MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

EVGENIJA TANCHEVA

od 11. travnja 2019. ( 1 )

Predmet C‑208/18

Jana Petruchová

protiv

FIBO Group Holdings Limited

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Nejvyšší soud (Vrhovni sud, Češka Republika))

„Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EU) br. 1215/2012 – Nadležnost za potrošačke ugovore – ‚Potrošač’ – Fizička osoba koja preko brokerskog društva trguje devizama na međunarodnom deviznom tržištu – Usklađenost s pojmom potrošača iz Uredbe (EZ) br. 593/2008 – Mali ulagatelj u smislu Direktive 2004/39/EZ”

1. Od Suda se u ovom predmetu traži da protumači pojam „potrošač” u smislu članka 17. stavka 1. Uredbe (EU) br. 1215/2012 (u daljnjem tekstu: Uredba Bruxelles I.a) ( 2 ) u kontekstu transakcija na međunarodnom deviznom tržištu (u daljnjem tekstu: FOREX).

2. Odstupajući od članka 4. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a ( 3 ), članak 18. stavak 1. te uredbe predviđa da potrošač u smislu njezina članka 17. stavka 1. može pokrenuti postupak protiv druge ugovorne stranke ne samo pred sudovima države članice u kojoj ta stranka ima domicil nego i pred sudovima mjesta gdje potrošač ima domicil. Članci 17., 18. i 19. Uredbe Bruxelles I.a, koji čine odjeljak 4. njezina poglavlja II., naslovljen „Nadležnost za potrošačke ugovore”, namijenjeni su osiguravanju adekvatne zaštite za potrošača kao stranke koja se smatra gospodarski slabijom i manje iskusnom u pravnim pitanjima od druge ugovorne stranke, poduzetnika ( 4 ).

3. Sudu se postavlja pitanje mora li se fizičku osobu koja trguje na FOREX‑u smatrati potrošačem u smislu članka 17. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a ili se tu osobu, zbog iskustva i stručnosti potrebnih za to trgovanje, složene i netipične naravi ugovora u pitanju i prisutnih rizika, ne može smatrati potrošačem, tako da ona nije obuhvaćena područjem primjene navedenog odjeljka koji pruža zaštitu.

I. Pravni okvir

A. Uredba Bruxelles I.a

4. Članak 17. Uredbe Bruxelles I.a predviđa: „1. U pitanjima u vezi ugovora kojeg sklapa osoba, potrošač, u svrhu koja se može smatrati da je izvan njegove profesionalne ili gospodarske djelatnosti, nadležnost se utvrđuje ovim Odjeljkom, ne dovodeći u pitanje članak 6. i točku 5. članka 7., ako: (a) je riječ o ugovoru o kupoprodaji robe s obročnom otplatom cijene; (b) je riječ o ugovoru o zajmu s obročnom otplatom ili o ugovoru o bilo kakvom drugom obliku kredita, sklopljenim za financiranje prodaje robe; ili (c) u svim drugim slučajevima, ako je ugovor sklopljen s osobom koja obavlja trgovačku ili profesionalnu djelatnost u državi članici u kojoj potrošač ima domicil, ili ako na bilo koji način usmjerava svoje djelatnosti u tu državu članicu ili više država uključujući tu državu članicu, a ugovor spada u okvir te djelatnosti. […] 3. Ovaj se odjeljak ne primjenjuje na ugovor o prijevozu, osim ako se ne radi o ugovoru u kojem je u cijenu uračunata kombinacija prijevoza i smještaja.”

B. Uredba Rim I

5. Članak 6. Uredbe (EZ) br. 593/2008 (u daljnjem tekstu: Uredba Rim I) ( 5 ), naslovljen „Potrošački ugovori”, predviđa: „1. Ne dovodeći u pitanje članke 5. i 7., ugovor koji sklopi fizička osoba u svrhu za koju se smatra da je izvan njegove struke ili profesije (potrošač) s drugom osobom koja djeluje u svojoj struci ili profesiji (poduzetnik) podliježe pravu države u kojoj potrošač ima uobičajeno boravište, pod uvjetom da poduzetnik: (a) provodi svoje komercijalne ili stručne djelatnosti u državi u kojoj potrošač ima uobičajeno boravište, ili (b) bilo kojim sredstvima usmjerava takve aktivnosti na tu državu ili na više država, uključujući tu državu, te da je ugovor obuhvaćen opsegom tih aktivnosti. 2. Bez obzira na stavak 1., ugovorne stranke mogu odabrati mjerodavno pravo za ugovor koji ispunjava zahtjeve stavka 1. u skladu s člankom 3. Međutim, takav izbor ne može za posljedicu imati lišavanje potrošača zaštite koja mu je osigurana odredbama od kojih se ne može odstupiti sporazumom, na temelju prava koje bi bilo mjerodavno na temelju stavka 1. u slučaju da mjerodavno pravo nije izabrano. […] 4. Stavci 1. i 2. ne primjenjuju se na: […] (d) prava i obveze koji predstavljaju financijski instrument, te prava i obveze koji predstavljaju odredbe i uvjete kojima podliježe izdavanje odnosno javna ponuda i javno preuzimanje ponuda prenosivih vrijednosnih papira, te unos i otkup jedinica u organizacijama za kolektivno ulaganje, u mjeri u kojoj te aktivnosti ne predstavljaju pružanje financijskih usluga; […]”

C. Direktiva 2004/39

6. Članak 4. stavak 1. Direktive 2004/39/EZ ( 6 ) predviđa: „Za potrebe Direktive, sljedeći izrazi imaju sljedeće značenje: […] (10) ‚Klijent’ znači svaka fizička ili pravna osoba kojoj investicijsko društvo pruža investicijske i/ili pomoćne usluge; (11) ‚Profesionalni ulagatelj’ znači klijent koji je ispunio kriterije utvrđene u Prilogu II.; (12) ‚Mali ulagatelj’ znači klijent koji nije profesionalni ulagatelj; […]”

II. Činjenično stanje, glavni postupak i prethodno pitanje

7. Dana 2. listopada 2014. J. Petruchová, s boravištem u Ostravi (Češka Republika), i FIBO Group Holdings Ltd (u daljnjem tekstu: FIBO), brokersko društvo s poslovnim nastanom u Limassolu (Republika Cipar), sklopili su ugovor naslovljen „Uvjeti poslovanja” (u daljnjem tekstu: Okvirni ugovor). Svrha Okvirnog ugovora bila je omogućiti J. Petruchovoj da transakcije na FOREX‑u provodi davanjem naloga za kupnju i prodaju bazne valute, koje bi društvo FIBO izvršilo preko svoje internetske platforme za trgovanje. Okvirni ugovor je s tim ciljem predviđao sklapanje takozvanih ugovora za razlike između J. Petruchove i društva FIBO.

8. Ugovor za razlike („contract for difference”, u daljnjem tekstu: CFD) financijski je instrument koji služi tomu da se kupi, a potom proda bazna valuta (u predmetnom slučaju to su američki dolari (USD)) te zaradi na razlici između kupovnog i prodajnog tečaja bazne valute u odnosu na varijabilnu valutu (u predmetnom slučaju to su japanski jeni (JPY)). Iako je na FOREX‑u moguće trgovati vlastitim sredstvima, J. Petruchová iskoristila je mogućnost trgovanja takozvanim lotovima, pri čemu jedan lot vrijedi 100000 američkih dolara, upotrebom takozvanog učinka poluge. To joj je omogućilo da trguje većim iznosom od onog kojim je raspolagala ( 7 ). Kada je kupovala baznu valutu (USD) za varijabilnu valutu (JPY) po kupovnom tečaju, to jest kada je „otvarala poziciju”, društvo FIBO bi joj dalo zajam u iznosu potrebnom za kupovinu. Kada je „zatvarala poziciju”, to jest kada je provodila suprotnu transakciju prodajom kupljenog iznosa bazne valute (USD) za varijabilnu valutu (JPY) po aktualnom prodajnom tečaju, J. Petruchová bi društvu FIBO otplatila zajam.

9. Članak 30. Okvirnog ugovora predviđao je da će za eventualne sporove između stranaka međunarodno nadležni biti ciparski sudovi.

10. Dana 3. listopada 2014. J. Petruchová sklopila je CFD s društvom FIBO (u daljnjem tekstu: predmetni CFD). U 15.30.00 dala je nalog za kupnju 35 lotova po tečaju USD/JPY od 109,0000. Sustav trgovanja odmah ju je obavijestio da ažurirani tečaj USD/JPY iznosi 109,0500. Prihvatila je to i potvrdila kupovni nalog.

