ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4

Članak 4. te direktive naslovljen „Daljnji razlozi za odbijanje ili proglašavanje žiga ništavim vezano za sukobe s ranijim pravima”, predviđao je: „1. Žig neće biti registriran ili, ako je registriran, može se proglasiti ništavim: (a) ako je istovjetan ranijem žigu, a proizvodi ili usluge za koje je žig prijavljen ili registriran istovjetni su proizvodima ili uslugama za koje je raniji žig zaštićen; (b) ako zbog njegove istovjetnosti ili sličnosti s ranijim žigom i istovjetnosti ili sličnosti proizvoda ili usluga postoji vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu; vjerojatnost zablude uključuje vjerojatnost dovođenja u vezu s ranijim žigom. 2. „Raniji žigovi” u smislu stavka 1. znači: (a) žigovi s datumom prijave za registraciju koji prethodi datumu prijave za registraciju žiga, uzimajući u obzir, ako je primjereno, pravo prvenstva traženo za te žigove, i to sljedećih vrsta: i. žigovi [Europske unije]; ii. žigovi registrirani u državi članici ili, u slučaju Belgije, Luksemburga ili Nizozemske, u Uredu Beneluksa za intelektualno vlasništvo; iii. žigovi registrirani u skladu s međunarodnim sporazumima koji imaju učinak u državi članici; (b) žigovi [Europske unije] za koje se […] pravovaljano zahtijeva senioritet […]; (c) prijave za žigove iz točaka (a) i (b) pod uvjetom da ih se registrira; […] 4. Svaka država članica može dodatno odrediti da se žig ne registrira ili, ako je registriran, da ga se proglasi ništavim ako i u mjeri u kojoj: (a) žig je istovjetan ili sličan ranijem nacionalnom žigu u smislu stavka 2. i trebao bi biti ili već jest registriran za proizvode ili usluge koji nisu slični proizvodima ili uslugama za koje je registriran raniji žig, ako raniji žig ima ugled u predmetnoj državi članici i ako bi uporaba kasnijeg žiga bez opravdanog razloga nepošteno iskoristila ili naštetila razlikovnom karakteru ili ugledu ranijeg žiga; (b) prava na neregistrirani žig ili na drugi znak koji je u uporabi u trgovini bila su stečena prije datuma prijave za registraciju kasnijeg žiga, ili na datum zahtjeva za pravo prvenstva za prijavu za registraciju kasnijeg žiga, a neregistrirani žig ili drugi znak daju svom nositelju pravo na zabranu uporabe kasnijeg žiga; (c) uporaba žiga može se zabraniti na temelju ranijeg prava koje se razlikuje od prava iz stavka 2. i točke (b) ovog stavka, a uključuje osobito: i. pravo na ime; ii. pravo na osobnu sliku; iii. autorsko pravo; iv. pravo industrijskog vlasništva; […]”
59

Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članke 8. i 9. Direktive 2016/343 treba tumačiti na način da se protiv optuženika kojeg nadležna nacionalna tijela, unatoč ulaganju razumnih napora, ne mogu locirati i kojemu, zbog toga, ta tijela nisu mogla dostaviti informacije o postupku protiv njega, može voditi postupak i da ga se, ako do toga dođe, može osuditi u odsutnosti, ali da on, u tom slučaju, načelno mora imati mogućnost da se, nakon što bude obaviješten o toj osudi, izravno pozove na pravo koje mu daje ta direktiva odnosno da ishodi ponovno pokretanje postupka ili pristup istovrijednom pravnom sredstvu kojim se omogućuje da se, u njegovoj prisutnosti, iznova utvrđuje meritum predmeta. To se pravo, međutim, navedenoj osobi može uskratiti ako iz preciznih i objektivnih indicija proizlazi da je dobila dostatne informacije da bi znala da će se protiv nje provesti postupak te je, namjernim postupcima i s ciljem izbjegavanja suđenja, spriječila tijela vlasti u tome da je službeno obavijeste o tom suđenju.
24

Rješenjem od 2. rujna 2020. Amtsgericht Bremen (Općinski sud u Bremenu) odbacio je tužbu i uputio predmet sudu koji je uputio zahtjev, Hanseatisches Oberlandesgerichtu in Bremen (Hanzeatski visoki zemaljski sud u Bremenu, Njemačka), utvrdivši da se smatra da su nećaci umrloga – s obzirom na to da se nisu odrekli njegova nasljedstva u za to određenom roku – to nasljedstvo prihvatili. Da bi izjava o odricanju od nasljedstva bila valjana, nije dovoljno da je nadležni njemački sud samo obaviješten o toj izjavi danoj pred dotičnim nizozemskim sudom, niti da mu je upućena preslika relevantnih isprava, nego se zahtijeva da on raspolaže relevantnim originalnim ispravama. Međutim, taj ih je sud primio tek nakon isteka roka od šest mjeseci propisanog člankom 1944. stavkom 3. BGB‑a.
21

