovinih svjedoka šire vjeru svoje zajednice. Kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev, ta aktivnost propovijedanja oblik je bitne aktivnosti te zajednice, koju ona organizira, koordinira i potiče. U tom se okviru podaci prikupljaju kao podsjetnik radi naknadne uporabe i mogućeg novog posjeta. Naposljetku, župe zajednice Jehovinih svjedoka vode na temelju podataka koje im prenose članovi propovjednici popise osoba koje više ne žele primati posjete tih članova.
22

U ovom slučaju španjolska vlada ne osporava činjenicu da nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku dopušta izricanje novčane kazne do dvostrukog iznosa neprijavljene gotovine. Naime, kao što to proizlazi iz točke 9. ove presude, člankom 57. stavkom 3. Zakona 10/2010 propisano je da će se svaka povreda obveze prijavljivanja, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, kazniti novčanom kaznom u minimalnom iznosu od 600 eura, a čiji maksimalni iznos može dosegnuti dvostruki iznos neprijavljene gotovine.
15

U tim okolnostima, treba primijetiti da, ako let poput drugoga leta, koji je u cijelosti realiziran izvan Unije, treba smatrati odvojenom operacijom prijevoza, on nije obuhvaćen Uredbom br. 261/2004. Nasuprot tomu, u slučaju kada prijevoz poput predmetnog u glavnom postupku treba smatrati cjelinom, s obzirom na to da mu je točka polazišta u državi članici, ta se uredba primjenjuje.
28

Kao drugo, to tumačenje potvrđuju ciljevi navedene direktive. S tim u vezi, treba podsjetiti na to da se tom direktivom, propisivanjem sustava usklađenog oporezivanja energenata i električne energije, a kao što to proizlazi iz njezinih uvodnih izjava 2. do 7., 11., 12. i 24., želi postići dvostruki cilj, odnosno, s jedne strane, potaknuti dobro funkcioniranje unutarnjeg tržišta u energetskom sektoru, izbjegavanjem, među ostalim, narušavanja tržišnog natjecanja, i, s druge strane, poticati ciljeve politike zaštite okoliša (vidjeti u tom smislu presude od 7. rujna 2017., Hüttenwerke Krupp Mannesmann, C‑465/15, EU:C:2017:640, t. 26. i od 7. ožujka 2018., Cristal Union, C‑31/17, EU:C:2018:168, t. 29. i 34. i navedenu sudsku praksu).
21

S tim u vezi valja primijetiti da različite jezične verzije te odredbe nisu nedvosmislene. Naime, engleska, francuska i talijanska jezična verzija, među ostalim, koriste, redom, izraze „an asset or a right of which the debtor has been divested”, „un bien ou un droit dont le débiteur est dessaisi” i „un bene o a un diritto del quale il debitore è spossessato”. S druge strane, španjolska, češka, danska i njemačka jezična verzija, među ostalim, koriste, redom, izraze „un bien o un derecho de la masa”, „majetku nebo práva náležejícího do majetkové podstaty”, „et aktiv eller en rettighed i massen” i „einen Gegenstand oder ein Recht der Masse”.
2

Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 14. rujna 2010. društvo Ori Martin podnijelo je pravno sredstvo protiv Odluke Komisije C (2010) 4387 final od 30. lipnja 2010. o postupku primjene članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/38344 – Čelik za prednapinjanje), izmijenjene Odlukom Komisije C (2010) 6676 final od 30. rujna 2010. i Odlukom Komisije C (2011) 2269 final od 4. travnja 2011., kojom je Komisija, među ostalim, društvu Siderurgica Latina Martin SpA (u daljnjem tekstu: SLM) izrekla novčanu kaznu u iznosu od 15,96 milijuna eura, od čega je 14 milijuna eura solidarno izrečeno i društvu Ori Martin.
54

Nadalje, kao što nezavisni odvjetnik navodi u točkama 61. do 63. svojeg mišljenja, ako bi za definiranje takve aluzije bilo dovoljno da se kod potrošača pobuđuje bilo kakva vrsta asocijacije na zaštićenu oznaku zemljopisnog podrijetla, to bi dovelo do toga da bi, prvo, točka (b) članka 16. Uredbe br. 110/2008 uzurpirala područje primjene sljedećih odredbi tog članka, dakle točaka (c) i (d) tog članka koje uređuju slučajeve kad je upućivanje na zaštićenu oznaku zemljopisnog podrijetla još suptilnije od „aluzije” na nju.
8.