11. Međutim, u sustavu trgovanja društva FIBO stvorili su se dugački redovi naloga kao posljedica porasta vrijednosti američkog dolara u odnosu na varijabilne valute nakon objave informacija o pozitivnom trendu u pokazateljima zaposlenosti u nepoljoprivrednom sektoru Sjedinjenih Američkih Država. Zbog toga je traženi iznos od 3500000 američkih dolara kupljen u 15.30.16, ne u 15.30.00, po kupovnom tečaju USD/JPY od 109,4000, pa je kupovna cijena iznosila 382900000 japanskih jena.

12. U 15.48.11 istog dana J. Petruchová zatvorila je poziciju izdavši nalog društvu FIBO za prodaju kupljenog iznosa od 3500000 američkih dolara. Prodajni tečaj USD/JPY iznosio je 109,5600, pa je prodajna cijena bila 383460000 japanskih jena. J. Petruchova otplatila je zajam koji joj je društvo FIBO dalo u iznosu od 382900000 japanskih jena. Ona je od te transakcije stoga ostvarila bruto zaradu u iznosu od 560000 japanskih jena, to jest 4081,33 američkih dolara.

13. Da je kupovni nalog J. Petruchove pravodobno izvršen, a ne sa zakašnjenjem od 16 sekundi, ona bi bila zaradila tri puta više –1785000 japanskih jena, to jest 13009,23 američkih dolara.

14. Posljedično, J. Petruchová je 12. listopada 2015. pokrenula postupak pred Krajskim soudom v Ostravě (Okružni sud u Ostravi, Češka Republika) navodeći da se društvo FIBO neopravdano obogatilo.

15. Krajský soud v Ostravě (Okružni sud u Ostravi) obustavio je postupak uz obrazloženje da nije međunarodno nadležan. Prema Krajskom soudu v Ostravě (Okružni sud u Ostravi) J. Petruchovu nije bilo moguće smatrati potrošačem u smislu članka 17. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a jer predmetni CFD nije sklopila kako bi zadovoljila privatne potrebe, jer je imala znanje i stručnost potrebne za sklapanje CFD‑ova te je upozorena na to da CFD‑ovi nisu prikladan instrument za „male ulagatelje” u smislu Direktive 2004/39. U svakom slučaju, prema mišljenju Krajskog souda v Ostravě (Okružni sud u Ostravi) članak 17. stavak 1. Uredbe Bruxelles I.a morao se tumačiti sukladno članku 6. stavku 1. Uredbe Rim I, a potonja se odredba ne primjenjuje na financijske instrumente. Odredba o nadležnosti predviđena Okvirnim ugovorom stoga je bila valjana pa su ciparski sudovi, ne sudovi Češke Republike, bili nadležni.

16. Vrchní soud v Olomouci (Visoki sud u Olomoucu, Češka Republika) potvrdio je odluku Krajskog souda v Ostravě (Okružni sud u Ostravi).

17. J. Petruchová protiv te je presude uložila kasacijsku žalbu pred Nejvyšším soudom (Vrhovni sud, Češka Republika).

18. Nejvyšší soud (Vrhovni sud) smatra da su češki niži sudovi pogrešno protumačili pojam potrošača u smislu Uredbe Bruxelles I.a. Nejvyšší soud (Vrhovni sud) navodi, kao prvo, da mali ulagatelj u smislu Direktive 2004/39 nije nužno potrošač u smislu članka 17. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a. Kao drugo, prema mišljenju Nejvyššeg souda (Vrhovni sud) potonju odredbu ne treba tumačiti sukladno članku 6. Uredbe Rim I jer financijski instrumenti u prvonavedenoj nisu izričito isključeni. Kao treće, Nejvyšší soud (Vrhovni sud) ističe da, u skladu sa sudskom praksom, u ocjeni mora li se neku osobu smatrati potrošačem u smislu članka 17. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a nije relevantno posjeduje li ta osoba posebno znanje i stručnost, je li ugovor u pitanju složen ili netipičan, postoje li rizici povezani sa sklapanjem tog ugovora te je li odnosna osoba upozorena na te rizike.

19. Nejvyšší soud (Vrhovni sud) je stoga Sudu uputio sljedeće prethodno pitanje: „Treba li članak 17. stavak 1. [Uredbe Bruxelles I.a] tumačiti na način da se osoba kao što je to tužiteljica u glavnom postupku, koja se bavi trgovinom na [FOREX‑u], na temelju aktivnog davanja vlastitih naloga, iako preko treće osobe koja se profesionalno bavi takvom trgovinom, smatra potrošačem sukladno toj odredbi?”

20. Pisana očitovanja podnijele su J. Petruchová, Češka Republika, Republika Poljska i Europska komisija.

21. J. Petruchová, društvo FIBO, Češka Republika i Komisija iznijeli su usmena očitovanja na raspravi održanoj 31. siječnja 2019.

III. Analiza

22. Sud koji je uputio zahtjev u biti pita mora li se osobu koja sklopi ugovor s brokerskim društvom, na temelju kojeg potonje na FOREX‑u provodi transakcije u skladu s njezinim kupovnim i prodajnim nalozima, smatrati potrošačem u smislu članka 17. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a.

23. Iznijet ću uvodnu napomenu u pogledu valjanosti odredbe o nadležnosti predviđene Okvirnim ugovorom. Potom ću, kao prvo, razmotriti jedini kriterij iz članka 17. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a koji se odnosi na kvalifikaciju osobe kao potrošača, to jest kriterij svrhe ugovora. Kao drugo, razmotrit ću mogu li se u ocjeni treba li osobu smatrati potrošačem u smislu te odredbe primijeniti i drugi kriteriji. Kao treće, osvrnut ću se na pitanje treba li članak 17. stavak 1. Uredbe Bruxelles I.a tumačiti sukladno članku 6. Uredbe Rim I, koji se ne primjenjuje na financijske instrumente. Kao četvrto, razmotrit ću treba li u ocjeni treba li osobu smatrati potrošačem u smislu članka 17. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a u obzir uzeti činjenicu da je ona „mali ulagatelj” u smislu članka 4. stavka 1. točke 12. Direktive 2004/39.

A. Uvodna napomena

24. Za početak trebam istaknuti da, kako sud koji je uputio zahtjev navodi, ako bi se J. Petruchovu smatralo potrošačem u smislu članka 17. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a, članak 30. Okvirnog ugovora ne bi bio valjan.

25. Naime, dodjeljujući isključivu nadležnost ciparskim sudovima, taj članak lišava J. Petruchovu prava na temelju članka 18. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a da pokrene postupak pred sudovima države članice u kojoj ima domicil, to jest pred sudovima Češke Republike.

26. U skladu s člankom 19. Uredbe Bruxelles I.a, „[o]d odredaba [odjeljka 4. poglavlja II. te uredbe] može se odstupiti samo sporazumom”: (1) „koji je sklopljen nakon nastanka spora”; (2) „koji omogućuje potrošaču pokretanje postupka pred sudom različitim od suda koji je naveden u ovom odjeljku”; ili (3) „koji je sklopljen između potrošača i druge ugovorne stranke, od kojih oba […] imaju domicil ili uobičajeno boravište u istoj državi članici i kojim se prenosi nadležnost na sudove te države članice”.

27. U predmetnom slučaju, kako ističe sud koji je uputio zahtjev, članak 19. stavci 1., 2. i 3. Uredbe Bruxelles I.a ne primjenjuju se na članak 30. Okvirnog ugovora.

28. Kao prvo, stavak 1. članka 19. te uredbe ne primjenjuje se na tu odredbu Okvirnog ugovora jer je potonji sklopljen 2. listopada 2014., to jest prije nego što je J. Petruchová pokrenula postupak pred Krajskim soudom v Ostravě (Okružni sud u Ostravi) 12. listopada 2015.

29. Kao drugo, stavak 2. članka 19. Uredbe Bruxelles I.a ne primjenjuje se na članak 30. Okvirnog ugovora. Naime, prema mojemu mišljenju, taj stavak treba shvatiti na način da sporazum mora dodjeljivati nadležnost za postupak koji potrošač pokrene koja je dodatna nadležnost onoj predviđenoj člankom 18. stavkom 1. te uredbe. Drukčije tumačenje stavka 2. članka 19. Uredbe Bruxelles I.a protivilo bi se njegovu tekstu, koji potrošaču „omogućuje” da postupak pokrene pred sudovima različitima od onih navedenih u članku 18. stavku 1. te uredbe, ali od njega to ne „zahtijeva” ( 8 ). U predmetnom slučaju, kako je spomenuto u točki 25. ovog mišljenja, članak 30. Okvirnog ugovora lišava J. Petruchovu prava da pokrene postupak pred sudovima država članica na koje se upućuje u članku 18. stavku 1. Uredbe Bruxelles I.a.