Društvo Ryanair navedeno je rješenje zaprimilo 16. svibnja 2019., nakon što je belgijski zračni prostor ponovno otvoren. Budući da do 24. svibnja 2019. nije došlo do novog zatvaranja, to je rješenje prestalo proizvoditi pravne učinke bez provedbe novčane kazne.
13

Presudom od 15. ožujka 2020., Bezirksgericht Schwechat (Općinski sud u Schwechatu) utvrdio je da se jedan dio putnika iz predmetnog zrakoplova koristio, prije osobe JR, istim mobilnim stepenicama kao i ona i da se ni jedan od njih nije požalio na sklisko mjesto ni pao. Taj je sud osobito istaknuo da su navedene stepenice bile metalne i nenatkrivene, s obzirom na to da zračna luka Beč-Schwechat nema natkrivene stepenice, da su same stepenice bile dovoljno široke kako bi dvije osobe mogle sići jedna pored druge, da je površina tih stepenica zbog rebrastog lima činila te stepenice osobito protukliznima i da je tu opremu certificirao i potvrdio Technischer Überwachungsverein (Udruga za tehnički nadzor, Austrija). Navedeni sud utvrdio je da predmetne stepenice nisu pokazivale nikakve znakove nedostataka ili oštećenja i da, iako su navedene stepenice bile vlažne, one nisu bile skliske, zauljene, masne ni općenito prljave, s obzirom na to da su se na samo tri zadnje stepenice nalazila pojedina onečišćenja nepoznate konzistencije u obliku točkica. Iz toga je zaključio da nije moguće utvrditi razloge zbog kojih je osoba JR pala.
18

Uvodno valja podsjetiti na to da čak i ako je sud koji je uputio zahtjev formalno ograničio svoja pitanja na tumačenje određenih odredaba prava Unije, ta okolnost ne sprečava Sud da mu pruži sve elemente tumačenja prava Unije koji mogu biti korisni za rješavanje predmeta koji se pred njim vodi, bez obzira na to je li se taj sud u tekstu svojih pitanja na njih pozvao. U tom pogledu na Sudu je da iz svih elemenata koje mu je dostavio sud koji je uputio zahtjev, posebno iz obrazloženja odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, izdvoji elemente tog prava koji zahtijevaju tumačenje, uzimajući u obzir predmet glavnog postupka (presuda od 12. ožujka 2020., Caisse d’assurance retraite et de la santé au travail d’Alsace‑Moselle, J.-J., C‑769/18, EU:C:2020:203, t. 40. i navedena sudska praksa).
54

Kao što je Sud na to podsjetio, člankom 50. stavcima 2. i 3. UEU‑a predviđen je postupak koji treba slijediti u slučaju povlačenja i koji obuhvaća, kao prvo, obavijest Europskom vijeću o namjeri povlačenja, kao drugo, pregovaranje i sklapanje sporazuma kojim se utvrđuju aranžmani povlačenja, uzimajući pritom u obzir buduće odnose dotične države i Unije te, kao treće, povlačenje stricto sensu iz Unije na dan stupanja na snagu tog sporazuma ili, ako do toga ne dođe, dvije godine od obavijesti podnesene Europskom vijeću, osim ako ono u dogovoru s dotičnom državom članicom jednoglasno odluči produljiti to razdoblje (presuda od 16. studenoga 2021., Governor of Cloverhill Prison i dr., C‑479/21 PPU, EU:C:2021:929, t. 48. i navedena sudska praksa).
35

Talijanska i austrijska vlada smatraju da je drugo pitanje nedopušteno jer sud koji je uputio zahtjev nije dao pojašnjenja koja se zahtijevaju člankom 94. točkom (c) Poslovnika Suda u prilog pozivanju na članke 1. do 3. Direktive 2006/123 i članak 56. UFEU‑a te nije pojasnio koje posljedice namjerava izvesti iz željenog tumačenja tih odredbi za rješenje spora u glavnom postupku. Stoga iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne proizlazi da je to pitanje potrebno.
23