ako se odnosi na mjere i radove na gradskom području okrupnjavanja zemljišta; područje određuje vlada, po službenoj dužnosti ili na prijedlog općinskog vijeća ili nadležnog tijela; osim ako je ono predložilo područje, općinsko vijeće prosljeđuje svoje mišljenje u roku od četrdeset i pet dana od datuma zahtjeva nadležnog tijela; ako to ne učini, smatra se da je mišljenje pozitivno; ako je mišljenje negativno, postupak se ne nastavlja; područje se odnosi na svaki urbanistički projekt prenamjene i razvoja urbanističkih funkcija koji zahtijeva stvaranje, izmjenu, proširenje, rušenje ili izgradnju kopnenih cesta i javnih prostora; na projekt područja i procjenu učinaka u vezi s urbanističkim planiranjem unaprijed se primjenjuju posebne mjere oglašavanja i savjetovanja s općinskim odborom, ako on postoji, u skladu s pravilima iz članka 4.; kolegij gradonačelnika i vijećnika dostavlja svoje mišljenje u roku od sedamdeset dana od datuma primitka zahtjeva nadležnog tijela; ako to ne učine, smatra se da je mišljenje pozitivno; po završetku projekta ili na prijedlog općinskog vijeća ili nadležnog tijela, vlada opoziva ili mijenja opseg područja; odluka kojom se područje utvrđuje, mijenja ili ukida objavljuje se u Moniteur belge;
43

Naprijed navedeno ne dovodi u pitanje to što članak 135. stavak 1. točka (j) Direktive o PDV‑u propisuje izuzeće od PDV‑a u korist isporuka objekata različitih od onih iz njezina članka 12. stavka 1. točke (a), koji upućuje na isporuku objekta ili dijela objekta i zemljišta na kojem je objekt smješten prije prvog useljenja. Naime, treba osobito podsjetiti na to da su te odredbe, tumačene zajedno, dovele do toga da Sud napravi razliku između novih i starih objekata jer prodaja starih nekretnina načelno ne podliježe plaćanju PDV‑a (vidjeti osobito presude od 12. srpnja 2012., J. J. Komen en Zonen Beheer Heerhugowaard, C‑326/11, EU:C:2012:461, t. 21. i od 16. studenoga 2017., Kozuba Premium Selection, C‑308/16, EU:C:2017:869, t. 30.). Budući da se prethodno pitanje ne odnosi na te odredbe i da Sud nema na raspolaganju nikakve informacije s tim u vezi, na sudu koji je uputio zahtjev je da, prema potrebi, utvrdi sustav koji se s obzirom na to primjenjuje na nekretnine koje su predmet prijenosa o kojem je riječ u glavnom postupku.
5

Članak 3. stavak 1. točka (a) navedene direktive određuje: „Države članice će se pobrinuti da sva gospodarstva zadovoljavaju sljedeće uvjete: (a) slobodna podna površina na raspolaganju svakom odbijenom prasetu ili svinjama za uzgoj, koji se drže u skupinama, osim nazimica nakon pripusta i krmača, mora biti najmanje: Žive vage (kg) m2 do najviše 10 0,15 više od 10 do najviše 20 0,20 više od 20 do najviše 30 0,30 više od 30 do najviše 50 0,40 više od 50 do najviše 85 0,55 više od 85 do najviše 110 0,65 više od 110 1,00 […]”
15

Sud koji je uputio zahtjev navodi da je C3S uveden u korist régime d’assurance maladie et maternité des travailleurs non‑salariés des professions non agricoles (Sustav zdravstvenog i rodiljnog osiguranja za samozaposlene osobe u nepoljoprivrednim zanimanjima) i régimes d’assurance vieillesse des professions artisanales, industrielles et commerciales, et libérales (Sustavi mirovinskog osiguranja za obrtnička, industrijska, trgovačka i slobodna zanimanja). Taj sud naglašava da je u 2008. prihod od C3S‑a najvećim dijelom bio namijenjen RSI‑ju, koji je zadužen za njegovu naplatu.
77

Nadalje, kad je riječ o potvrdama e‑ROR, iz elemenata spisa proizlazi da su one izdane nakon otpreme ili prijevoza robe. Budući da te potvrde još nisu postojale u trenutku uvoza, one ne mogu služiti kao dokaz da je u navedenom trenutku predmetna roba bila namijenjena prijevozu ili otpremi u drugu državu članicu u smislu članka 143. stavka 2. točke (b) Direktive o PDV‑u. Suprotno tomu, one se mogu uzeti u obzir radi dokazivanja postojanja otpreme ili prijevoza navedene robe na temelju članka 138. stavka 1. te direktive.
16