30. Kao treće, ni stavak 3. članka 19. Uredbe Bruxelles I.a ne primjenjuje se na članak 30. Okvirnog ugovora jer ni J. Petruchová ni društvo FIBO nemaju domicil odnosno poslovni nastan u istoj državi članici.

31. Posljedično, članak 30. Okvirnog ugovora protivi se članku 19. Uredbe Bruxelles I.a. Iz toga proizlazi da ta odredba Okvirnog ugovora, u skladu s člankom 25. stavkom 4. Uredbe Bruxelles I.a, nije valjana.

32. Međutim, kako je spomenuto u točki 24. ovog mišljenja, to vrijedi samo ako je članak 19. Uredbe Bruxelles I.a primjenjiv, to jest ako J. Petruchovu treba smatrati potrošačem u smislu članka 17. stavka 1. te uredbe. Sud koji je uputio zahtjev stoga traži smjernice u pogledu kvalifikacije tužiteljice iz glavnog postupka kao potrošača.

B. Je li ugovor sklopljen u svrhu koja je izvan profesionalne ili gospodarske djelatnosti osobe?

33. Članak 17. stavak 1. Uredbe Bruxelles I.a primjenjuje se ako su ispunjena tri uvjeta: kao prvo, ugovorna stranka je potrošač koji nastupa u kontekstu za koji se može smatrati da je izvan njegove profesionalne ili gospodarske djelatnosti: kao drugo, ugovor između takvog potrošača i poduzetnika je doista sklopljen; i, kao treće, takav ugovor spada pod jednu od kategorija iz članka 17. stavka 1. točaka (a) do (c) te uredbe. Svi ti uvjeti moraju biti ispunjeni da bi potrošač mogao sklopiti ugovor pred sudom svoje države članice ( 9 ).

34. Kako je spomenuto u točki 22. ovog mišljenja, prethodno pitanje postavljeno Sudu u ovom predmetu odnosi se na prvi uvjet.

35. Ističem da pojam potrošača nije definiran u članku 17. stavku 1. Uredbe Bruxelles I.a. Ta odredba samo zahtijeva da je osoba, „potrošač”, sklopila ugovor „u svrhu koja se može smatrati da je izvan njegove profesionalne ili gospodarske djelatnosti”. Niti jedna druga odredba te uredbe ne predviđa dodatne pojedinosti u tom pogledu.

36. U skladu s ustaljenom sudskom praksom, pojmovi sadržani u Uredbi Bruxelles I.a, a osobito oni iz njezina članka 17. stavka 1., moraju se autonomno tumačiti, polazeći ponajprije od sustava i ciljeva navedene uredbe, radi osiguranja njezine ujednačene primjene u svim državama članicama ( 10 ).

37. Pojam potrošača za potrebe članaka 17. i 18. Uredbe Bruxelles I.a mora se usko tumačiti, uzimajući u obzir položaj osobe u određenom ugovoru, u vezi s njegovom prirodom i svrhom, a ne njezin subjektivan položaj, pri čemu se jedna te ista osoba može smatrati potrošačem u okviru određenih transakcija, a gospodarskim subjektom u okviru drugih. Stoga su samo ugovori koji su sklopljeni izvan svake profesionalne ili gospodarske djelatnosti ili svrhe i neovisno o njoj, s jedinim ciljem zadovoljavanja vlastitih pojedinčevih privatnih potrošačkih potreba, obuhvaćeni posebnim uređenjem predviđenim navedenom uredbom u području zaštite potrošača kao stranke koja se smatra slabijom. Međutim, takva zaštita nije opravdana u slučaju ugovora sklopljenog u svrhu profesionalne ili gospodarske djelatnosti ( 11 ).

38. Što se ovog predmeta tiče, zastupnik tužiteljice iz glavnog postupka na raspravi je naveo da je J. Petruchová u vrijeme sklapanja Okvirnog ugovora i predmetnog CFD‑a studirala na sveučilištu i radila nepuno radno vrijeme. Ona navodi da predmetni CFD nije sklopila u svrhu svojeg rada (na nepuno radno vrijeme). Nijedna od stranaka to ne navodi. Osim toga, ništa u zahtjevu za prethodnu odluku to ne sugerira. Stoga, iako je to činjenično pitanje, koje je u nadležnosti suda koji je uputio zahtjev, čini mi se da J. Petruchovu treba smatrati potrošačem u smislu članka 17. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a.

39. Međutim, prema zahtjevu za prethodnu odluku Krajský soud v Ostravě (Okružni sud u Ostravi) smatrao je da ju se zbog posebnog znanja i stručnosti potrebnih da bi se trgovalo na FOREX‑u, uloženih iznosa i prisutnih rizika nije moglo smatrati potrošačem. Sud koji je uputio zahtjev ne dijeli to mišljenje ( 12 ). Sada ću razmotriti to pitanje.

C. Trebaju li se u ocjeni mora li se osobu smatrati potrošačem u obzir uzeti drugi kriteriji?

40. Sudu se postavlja pitanje može li se osobi koja provodi transakcije na FOREX‑u uskratiti svojstvo potrošača zbog znanja i stručnosti potrebnih za takvo trgovanje, vrijednosti transakcija, činjenice da osoba aktivno izdaje vlastite naloge, rizika prisutnih na FOREX‑u te broja i učestalosti transakcija.

41. J. Petruchová navodi da za sklapanje CFD‑ova nije potrebno nikakvo posebno znanje te da iznos uloženih sredstava ili količinu i učestalost transakcija ne treba uzeti u obzir. Društvo FIBO ističe da J. Petruchovu ne treba smatrati potrošačem jer je sklapanje CFD‑ova poslovna djelatnost. Češka Republika tvrdi da za kvalifikaciju osobe kao potrošača nije relevantno posjeduje li ona znanje u dotičnom području niti izdaje li aktivno naloge. Republika Poljska ističe da sklapanje CFD‑ova uključuje značajne rizike te da za kvalifikaciju osobe kao potrošača ne treba uzeti u obzir njezino znanje o financijskim pitanjima niti činjenicu da želi zaraditi i zadovoljiti potrebe koje nisu samo svakodnevne. Komisija smatra da nije relevantno posjeduje li osoba znanje u dotičnom području niti izdaje li aktivno naloge, ali da broj i učestalost transakcija treba uzeti u obzir.

42. Prema mojemu viđenju, na pitanje iz točke 40. ovog mišljenja treba odgovoriti niječno. U nastavku ću iznijeti razloge zbog kojih sam došao do tog zaključka.

43. Kao prvo, radi jasnoće zauzimam stajalište da se osobi koja sklopi CFD ne može uskratiti svojstvo potrošača zbog puke činjenice da sklapanje CFD‑ova zahtijeva posebno znanje i stručnost. Time bi se CFD‑ovi praktički isključili iz područja primjene članaka 17., 18. i 19. Uredbe Bruxelles I.a. Međutim, nedvojbeno je da se te odredbe primjenjuju na financijske instrumente poput CFD‑ova. Naime, u skladu s člankom 17. stavkom 3. te uredbe, jedini ugovori isključeni iz područja primjene članaka 17., 18. i 19. Uredbe Bruxelles I.a su određeni ugovori o prijevozu. Iz toga proizlazi, u nedostatku izričitih odredbi o suprotnom, da se te odredbe primjenjuju na financijske instrumente ( 13 ). Osim toga, Sud je u presudi Kolassa utvrdio da je nositelja obveznice na donositelja moguće smatrati potrošačem u smislu članka 15. stavka 1. Uredbe Bruxelles I. ( 14 )

44. Kao drugo, u dijelu u kojem se pita treba li J. Petruchovoj svojstvo potrošača uskratiti zbog činjenice da je ona, kako je njezin zastupnik naveo na raspravi, obavijestila društvo FIBO da ima tri godine iskustva u odnosnom području, trebam istaknuti da znanje i iskustvo nisu relevantni za kvalifikaciju osobe kao potrošača u smislu članka 17. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a.