S druge strane, sumnja u to da društvo Happy Education ispunjava druge kriterije utvrđene tom odredbom jer nije sigurno može li se to društvo smatrati „subjektom s ciljem sličnim” javnopravnim subjektima, u smislu navedene odredbe, s obzirom na to da ono ima samo potrebno odobrenje za obavljanje obrazovnih djelatnosti utvrđenih na temelju oznake CAEN 8559, a to se odobrenje u nacionalnom pravu smatra nedovoljnim kako bi se moglo ostvariti pravo na izuzeće od PDV‑a.
38

S obzirom na to da se člankom 5. stavkom 2. točkom (a) podtočkama i., ii. i iii. Direktive 2008/56 predviđa da se početna procjena, utvrđivanje dobrog stanja okoliša i određivanje okolišnih ciljeva i s njima povezanih pokazatelja moraju dovršiti do 15. srpnja 2012., valja smatrati, s jedne strane, da je preispitivanje tih elemenata morskih strategija u skladu s člankom 17. stavkom 2. točkama (a) i (b) te direktive trebalo izvršiti do 15. srpnja 2018. i, s druge strane, da su se podaci o svim ažuriranjima obavljenima nakon preispitivanja trebali poslati Komisiji u roku od tri mjeseca od njihove objave u skladu s člankom 17. stavkom 3. navedene direktive ili do 15. listopada 2018.
14

Članak 64. Uredbe (EU) br. 1306/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o financiranju, upravljanju i nadzoru zajedničke poljoprivredne politike i o stavljanju izvan snage uredaba Vijeća (EEZ) br. 352/78, (EZ) br. 165/94, (EZ) br. 2799/98, (EZ) br. 814/2000, (EZ) br. 1290/2005 i (EZ) br. 485/2008 (SL 2013., L 347, str. 549. i ispravci SL 2016., L 130, str. 6., SL 2017., L 327, str. 83. i SL 2018., L 233, str. 3.) propisuje u stavcima 1. i 2. sljedeće: „1. Što se tiče administrativnih kazni iz članka 63. stavka 2., ovaj se članak primjenjuje u slučaju neusklađenosti s obzirom na kriterije prihvatljivosti, preuzete obveze ili druge obveze koje proizlaze iz primjene sektorskog poljoprivrednog zakonodavstva, uz izuzeće obveza navedenih u poglavlju II. ove glave člancima od 67. do 78. i glavi VI. člancima od 91. do 101. i onih na koje se primjenjuju kazne iz članka 89. stavaka 3. i 4. 2. Administrativne kazne ne propisuju se u sljedećim slučajevima: (a) ako je do neispunjavanja obveze došlo zbog više sile; (b) ako je do neispunjavanja obveze došlo zbog očitih pogrešaka navedenih u članku 59. stavku 6.; (c) ako je do neispunjavanja obveze došlo zbog pogreške nadležnog tijela ili drugog tijela te kad nije razumno očekivati da bi osoba na koju se administrativna kazna odnosi mogla otkriti pogrešku; (d) ako dotična osoba može dokazati nadležnom tijelu da nije kriva za neispunjavanje obveze iz stavka 1. ili ako se nadležno tijelo drugačije uvjeri da dotična osoba nije kriva; […]”
26

Kao treće, Finanzgericht Hamburg (Financijski sud u Hamburgu) navodi da, u odsustvu odredbi prava Unije kojima se pobliže određuju detaljna pravila u skladu s kojima zakašnjelo plaćanje izvoznih subvencija i povrat novčane kazne poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku moraju dovesti do plaćanja kamata, treba smatrati da je to pitanje obuhvaćeno nacionalnim pravom svake države članice. Međutim, njemačko pravo ne poznaje opće pravno načelo plaćanja kamata, nego to predviđa samo u točno određenim slučajevima, kojima nije obuhvaćen glavni postupak. Naime, odredbe koje ono sadržava, osobito odredbe Zakona o provedbi zajedničke organizacije tržištâ i izravnim plaćanjima, određuju, s jedne strane, da osoba ima pravo ishoditi plaćanje kamata na izvozne subvencije ako je pokrenula postupak pred sudom protiv odluke kojom je nadležno nacionalno tijelo nezakonito odbilo odobriti joj ih, ali ne i ako je ta osoba samo podnijela upravnu žalbu protiv te odluke, kao što je to učinio Gräfendorfer. Kamate nisu predviđene ni u slučaju povrata neopravdano izrečene novčane kazne. S druge strane i u svakom slučaju, čak i kad je osoba pokrenula postupak pred sudom, kamate se plaćaju samo od datuma pokretanja tog postupka, a ne od datuma kada je nadležno tijelo donijelo odluku.
21