U točki 34. te presude Sud je presudio da članak 63. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi propis države članice o oporezivanju dohotka rezidenata te države, s obzirom na to da primjenom klauzule o progresiji sadržane u ugovoru o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja to oporezivanje može imati za posljedicu višu stopu poreza na dohodak zbog same činjenice da metoda utvrđivanja dohotka od nekretnina dovodi do toga da se dohodak od nekretnina koje nisu izdane u najam, a nalaze se u drugoj državi članici, procjenjuje na viši iznos od onoga koji dolazi od takve imovine koja se nalazi u prvoj državi članici. Osim toga, naložio je nacionalnom sudu da provjeri je li to doista učinak predmetnih propisa.
2

Zahtjev je podnesen u okviru spora između, s jedne strane, Fédération des entreprises de la beauté (Udruženje poduzetnika u industriji ljepote) (u daljnjem tekstu: FEBEA) i, s druge strane, ministre des Affaires sociales, de la Santé et des Droits des femmes (ministar socijalne skrbi, zdravlja i prava žena), ministre de l’Éducation nationale, de l’Enseignement supérieur et de la Recherche (ministar obrazovanja, visokoškolskog obrazovanja i istraživanja) i ministre de l’Économie, de l’Industrie et du Numérique (ministar gospodarstva, industrije i digitalnog sektora), koji je postao ministre de l’Économie et des Finances (ministar gospodarstva i financija), u vezi s tužbom za poništenje odluke od 25. veljače 2015. koja se odnosi na stručnu osposobljenost ocjenjivača sigurnosti kozmetičkih proizvoda za zdravlje ljudi (JORF od 17. ožujka 2015., str. 4941.; u daljnjem tekstu: međuministarska odluka od 25. veljače 2015.).
6

Članak 6. iste direktive navodi: „1. Za posebna područja očuvanja, države članice utvrđuju potrebne mjere za očuvanje koje prema potrebi uključuju odgovarajuće planove upravljanja, posebno priređene za ta područj[a] ili integrirane u druge razvojne planove te odgovarajuće zakonske, administrativne ili ugovorne mjere koje odgovaraju ekološkim zahtjevima prirodnih stanišnih tipova iz Priloga I. i vrstama iz Priloga II. koji su prisutni na tim područjima. 2. Države članice poduzimaju odgovarajuće korake kako bi se u posebnim područjima očuvanja izbjeglo pogoršanje prirodnih staništa i staništa vrsta, kao i uznemiravanje vrsta za koje su ta područja određena, u mjeri u kojoj bi takvo uznemiravanje moglo utjecati na ciljeve ove Direktive. 3. Svaki plan ili projekt koji nije izravno povezan s upravljanjem područjem ili potreban za njegovo upravljanje, ali bi na njega mogao imati značajan utjecaj, bilo pojedinačno bilo u kombinaciji s ostalim planovima ili projektima, predmet je ocjene prihvatljivosti utjecaja koje bi mogao imati na to područje, s obzirom na ciljeve očuvanja područja. U svjetlu zaključaka procjene utjecaja na područje i sukladno odredbama stavka 4., nadležna tijela državne vlasti odobravaju plan ili projekt tek nakon što se uvjere da on neće negativno utjecati na cjelovitost dotičnog područja te, ako je to potrebno, nakon dobivanja mišljenja od šire javnosti. 4. Ako se, unatoč negativnoj procjeni utjecaja na područje i u nedostatku drugih pogodnih mogućnosti, plan ili projekt ipak moraju provesti zbog imperativnih razloga prevladavajućeg javnog interesa, uključujući interese socijalne ili gospodarske prirode, država članica poduzima sve kompenzacijske mjere kako bi osigurala zaštitu koherentnosti mreže Natura 2000. Ona Komisiju izvješćuje o usvojenim kompenzacijskim mjerama. Kad se u određenom području nalazi prioritetni prirodni stanišni tip i/ili prioritetna vrsta, mogu se razmatrati samo ona pitanja koja se odnose na zdravlje ljudi ili javnu sigurnost, na korisne posljedice od primarnog značaja za okoliš ili, nastavno na mišljenje Komisije, na ostale imperativne razloge prevladavajućeg javnog interesa.”