45. Naime, da bi se osobu smatralo potrošačem u smislu te odredbe, dovoljno je da sklopi ugovor u svrhu koja je izvan njezine profesionalne ili gospodarske djelatnosti. Članak 17. stavak 1. Uredbe Bruxelles I.a ne predviđa nikakve druge uvjete. On ne zahtijeva dokaze o tome da osoba u danom slučaju ne posjeduje znanje u dotičnom području te da stoga treba zaštitu koju potrošačima pružaju članci 17., 18. i 19. te uredbe ( 15 ).

46. To je u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 37. ovog mišljenja, prema kojoj, da bi se utvrdilo mora li se osobu smatrati potrošačem, u obzir treba uzeti prirodu i cilj ugovora, a ne subjektivni položaj odnosne osobe. Uzimanjem u obzir znanja osobe u danom području uzeo bi se u obzir njezin subjektivni položaj prema ugovoru.

47. To je u skladu i s presudom Schrems, u kojoj je Sud utvrdio da pojam potrošača „ne ovisi o stvarnom znanju i informiranosti predmetne osobe” ( 16 ). Stoga, stručnost M. Schremsa u području digitalnih društvenih mreža nije ga mogla lišiti njegova svojstva potrošača u smislu članka 15. stavka 1. Uredbe Bruxelles I. (sadašnjeg članka 17. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a) ( 17 ).

48. Naposljetku, to je u skladu i sa sudskom praksom koja se odnosi na pojam potrošača u smislu Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima ( 18 ). Taj je pojam gotovo identično definiran u članku 2. točki (b) te direktive ( 19 ) i članku 17. stavku 1. Uredbe Bruxelles I.a. Sud se stoga u presudi Schrems pozvao na presudu Costea, koja se odnosila na tumačenje članka 2. točke (b) Direktive 93/13 ( 20 ). Sud je u presudi Costea utvrdio da je pojam potrošača u smislu članka 2. točke (b) Direktive 93/13 „objektivan i ne ovisi o možebitnim konkretnim saznanjima predmetne osobe ili informacijama kojima ona stvarno raspolaže”, što znači da je i odvjetnika, koji raspolaže visokom razinom tehničkih sposobnosti, moguće smatrati potrošačem ( 21 ).

49. Smatram da bi drukčije rješenje ugrozilo cilj sustava uspostavljenog člancima 17., 18. i 19. Uredbe Bruxelles I.a, a to je osiguravanje adekvatne zaštite za potrošača. U skladu sa sudskom praksom, potrošač je zaštićen ne samo kao stranka koja „ima manje iskustva u pravnim pitanjima od druge ugovorne stranke, poduzetnika” nego i kao stranka „koju se smatra gospodarski slabijom” [neslužbeni prijevod] od te druge stranke ( 22 ).

50. Kao treće, ne može se tvrditi da osobu ne treba kvalificirati kao potrošača u smislu članka 17. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a zato što transakcija izvršena na temelju ugovora premašuje određeni iznos. Da je to bila namjera zakonodavca Unije, ta bi odredba predviđala prag vrijednosti ugovora.

51. U nedostatku izričitog praga vrijednosti ugovora, utvrđenje u smislu da osoba gubi svojstvo potrošača zato što je na FOREX‑u uložila velik iznos sredstava ili ostvarila značajnu zaradu protivilo bi se načelu pravne sigurnosti. U tom pogledu smatram, u skladu s uvodnom izjavom 15. Uredbe Bruxelles I.a, da bi pravila o nadležnosti trebala biti što je više moguće predvidiva. Iz sudske prakse proizlazi da je cilj te uredbe pravna sigurnost koja se sastoji u jačanju pravne zaštite osoba sa sjedištem u Europskoj uniji tako da se istodobno omogući i tužitelju da lako utvrdi sud pred kojim može pokrenuti postupak i tuženiku da razumno predvidi pred kojim sudom može biti tužen ( 23 ). Ako se članci 17., 18. i 19. Uredbe Bruxelles I.a ne bi primjenjivali kada su uložena značajna sredstva, ulagatelj ne bi mogao, u nedostatku izričitog praga, predvidjeti hoće li dobiti zaštitu koju pružaju te odredbe. Ako se članci 17., 18. i 19. Uredbe Bruxelles I.a ne bi primjenjivali kada je ostvarena velika zarada, situacija ulagatelja bila bi još nesigurnija s obzirom na to da on, kada izdaje nalog na FOREX‑u, ne zna hoće li zaraditi i koliko ( 24 ).

52. Nadalje, smatram da osoba ne treba izgubiti svojstvo potrošača ako zarada koju ostvari na FOREX‑u čini većinu njezina prihoda. To baš i ne bi bilo u skladu s načelom jednakog postupanja jer bi moglo dovesti do situacije u kojoj bi se milijunaša koji izda nalog na FOREX‑u smatralo potrošačem, a pripadnika srednje klase koji ostvari istu zaradu ne bi.

53. Kao četvrto, činjenica da osoba aktivno izdaje vlastite naloge na FOREX‑u nije relevantna. Točno je, kako sud koji je uputio zahtjev navodi, da tužitelj u predmetu Kolassa ( 25 ), u kojem se radilo o ugovoru o kupnji obveznica na donositelja, nije izdao nalog kao što je to učinila J. Petruchová ( 26 ). Međutim, članak 17. stavak 1. Uredbe Bruxelles I.a ne zahtijeva da potrošač djeluje na neki određen način. Ne zahtijeva da potrošač bude pasivan ili da je druga stranka odgovorna za izvršenje ugovora.

54. Kao peto, smatram da rizici povezani sa sklapanjem CFD‑ova nisu razlog za to da se osobu ne kvalificira kao potrošača u smislu članka 17. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a.

55. Kako sam naveo, ta odredba ne zahtijeva od potrošača da djeluje na ijedan konkretan način. Ona od njega ne zahtijeva da uloži dužnu pažnju ili razborito djeluje.

56. Osim toga, rizici su svojstveni sklapanju CFD‑ova. Stoga, ako bi ti rizici onemogućavali kvalifikaciju osobe kao potrošača, CFD‑ovi bi sistemski bili isključeni iz područja primjene članka 17. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a, iako su iz njega isključene samo određene vrste ugovora o prijevozu ( 27 ).

57. Naposljetku, trebam naglasiti da upravo razmjer prisutnih rizika čini razlog zbog kojeg se, s obzirom na cilj članaka 17., 18. i 19. Uredbe Bruxelles I.a, a to je osiguravanje adekvatne zaštite za potrošača, osobe koje sklope CFD‑ove moraju kvalificirati kao potrošači. U tom pogledu ističem da je Europska agencija za vrijednosne papire i tržište kapitala (u daljnjem tekstu: ESMA), kako J. Petruchová navodi, u svibnju 2018. usvojila odluku kojom je privremeno ograničila stavljanje na tržište, distribuciju ili prodaju CFD‑ova malim ulagateljima ( 28 ). ESMA je tu odluku donijela jer su nadležna nacionalna tijela, kao i sama ESMA, bili zabrinuti zbog naglog povećanja distribucije CFD‑ova na masovnom tržištu malih ulagatelja posljednjih godina, unatoč tomu što su ti proizvodi složeni i neprikladni za veliku većinu malih ulagatelja. Odluka ESMA‑e 2018/796 među ostalim predviđa da „postoji značajna zabrinutost o zaštiti ulagatelja”, da mnogi mali ulagatelji nisu svjesni prisutnih rizika te da istraživanja koja su provela nadležna nacionalna tijela pokazuju da većina malih ulagatelja koji ulažu u CFD‑ove izgubi novac prilikom trgovanja ( 29 ).

58. Kao šesto, postavlja se pitanje treba li za osobu koja financijske transakcije izvršava redovito, tijekom duljeg vremena te za značajne količine novca smatrati da te transakcije provodi kao (sekundarnu) gospodarsku djelatnost ( 30 ). Ako treba, članak 17. stavak 1. Uredbe Bruxelles I.a na te se transakcije ne bi primjenjivao jer bi bile sklopljene u svrhu koja spada u (sekundarnu) gospodarsku djelatnost te osobe.