Najprije valja podsjetiti na to da je u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu Sud će, prema potrebi, preoblikovati pitanja koja su mu postavljena. Naime, zadaća je Suda tumačiti sve odredbe prava Unije kada je to potrebno nacionalnim sudovima radi rješavanja predmeta u kojima vode postupke, čak i ako te odredbe nisu izričito naveli u pitanjima koja su uputili Sudu (presuda od 17. lipnja 2021., M. I. C. M., C‑597/19, EU:C:2021:492, t. 38. i navedena sudska praksa).
57

Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja podsjetiti na to da, kao što je to Sud istaknuo u svojoj presudi od 22. lipnja 2017., Federatie Nederlandse Vakvereniging i dr. (C‑126/16, EU:C:2017:489, t. 53.), i kao što je to potvrdio sud koji je uputio zahtjev, postupak pre‑packa koji prethodi otvaranju stečaja s ciljem likvidacije imovine prenositelja ima uporište u sudskoj praksi i nije utemeljen na nizozemskom zakonodavstvu ili propisima.
44

U tom je pogledu važno staviti točke 60. i 61. pobijane presude u kontekst u kojem je to što je Opći sud ispitao prvi tužbeni razlog, odnosno, u biti, kao što to proizlazi iz točaka 29., 48., 49. i 56. pobijane presude, s obzirom na argumente društva Yieh o tome da je Komisijino odbijanje da protivno članku 2. stavku 5. Osnovne uredbe umanji troškove proizvodnje dotičnog proizvoda za vrijednost recikliranog otpada, imalo za posljedicu „umjetno napuhavanje“ uobičajene vrijednosti, što je protivno članku 2. stavku 3. te uredbe, te je dovelo do povećanja udjela vrsta proizvoda za koje je uobičajena vrijednost bila izračunana zbog prodaja ostvarenih po cijenama nižim od troškova proizvodnje.
28

U tom pogledu, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru suradnje između njega i nacionalnih sudova uspostavljene u članku 267. UFEU‑a isključivo je na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, kada se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno obvezan donijeti odluku (presuda od 4. prosinca 2018., Minister for Justice and Equality i Commissioner of An Garda Síochána, C‑378/17, EU:C:2018:979, t. 26. i navedena sudska praksa).
49

U tim okolnostima, kao što je to Komisija pravilno istaknula u svojim pisanim očitovanjima, odgovor na prethodno pitanje ovisi isključivo o tumačenju članka 80. stavka 2. GDPR‑a s obzirom na to da odredbe članka 80. stavka 1. GDPR‑a i članka 84. GDPR‑a nisu relevantne u ovom slučaju. Naime, s jedne strane, primjena članka 80. stavka 1. GDPR‑a pretpostavlja da je ispitanika ovlastilo neprofitno tijelo, organizacija ili udruga iz te odredbe kako bi u njegovo ime poduzela pravne mjere predviđene u člancima 77. do 79. GDPR‑a. Međutim, nesporno je da to nije slučaj u okviru glavnog postupka s obzirom na to da Savezna unija postupa neovisno o bilo kakvom mandatu ispitanika. S druge strane, nesporno je da se članak 84. GDPR‑a odnosi na upravne i kaznene sankcije koje se primjenjuju na temelju povreda te uredbe, što također nije upitno u glavnom postupku.
14

Članak R. 212‑13 Codea de l’environnement (Zakonik o okolišu), kako je izmijenjen Décretom no 2018‑847 du 4 octobre 2018 relatif aux schémas directeurs d’aménagement et de gestion des eaux et schémas d’aménagement et de gestion des eaux (Uredba od 4. listopada 2018. o glavnim planovima za uređenje i upravljanje vodama i sustavima upravljanja vodama) (JORF od 6. listopada 2018., tekst br. 11) određuje: „Za primjenu članka L. 212‑1 stavka IV. točke 4. sprečavanje pogoršanja kvalitete voda sastoji se od osiguravanja da: – za ekološko stanje i ekološki potencijal površinskih voda, niti jedan od elemenata kvalitete koji obilježavaju to stanje ili potencijal ne bude u stanju koje odgovara razredu nižem od onog u kojem je prethodno bio; – za kemijsko stanje površinskih voda koncentracije onečišćujućih tvari ne prelaze norme kvalitete okoliša ako ih prije nisu prelazile; […] Kako bi se ocijenila usklađenost programa i upravnih odluka navedenih u članku L. 212‑1 stavku XI. s ciljem sprečavanja pogoršanja kvalitete voda navedenih u stavku IV. točki 4. istog članka, u obzir se uzimaju mjere za poticanje i smanjenje, a ne uzimaju se privremeni učinci kratkog trajanja bez dugoročnih posljedica.”
30