59. U tom pogledu ističem da nacionalna sudska praksa, kako je Komisija tvrdila na raspravi, može donekle poduprijeti tu argumentaciju. Primjerice, High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Commercial Court) (Visoki sud, Engleska i Wales, Odjel Queen's Bench, Trgovački sud, Ujedinjena Kraljevina) je u presudi AMT Futures Ltd. v. Marzillier, Dr Meier & Dr Guntner Rechtsanwaltesgesellschaft mbH [2015] 2 WLR 187 utvrdio da se ne može sve ulagatelje smatrati potrošačima u smislu članka 15. stavka 1. Uredbe Bruxelles I. te da se u ocjeni je li to slučaj u obzir trebaju uzeti „okolnosti konkretnog predmeta te narav i obrazac ulaganja”.

60. Međutim, ne mogu se složiti s tom argumentacijom.

61. Iako svrhu u koju je ugovor sklopljen načelno treba odrediti s obzirom na trenutak sklapanja ugovora ( 31 ), točno je da je u određenim okolnostima u obzir moguće uzeti i kasnije promjene ( 32 ). Međutim, kako je nezavisni odvjetnik M. Bobek naveo u predmetu Schrems, to treba biti ograničeno na iznimne scenarije ( 33 ). Nije moguća naknadna ocjena svrhe ugovora u svakom pojedinom slučaju kao ni u svakom slučaju u kojem okvirni ugovor (kao što je Okvirni ugovor) predviđa sklapanje pojedinačnih transakcija (kao što su CFD‑ovi). To bi se protivilo načelu pravne sigurnosti ( 34 ) jer bi kvalifikacija osobe kao potrošača ovisila o broju transakcija izvršenih na temelju okvirnog ugovora te ulagatelj stoga ne bi znao, u trenutku sklapanja okvirnog ugovora, hoće li ga se smatrati potrošačem ili ne. To bi se protivilo i sudskoj praksi navedenoj u točki 37. ovog mišljenja, prema kojoj subjektivan položaj osobe ne treba uzimati u obzir. Naposljetku, što se tiče pitanja treba li u obzir uzeti iznos uloženih sredstava i zarade, to bi bilo u neskladu s činjenicom da u članku 17. stavku 1. Uredbe Bruxelles I.a ne postoji nikakav prag vrijednosti ( 35 ).

62. Trebam istaknuti da nacionalna sudska praksa donekle podupire to stajalište. High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Commercial Court) (Visoki sud, Engleska i Wales, Odjel Queen's Bench, Trgovački sud) je u presudi Standard Bank London Ltd. v. Dimitrios Apostolakis [2000] I. L.Pr. 766 utvrdio da se inženjera građevinarstva i odvjetnika koji su uložili u devizne transakcije trebalo smatrati potrošačima. Osobito, nevažno je bilo to što su sklopili 28 ugovora s ukupnom financijskom izloženosti u iznosu od 7 milijuna američkih dolara. Veličina ulaganja nije bila relevantna jer bi se u suprotnom pojavila teška pitanja u pogledu praga i njegove retroaktivne primjene ( 36 ).

63. Zaključujem da u ocjeni treba li osobu koja trguje na FOREX‑u smatrati potrošačem u smislu članka 17. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a ne treba uzeti u obzir znanje te osobe; vrijednost ugovora; činjenicu da ona aktivno izdaje vlastite naloge; prisutne rizike; ili broj i učestalost transakcija.

64. Sada ću se okrenuti razmatranju drugih dvaju pitanja koja je otvorio sud koji je uputio zahtjev, odnosno treba li članak 17. stavak 1. Uredbe Bruxelles I.a tumačiti sukladno članku 6. Uredbe Rim I te treba li u obzir uzeti činjenicu da je osoba mali ulagatelj u smislu Direktive 2004/39.

D. Treba li u obzir uzeti činjenicu da se članak 6. Uredbe Rim I ne primjenjuje na financijske instrumente?

65. Sud koji je uputio zahtjev pita Sud treba li članak 17. stavak 1. Uredbe Bruxelles I.a tumačiti sukladno članku 6. Uredbe Rim I. Ako treba, osobu koja sklopi CFD ne treba smatrati potrošačem u smislu prvonavedene odredbe jer se pravila primjenjiva na potrošačke ugovore sadržana u članku 6. stavcima 1. i 2. Uredbe Rim I ne primjenjuju na financijske instrumente poput CFD‑ova.

66. U skladu sa zahtjevom za prethodnu odluku, Krajský soud v Ostravě (Okružni sud u Ostravi) smatrao je da se članak 17. stavak 1. Uredbe Bruxelles I.a mora tumačiti sukladno članku 6. Uredbe Rim I. Sud koji je uputio zahtjev zauzima suprotno stajalište.

67. J. Petruchová tvrdi da se članci 17., 18. i 19. Uredbe Bruxelles I.a primjenjuju na financijske instrumente. Ona navodi da bi ih članak 17. te uredbe u suprotnom izričito isključivao, kao što to čini članak 6. stavak 4. točka (d) Uredbe Rim I. Komisija ima isto mišljenje.

68. Definicija pojma „potrošač” u članku 6. stavku 1. Uredbe Rim I gotovo je identična definiciji tog pojma u članku 17. stavku 1. Uredbe Bruxelles I.a. Naime, prvonavedena odredba predviđa da se primjenjuje na ugovore „koje sklopi fizička osoba u svrhu za koju se smatra da je izvan njegove struke ili profesije (potrošač) s drugom osobom koja djeluje u svojoj struci ili profesiji (poduzetnik)”.

69. Taj gotovo identičan tekst sugerira da prilikom tumačenja članka 17. Uredbe Bruxelles I.a u obzir treba uzeti članak 6. Uredbe Rim I ( 37 ). Naime, u uvodnoj izjavi 7. Uredbe Rim I jasno je navedeno da sadržajni opseg te odredbe mora biti u skladu s Uredbom Bruxelles I. (sada Uredbom Bruxelles I.a). Stoga, iako se odredbe Uredbe Bruxelles I.a moraju tumačiti u svjetlu ciljeva te uredbe i sustava koji je njome uspostavljen, prilikom primjene Uredbe Bruxelles I.a i Uredbe Rim I potrebno je uzeti u obzir željenu usklađenost.

70. Što se tiče pravila primjenjivih na potrošačke ugovore sadržanih u stavcima 1. i 2. članka 6. Uredbe Rim I, ističem da se ona, u skladu sa stavkom 4. točkom (d) članka 6. te uredbe, ne primjenjuju na „prava i obveze koji predstavljaju financijski instrument” ( 38 ). U skladu s uvodnom izjavom 30. Uredbe Rim I, financijskim instrumentima u smislu te uredbe smatraju se oni navedeni u članku 4. Direktive 2004/39/EZ. U skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom 17. Direktive 2004/39 (sadašnji članak 4. stavak 1. točka 15. Direktive 2014/65/EU) ( 39 ), financijski instrumenti su oni utvrđeni u odjeljku C Priloga I. Direktivi 2004/39. U odjeljku C točki 9. Priloga I. Direktivi 2004/39 navedeni su CFD‑ovi ( 40 ).

71. Dakle, pravila primjenjiva na potrošačke ugovore sadržana u članku 6. stavcima 1. i 2. Uredbe Rim I ne primjenjuju se na CFD‑ove ( 41 ).

72. Međutim, iz toga ne proizlazi da se pravila primjenjiva na potrošačke ugovore sadržana u člancima 18. i 19. Uredbe Bruxelles I.a ne primjenjuju na financijske instrumente poput CFD‑ova.

73. Kako je Sud utvrdio u presudi Kainz, željena usklađenost između instrumenata međunarodnog privatnog prava u Unijinom pravnom poretku ne može dovesti do toga da se odredbe Uredbe Bruxelles I.a tumače suprotno njezinu sustavu i ciljevima ( 42 ).

74. U tom pogledu u obzir treba uzeti razlike između teksta članka 17. Uredbe Bruxelles I.a i teksta članka 6. Uredbe Rim I. Točno je da su definicije pojma potrošača u tim dvjema odredbama, kako je navedeno u točki 68. ovog mišljenja, gotovo identične. Međutim, u skladu s člankom 17. stavkom 3. Uredbe Bruxelles I.a, samo je jedna vrsta ugovora isključena iz područja primjene pravila o zaštiti potrošača ( 43 ), dok su, u skladu s člankom 6. stavkom 4. Uredbe Rim I, iz područja primjene zaštitnih pravila sadržanih u članku 6. stavcima 1. i 2. te uredbe isključeni drugi ugovori. Osobito, dok se u članku 6. stavku 4. točki (d) Uredbe Rim I izričito upućuje na financijske instrumente u smislu odjeljka C Priloga I. Direktivi 2004/39, u članku 17. Uredbe Bruxelles I.a to se ne čini ( 44 ). Potonju odredbu stoga se nikako ne može tumačiti sukladno članku 6. Uredbe Rim I kada je riječ o financijskim instrumentima ( 45 ).