Kao što to proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku i kao što je to Sud već utvrdio, starosna mirovina, poput one austrijskih saveznih službenika isplaćenih na temelju PG‑a iz 1965., obuhvaćena je, s jedne strane, pojmom „plaća” u smislu članka 157. UFEU‑a, s obzirom na to da njezin iznos ovisi o mirovinskim razdobljima i razdobljima osiguranja kao i o plaći koju je službenik primao i da ta mirovina predstavlja buduće plaćanje u gotovini, koje poslodavac isplaćuje svojim zaposlenicima, u izravnoj povezanosti s njihovim radnim odnosom. Naime, u nacionalnom pravu ta se mirovina smatra primitkom od rada koji se nastavlja isplaćivati u okviru odnosa zasnovanog u javnoj službi koji se nastavlja i nakon službenikova umirovljenja (vidjeti u tom smislu presudu od 21. siječnja 2015., Felber, C‑529/13, EU:C:2015:20, t. 23.).
44

Kao peto, društvo Zhejiang smatra da je to što Komisija nije provjerila informacije koje potječu od indijskog proizvođača izvoznika dovelo do toga da je on u svojem antidampinškom upitniku mogao prijaviti PCN koji ne proizvodi niti prodaje. Usto, društvo Zhejiang smatra da Komisijino upućivanje na „podatke proizvođača iz Unije” ne predstavlja dostatno objavljivanje bitnih činjenica i razmatranja. Tako društvo Zhejiang navodi da je utvrđenje Općeg suda iz točke 127. pobijane presude, prema kojem Komisija nije bila dužna primijeniti kriterij „uobičajenog tijeka trgovine”, pravno pogrešno s obzirom na to da Komisija ima obvezu primijeniti taj kriterij prije nego što upotrijebi prodajne cijene u svrhu utvrđivanja postojanja dampinga na temelju članka 2. Uredbe 2016/1036.
17

U tim je okolnostima hof van beroep Antwerpen (Žalbeni sud u Antwerpenu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje: „Treba li članak 4. točku 1. [Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme] te članak 4. točku 1. [Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom] tumačiti na način da im se protivi to da je visokoškolskoj ustanovi na temelju nacionalnog pravila (članak 91. Uredbe o sveučilištima), prema kojem se samostalno akademsko osoblje s punim radnim vremenom trajno imenuje, a osoblje s nepunim radnim vremenom može se ili imenovati ili zaposliti na određeno vrijeme za razdoblja koja se mogu produljiti u trajanju do najviše šest godina, dopušteno: (a) sveučilišnog nastavnika, pozivanjem na organizacijsku slobodu, 20 godina zapošljavati na temelju otprilike 20 uzastopnih kratkoročnih ugovora o radu za nepuno radno vrijeme i u skladu s pravilnikom zapošljavati na jednu do tri godine bez ograničavanja ukupnog broja produljenja ugovora, dok su drugi kolege koji obavljaju slične djelatnosti trajno imenovani s punim radnim vremenom? (b) svojim pravilnikom o osoblju utvrditi samo opću donju granicu u obliku postotka radnog opterećenja od 50 % koji se mora postići da bi se došlo u obzir za trajno imenovanje, ali ne utvrditi ni jedan jedini kriterij na osnovi kojeg se zaposlenici s nepunim radnim vremenom od 50 % ili više mogu trajno imenovati, odnosno zaposliti na određeno vrijeme? (c) sveučilišnom nastavniku s nepunim radnim vremenom na temelju neograničene ‚organizacijske slobode’ dodijeliti postotak radnog vremena, a da se ne utvrde objektivni kriteriji ili se objektivno ne procijeni radno opterećenje? (d) sveučilišnom nastavniku zaposlenom na određeno vrijeme i s nepunim radnim vremenom, kojeg se pozivanjem na ‚organizacijsku slobodu’ te visokoškolske ustanove ne zadrži na radu, uskratiti pravo isticanja navodne zlouporabe uvjeta zapošljavanja u prošlosti s obrazloženjem da je on te uvjete izvođenjem dodijeljenih mu poslova na određeni način prihvatio tako da je izgubio pravo na zaštitu u skladu s pravom Unije?”
61

Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev primjećuje da su sve stranke obuhvaćene područjem primjene Zakona o potrošačkom kreditiranju iz 2015. izmijenile originalni ugovorni odnos na temelju suglasnosti volja, a ne izravno na temelju zakonodavne intervencije, kao što je to konkretno bio slučaj u predmetu u kojem je donesena presuda od 14. ožujka 2019., Dunai (C-118/17, EU:C:2019:207). Međutim, iako je svaki potrošač imao mogućnost odbiti konverziju predviđenu tim zakonom, ipak, kada je on to prihvatio – kao što je to slučaj u glavnom predmetu – ugovorne stranke, kako bi zamijenile nepoštene odredbe u tom ugovoru, svoj originalni ugovor nisu izmijenile slobodno, nego s obvezom primjene pravila o konverziji koja je propisao nacionalni zakonodavac. Kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 50. svojeg mišljenja, zahtjev prihvata potrošača sam po sebi nije prepreka tomu da se smatra da su odredbe predmetnog dodatka odraz obveznih zakonskih ili regulatornih odredaba, s obzirom na to da je sadržaj tog dodatka u potpunosti određen navedenim zakonom.
37

Sud koji je uputio zahtjev pita, kao prvo, o prvom od zahtjeva navedenih u prethodnoj točki, koji, kad je riječ o temeljnom pravu zajamčenom člankom 50. Povelje, odražava i načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni iz članka 49. stavka 1. Povelje. Naime, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 56. do 58. svojeg mišljenja, to se načelo primjenjuje na kumuliranje pravomoćne upravne sankcije kaznene prirode, u smislu članka 50. Povelje, i kaznenog progona, s obzirom na to da to kumuliranje može dovesti do teže posljedice za dotičnu osobu od one koja proizlazi samo iz kaznenog progona. Konkretno, represivni teret koji proizlazi iz kumuliranja sankcija kaznene prirode može prekoračiti zakonom predviđene sankcije za sporno ponašanje, zbog čega je potrebno da svaka odredba koja dopušta dvostruko kažnjavanje poštuje zahtjeve vezane uz načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni, kako je ono zajamčeno člankom 49. stavkom 1. Povelje.
13

Članak 37. Zakona DH2 glasi kako slijedi: „(1) U pogledu ugovora na koje se primjenjuje ovaj zakon, stranke mogu od suda zahtijevati da utvrdi da su ugovor ili određene njegove odredbe nevaljane (u daljnjem tekstu: djelomična nevaljanost) – neovisno o razlozima takve nevaljanosti – samo ako podnesu zahtjev da se utvrde pravne posljedice nevaljanosti, odnosno da se ugovor konvalidira ili da se utvrdi da on proizvodi pravne učinke do dana donošenja presude. Ako ne podnesu takav zahtjev – i nakon što im je pružena, ali nije iskorištena, prilika da isprave taj nedostatak – sud ne može odlučivati o meritumu spora. Ako stranke podnesu zahtjev za utvrđivanje pravnih posljedica potpune ili djelomične nevaljanosti, one također moraju istaknuti koje pravne posljedice sud mora primijeniti. Što se tiče primjene pravnih posljedica, stranke moraju podnijeti zahtjev koji je točno brojčano određen i koji uključuje poravnanje međusobnih računa. (2) Uzimajući u obzir odredbe stavka 1. u pogledu ugovora na koje se ovaj zakon primjenjuje, tužba radi utvrđenja potpune ili djelomične nevaljanosti ugovora odbacuje se bez pozivanja stranaka ili se postupak obustavlja na temelju članka 239/A stavka 1. [prijašnjeg Građanskog zakonika] ili članka 6:108 stavka 2. [Polgári törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvényja (Zakon br. V iz 2013. o Građanskom zakoniku)] ako su uvjeti iz ovog zakona ispunjeni. Tužba se ne odbacuje bez pozivanja stranaka niti se postupak obustavlja ako je dotična stranka, osim zahtjeva za utvrđenje potpune ili djelomične nevaljanosti ugovora, podnijela još neki zahtjev u istom postupku; u tom se slučaju smatra da odustaje od zahtjeva za utvrđenje nevaljanosti. Isti se koraci poduzimaju u postupcima koji su nastavljeni nakon prekida.”