75. Zaključujem da u ocjeni treba li osobu koja trguje na FOREX‑u smatrati potrošačem u smislu članka 17. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a nije relevantno to što se članak 6. Uredbe Rim I ne primjenjuje na financijske instrumente.

E. Treba li u obzir uzeti činjenicu da je osoba mali ulagatelj u smislu Direktive 2004/39?

76. Sud koji je uputio zahtjev u biti pita mora li se osobu koju se smatra „malim ulagateljem” u smislu članka 4. stavka 1. točke 12. Direktive 2004/39 smatrati potrošačem u smislu članka 17. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a. Taj sud misli da u ocjeni je li osoba potrošač nije relevantna činjenica da je ta osoba mali ulagatelj.

77. J. Petruchová ističe da se za malog ulagatelja treba pretpostavljati da je potrošač, iako se pojam malog ulagatelja u smislu Direktive 2004/39 razlikuje od pojma potrošača u smislu članka 17. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a. Društvo FIBO priznaje da je J. Petruchová mali ulagatelj, ali ističe da iz toga ne proizlazi da ju se mora smatrati potrošačem.

78. Za početak trebam istaknuti da kvalifikacija osobe kao profesionalnog ulagatelja ili kao malog ulagatelja utječe na razinu zaštite koju uživa. Mali ulagatelji uživaju punu zaštitu u pogledu, osobito, informacija koje investicijska društva moraju pružiti, dok se za profesionalne ulagatelje smatra da trebaju samo ograničenu zaštitu ( 46 ).

79. U skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom 12. Direktive 2004/39, mali ulagatelj je „klijent koji nije profesionalni ulagatelj”. U skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom 11. te direktive, profesionalni ulagatelj je „klijent koji je ispunio kriterije utvrđene u Prilogu II.” istoj direktivi.

80. Prema odjeljku I. Priloga II. Direktivi 2004/39 ( 47 ), sljedeći klijenti „trebaju se smatrati profesionalnim ulagateljima”: kao prvo, subjekti koji moraju dobiti odobrenje za rad ili biti predmet nadzora, kao što su kreditne institucije, investicijska društva ili društva za osiguranje; kao drugo, velika društva koja ispunjavaju dva od triju sljedećih uvjeta: ukupna aktiva veća od 20 milijuna eura, neto prihod veći od 40 milijuna eura i kapital veći od dva milijuna eura; kao treće, javni subjekti ili institucije kao što su nacionalne vlade ili Svjetska banka; i, kao četvrto, drugi institucionalni ulagatelji čija je glavna djelatnost ulaganje u financijske instrumente. Međutim, subjekti koji pripadaju nekoj od tih četiriju kategorija mogu zatražiti tretman kakav imaju neprofesionalni ulagatelji.

81. U skladu s odjeljkom II. Priloga II. Direktivi 2004/39 ( 48 ), klijenti različiti od onih navedenih u odjeljku I. „[mogu se na zahtjev] tretirati kao profesionalni ulagatelji”. Da bi se tretirao kao profesionalni ulagatelj, klijent mora zadovoljavati barem dva od sljedećih triju kriterija: kao prvo, mora kvartalno izvršiti 10 značajnih transakcija tijekom četiri prethodna kvartala; kao drugo, njegov financijski portfelj mora prelaziti 500000 eura; i, kao treće, mora najmanje godinu dana raditi u financijskom sektoru.

82. Smatram da mali ulagatelj u smislu članka 4. stavka 1. točke 12. Direktive 2004/39 nije nužno potrošač u smislu članka 17. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a. Ne može se ni pretpostaviti da je potrošač. U nastavku ću iznijeti razloge zbog kojih sam došao do tog zaključka.

83. Kao prvo, činjenica da se u Direktivi 2004/39, za razliku od jedne druge direktive u financijskom sektoru, to jest Direktive 2002/65/EZ o trgovanju na daljinu financijskim uslugama koje su namijenjene potrošačima ( 49 ), ne koristi pojam „potrošač” sugerira da pojmovi malog ulagatelja i potrošača nemaju isto značenje.

84. Kao drugo, članak 4. stavak 1. točka 12. Direktive 2004/39 ne zahtijeva da se ulagatelju pruže investicijske ili pomoćne usluge u svrhu koja je izvan njegove profesionalne ili gospodarske djelatnosti. Kako sud koji je uputio zahtjev ističe, to znači da mu se takve usluge mogu pružiti u svrhu koja spada u njegovu profesionalnu ili gospodarsku djelatnost, u kojem ga se slučaju ne može smatrati potrošačem u smislu članka 17. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a.

85. Kao treće, potrošač u smislu članka 17. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a fizička je, ne pravna osoba ( 50 ). Nasuprot tomu, mali ulagatelj može biti pravna osoba ( 51 ). Naime, u skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom 10. Direktive 2004/39, „klijent” je „svaka fizička ili pravna osoba kojoj investicijsko društvo pruža investicijske i/ili pomoćne usluge” ( 52 ). Osobito, mali ulagatelji mogu biti pravne osobe koje ne ispunjavaju dva od triju uvjeta iz odjeljka II. Priloga II. Direktivi 2004/39 potrebnih da bi ih se tretiralo kao profesionalne ulagatelje. Mali ulagatelji mogu biti i profesionalni ulagetelji (te stoga i pravne osobe) ( 53 ) koji su u skladu s odjeljkom I. Priloga II. Direktivi 2004/39 zatražili da ih se tretira kao profesionalne ulagatelje.

86. Kao četvrto, kvalifikacija osobe kao malog ulagatelja u smislu članka 4. stavka 1. točke 12. Direktive 2004/39 i kao potrošača u smislu članka 17. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a imaju različite ciljeve. Kvalifikacija osobe kao malog ulagatelja osigurava punu zaštitu, osobito kada je riječ o informacijama koje joj investicijsko društva mora pružiti. Kvalifikacija osobe kao potrošača zahtijeva primjenu pravila o nadležnosti koja odstupaju od članka 4. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a. Točno je da obje odredbe nastoje zaštititi slabiju stranku, bio to mali ulagatelj ili potrošač. Međutim, trebam istaknuti da Direktiva 2004/39 nastoji zaštititi sve ulagatelje, male i profesionalne ( 54 ). U skladu s uvodnom izjavom 86. Direktive 2014/65, kojom je Direktiva 2004/39 stavljena izvan snage i zamijenjena, „primjereno je pojasniti da se na odnos sa svakim klijentom primjenjuju načela poštenog, korektnog djelovanja i djelovanja u skladu s pravilima struke te obveza davanja istinitih i jasnih informacija koje klijente ne dovode u zabludu” ( 55 ).

87. Stoga, kako je zastupnik društva FIBO naveo na raspravi, pri čemu mu se u tom pogledu nitko nije usprotivio, činjenica da je J. Petruchová obavijestila društvo FIBO da ima tri godine iskustva u odnosnom području te da je mali ulagatelj nije relevantna.

88. Zaključujem da u ocjeni treba li osobu koja trguje na FOREX‑u smatrati potrošačem u smislu članka 17. stavka 1. Uredbe Bruxelles I.a nije relevantno to treba li tu osobu smatrati malim ulagateljem u smislu članka 4. stavka 1. točke 12. Direktive 2004/39.

IV. Zaključak

89. S obzirom na navedeno, predlažem da Sud pruži sljedeći odgovor na pitanje koje je uputio Nejvyšší soud (Vrhovni sud, Češka Republika): Članak 17. stavak 1. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da se osobu koja sklopi ugovor za razlike mora smatrati potrošačem ako je taj ugovor sklopljen u svrhu koja je izvan profesionalne ili gospodarske djelatnosti te osobe. U tom pogledu nije relevantna činjenica da osoba aktivno izdaje vlastite naloge na međunarodnom deviznom tržištu; da ugovori za razliku nisu obuhvaćeni područjem primjene članka 6. Uredbe (EZ) br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) ili da je osoba mali ulagatelj u smislu članka 4. stavka 1. točke 12. Direktive 2004/39/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o tržištima financijskih instrumenata te o izmjeni direktiva Vijeća 85/611/EEZ i 93/6/EEZ i Direktive 2000/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 93/22/EEZ.

( 1 ) Izvorni jezik: engleski

( 2 ) Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. i ispravci SL 2014., L 160, str. 40. i SL 2016., L 202, str. 57.)

( 3 ) Presude od 20. siječnja 2005., Gruber, C‑464/01, EU:C:2005:32, t. 34.; od 7. prosinca 2010., Pammer i Hotel Alpenhof, C‑585/08 i C‑144/09, EU:C:2010:740, t. 53.; od 6. rujna 2012., Mühlleitner, C‑190/11, EU:C:2012:542, t. 26. i od 14. ožujka 2013., Česká spořitelna, C‑419/11, EU:C:2013:165, t. 26.

( 4 ) Presude od 19. siječnja 1993., Shearson Lehman Hutton, C‑89/91, EU:C:1993:15, t. 18.; od 20. siječnja 2005., Gruber, C‑464/01, EU:C:2005:32, t. 34. i od 14. ožujka 2013., Česká spořitelna, C‑419/11, EU:C:2013:165, t. 33.

( 5 ) Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) (SL 2008., L 177, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 109. i ispravak SL 2015., L 66, str. 22.)

( 6 ) Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o tržištima financijskih instrumenata te o izmjeni direktiva Vijeća 85/611/EEZ i 93/6/EEZ i Direktive 2000/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 93/22/EEZ (SL 2004., L 145, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 4., str. 29.)

( 7 ) J. Petruchová morala je samo pružiti takozvanu marginu, kao jamstvo da može pokriti eventualne gubitke.

( 8 ) Vidjeti, po analogiji, presudu od 19. srpnja 2012., Mahamdia (C‑154/11, EU:C:2012:491, t. 62. do 64.) i mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija u predmetu Mahamdia (C‑154/11, EU:C:2012:309, t. 57. do 59.). Također vidjeti Magnus, U. i Mankowski, P. (urednici), Brussels Ibis Regulation - Commentary, Otto Schmidt KG Verlag, 2016. (str. 522. i 523.).

( 9 ) Presude od 14. ožujka 2013., Česká spořitelna, C‑419/11, EU:C:2013:165, t. 30.; od 28. siječnja 2015., Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, t. 23. i od 23. prosinca 2015., Hobohm, C‑297/14, EU:C:2015:844, t. 24. Točno je da se te presude ne odnose na tumačenje Uredbe Bruxelles I.a, nego na tumačenje Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (u daljnjem tekstu: Uredba Bruxelles I.) (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.). Međutim, u dijelu u kojem je Uredba Bruxelles I.a sada zamijenila Uredbu Bruxelles I., tumačenje odredbi potonje koje je Sud pružio primjenjuje se i na ekvivalentne odredbe Uredbe Bruxelles I.a. (presuda od 15. studenoga 2018., Kuhn, C‑308/17, EU:C:2018:956, t. 31.). Što se predmetnog slučaja tiče, tekst članka 15. Uredbe Bruxelles I. identičan je tekstu odgovarajuće odredbe Uredbe Bruxelles I.a, to jest tekstu njezina članka 17. Posljedično, tumačenje koje je Sud pružio u pogledu prvonavedene odredbe vrijedi i za potonju.

( 10 ) Presuda od 14. veljače 2019., Milivojević, C‑630/17, EU:C:2019:123, t. 86.

( 11 ) Presude od 3. srpnja 1997., Benincasa, C‑269/95, EU:C:1997:337. t. 16. i 17.; od 20. siječnja 2005., Gruber, C‑464/01, EU:C:2005:32, t. 36. i 37.; od 14. ožujka 2013., Česká spořitelna, C‑419/11, EU:C:2013:165, t. 34.; od 25. siječnja 2018., Schrems, C‑498/16, EU:C:2018:37, t. 29. i 30. i od 14. veljače 2019., Milivojević, C‑630/17, EU:C:2019:123, t. 87. i 88.

( 12 ) Vidjeti točke 15. i 18. ovog mišljenja.

( 13 ) U tom pogledu vidjeti točke 65. do 75. ovog mišljenja.

( 14 ) Presuda od 28. siječnja 2015., Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, t. 24. Također vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Szpunara u predmetu Kolassa (C‑375/13, EU:C:2014:2135, t. 28.).

( 15 ) U tom pogledu vidjeti Geimer, R., „Forum actoris für Kapitalanlegerklagen”, u Festschrift für Dieter Martiny zum 70. Geburtstag, Mohr Siebeck, 2014., str. 711. (str. 716.).

( 16 ) Presuda od 25. siječnja 2018., Schrems, C‑498/16, EU:C:2018:37, t. 39.

( 17 ) Presuda od 25. siječnja 2018., Schrems, C‑498/16, EU:C:2018:37, t. 39. M. Schrems stekao je značajno iskustvo u području digitalnih društvenih mreža pokrenuvši pred nacionalnim sudovima postupak protiv društva Facebook zbog povrede pravila o zaštiti podataka, objavljujući knjige i držeći predavanja o tom pitanju te osnivanjem udruge za osiguranje zaštite podataka.

( 18 ) SL 1993., L 95, str. 29. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.)

( 19 ) U skladu s člankom 2. točkom (b) Direktive 93/13, „potrošač” je „svaka fizička osoba koja u ugovorima obuhvaćenima ovom Direktivom nastupa za potrebe izvan okvira svojeg obrta, poduzeća i profesije”.

( 20 ) Presuda od 25. siječnja 2018., Schrems, C‑498/16, EU:C:2018:37, t. 39.

( 21 ) Presuda od 3. rujna 2015., Costea, C‑110/14, EU:C:2015:538, t. 21. i 27.

( 22 ) Presuda od 19. siječnja 1993., Shearson Lehman Hutton, C‑89/91, EU:C:1993:15, t. 18.

( 23 ) Presuda od 14. srpnja 2016., Granarolo, C‑196/15, EU:C:2016:559, t. 16.

( 24 ) Kako Magnus i Mankowski ističu (u radu navedenom u bilješci 8. ovog mišljenja), „ne postoji gornja granica kada je riječ o iznosu. Potrošački slučajevi nisu ograničeni na male iznose. […] Europski zakonodavac je imao mnoštvo prilika postaviti ograničenja u odredbe koje su danas članci 17. do 19. te su se takva ograničenja doista i tražila. Međutim, ona nikada nisu zakonodavno uvedena, a to je znakovito. Količina u pitanju kvantitativni je moment […] koji se može lako izmjeriti. Zakonodavac je i gornje granice mogao lako odrediti […] Činjenica da to nije učinio snažan je argumentum a contrario” (str. 466. i 467.). Slično tomu, Geimer navodi (u radu navedenom u bilješci 15. ovog mišljenja) da „uvodna izjava 11. [Uredbe Bruxelles I., sadašnja uvodna izjava 17. Uredbe Bruxelles I.a], u skladu s postojećom sudskom praksom, zahtijeva pravnu sigurnost u pogledu pravila o nadležnosti […] Taj jasan zahtjev zakonodavca Unije zabranjuje Sudu Europske unije da ograniči područje primjene članka 15. [Uredbe Bruxelles I.] tako da se pozove na ‚ravnotežu moći’ između stranaka u danom slučaju ili odredi bilo koji prag vrijednosti. […] Taj je problem dugo poznat te se o njemu raspravljalo u pravnoj teoriji. Schlosser je rano pozvao da se ograniči područje primjene pravila o posebnoj nadležnosti za potrošačke ugovore. Zakonodavac Unije već je imao nekoliko prilika pozabaviti se tim pitanjem. Međutim, nije to učinio. To namjerno neuvođenje (ograničavajuće) izmjene obvezuje sudove te onemogućuje bilo kakvo teleološko tumačenje. Forum actoris rezerviran za ‚velike ulagatelje’ ujedno bi se protivio načelu jednakog postupanja” (str. 722. i 723.).

( 25 ) Vidjeti bilješku 14. ovog mišljenja.

( 26 ) Međutim, trebam istaknuti da J. Petruchová ne može, kao mali ulagatelj, sama izvršiti transakciju na FOREX‑u. Njezine naloge mora izvršiti brokersko društvo, društvo FIBO u predmetnom slučaju.

( 27 ) Vidjeti točku 43. ovog mišljenja.

( 28 ) Odluka ESMA‑e (EU) 2018/796 od 22. svibnja 2018. o privremenom ograničavanju ugovora za razlike u Uniji u skladu s člankom 40. Uredbe (EU) br. 600/2014 Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2018., L 136, str. 50.). Ta je odluka produljena i izmijenjena u listopadu 2018. (Odluka ESMA‑e (EU) 2018/1636 od 23. listopada 2018. o produljenju i izmjenama privremenog ograničavanja u Odluci (EU) 2018/796 o stavljanju na tržište, distribuciji i prodaji ugovora za razlike (CFD‑ova) malim ulagateljima, SL 2018., L 272, str. 62.) te u siječnju 2019. (Odluka ESMA‑e (EU) 2019/155 od 23. siječnja 2019. o produljenju privremenog ograničavanja stavljanja na tržište, distribucije i prodaje ugovora za razlike malim ulagateljima, SL 2019., L 27, str. 36.). U vrijeme pisanja ovog mišljenja, Odluka ESMA‑e 2019/155 još uvijek je na snazi.

( 29 ) Vidjeti uvodne izjave 11., 12., 20., 27. i 35. Odluke ESMA‑e 2018/796. Primjerice, istraživanje koje je na uzorku malih ulagatelja provelo nadležno tijelo Ujedinjene Kraljevine pokazuje da je 82 % tih ulagatelja izgubilo novac na CFD‑ovima te da je prosječni gubitak iznosio 2200 GBP po malom ulagatelju na godišnjoj razini (vidjeti uvodnu izjavu 35.ix Odluke ESMA‑e 2018/796).

( 30 ) Vidjeti Briggs, A., Private International Law in English Courts, Oxford University Press, 2014. (t. 4.156.).

( 31 ) To proizlazi iz presude Benincasa, u kojoj je Sud utvrdio da se tužitelja, koji je sklopio ugovor o franšizi s ciljem otvaranja i vođenja dućana, nije moglo smatrati potrošačem iako nikada nije otvorio taj dućan (presuda od 3. srpnja 1997., Benincasa, C‑269/95, EU:C:1997:337. t. 17.).

( 32 ) U skladu s utvrđenjem Suda u presudi Schrems, ako je privatno korištenje usluga za koje je ugovor sklopljen kasnije postalo profesionalno, te kasnije promjene u korištenju usluga moraju se uzeti u obzir (vidjeti bilješku 17. ovog mišljenja) (presuda od 25. siječnja 2018., Schrems, C‑498/16, EU:C:2018:37, t. 37. i 38.). Međutim, iako se moglo smatrati da je korištenje usluga društva Facebook od strane M. Schremsa koje je prvotno bilo privatno (razmjena fotografija i razgovori) postalo profesionalno, Sud je ipak utvrdio da M. Schrems nije izgubio svojstvo potrošača.

( 33 ) Mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Bobeka u predmetu Schrems, C‑498/16, EU:C:2017:863, t. 41.

( 34 ) Vidjeti točku 51. ovog mišljenja.

( 35 ) Vidjeti točku 50. ovog mišljenja.

( 36 ) U skladu s točkom 18. te presude, „veličina ulaganja ne može biti relevantna. U suprotnom bi se pojavila teška pitanja o tome gdje povući granice. To bi se teško moglo primijeniti na ono što sam nazvao krovnim ugovorom u trenutku njegova sklapanja. Moglo bi se samo retroaktivno primijeniti. Čini mi se da zahtjev sagledavanja svrhe sklapanja ugovora govori protiv sagledavanja općih posljedica ili veličine ulaganja.”

( 37 ) Presude od 7. prosinca 2010., Pammer i Hotel Alpenhof, C‑585/08 i C‑144/09, EU:C:2010:740, t. 43.; od 15. ožujka 2011., Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, t. 33.; od 5. prosinca 2013., Vapenik, C‑508/12, EU:C:2013:790, t. 25.; od 21. siječnja 2016., ERGO Insurance i Gjensidige Baltic, C‑359/14 i C‑475/14, EU:C:2016:40, t. 43.; od 28. srpnja 2016., Verein für Konsumenteninformation, C‑191/15, EU:C:2016:612, t. 36. i od 15. lipnja 2017., Kareda, C‑249/16, EU:C:2017:472, t. 32.

( 38 ) U skladu s uvodnom izjavom 28. Uredbe Rim I, „[p]otrebno je osigurati da prava i obveze koji predstavljaju financijski instrument nisu obuhvaćeni općim pravilom koje se primjenjuje na potrošačke ugovore, s obzirom da to može dovesti do mjerodavnosti različitih prava na svaki od korištenih instrumenata, čime se mijenja njihova priroda i sprečava njihova razmjenjivost kroz trgovinu odnosno ponudu”.

( 39 ) Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o tržištu financijskih instrumenata i izmjeni Direktive 2002/92/EZ i Direktive 2011/61/EU (SL 2014., L 173, str. 149. i ispravci SL 2016., L 273, str. 35. i SL 2017., L 64, str. 116.). Direktiva 2004/39 stavljena je izvan snage i zamijenjena Direktivom 2014/65. Točke 9., 10., 11. i 15. stavka 1. članka 4. Direktive 2014/65 identične su točkama 10., 11., 12. odnosno 17. stavka 1. članka 4. Direktive 2004/39.

( 40 ) CFD‑ovi su navedeni i u odjeljku C točki 9. Priloga I. Direktivi 2014/65.

( 41 ) Trebam naglasiti da su člankom 6. stavkom 4. točkom (d) Uredbe Rim I iz opsega zaštite potrošača isključena samo „prava i obveze koji predstavljaju financijski instrument”, to jest isključivo sam financijski instrument. Nije isključen ugovor o kupnji tog financijskog instrumenta. Dakle, iz područja primjene stavaka 1. i 2. članka 6. Uredbe Rim I isključeni su samo CFD‑ovi. Ugovori o kupnji CFD‑ova nisu (u tom pogledu, vidjeti Garcimartin Alférez, F. J., „The Rome I Regulation: Exceptions to the Rule on Consumer Contracts and Financial Instruments”, Journal of Private International Law, svezak 5. (2009.), izdanje 1., str. 85. (str. 90.)). Međutim, to nije relevantno jer se spor u ovom predmetu odnosi na kasnu provedbu predmetnog CFD‑a, a ne Okvirnog ugovora.

( 42 ) Presuda od 16. siječnja 2014., Kainz, C‑45/13, EU:C:2014:7, t. 20. Iako se u toj točki govori o usklađenom tumačenju Uredbe Bruxelles I. i Uredbe (EZ) br. 864/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. srpnja 2007. o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze („Rim II”) (SL 2007., L 199, str. 40.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 73.), isto vrijedi i za Uredbu Bruxelles I.a i Uredbu Rim I. U tom pogledu ističem da uvodna izjava 7. Uredbe br. 864/2007 poziva da se ta uredba tumači sukladno Uredbi Bruxelles I.a. U tom pogledu također vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Szpunara u predmetu Pillar Securitisation (C‑694/17, EU:C:2019:44, t. 49. i 50.).

( 43 ) Vidjeti točku 43. ovog mišljenja..

( 44 ) Kako su Magnus i Mankowski (u radu navedenom u bilješci 8 ovog mišljenja) istaknuli u pogledu kupnje obveznica od strane ulagatelja, „uvodna izjava 28. i članak 6. stavak 4. točka (d) Uredbe Rim I možda upućuju na to da obveznice treba isključiti iz područja primjene pravila o zaštiti potrošača. Međutim […] bilo bi smjelo to pravilo primijeniti na kontekst Uredbe Bruxelles I.a. Postoji razlog zašto u Uredbi Bruxelles I.a nije predviđeno slično pravilo” (str. 463.).

( 45 ) U tom pogledu trebam istaknuti da, kako Garcimartin Alférez ističe (u radu navedenom u bilješci 41. ovog mišljenja), kada ugovor nije obuhvaćen područjem primjene članka 6. Uredbe Rim I, „postavlja se pitanje zahtijeva li to preispitivanje pravila Uredbe Bruxelles I. Članak 15. tog akta ne isključuje ugovore o financijskim instrumentima. Usporedivost odnosnih dvaju akata je stoga prekinuta te politička odluka koja je temelj te ideje, to jest da se potrošač koji postupak protiv poduzetnika može pokrenuti pred sudom svoje države ujedno može pozvati na pravo svoje države (te da ne smije nositi teret dokazivanja sadržaja stranog prava), više ne vrijedi. Isto tako, odredba o odabiru mjerodavnog prava sadržana u financijskom instrumentu vrijedila bi i proizvodila učinke na temelju Uredbe Rim I, dok bi odredba o odabiru nadležnog suda proizvodila učinke samo na temelju ograničenih uvjeta iz članka 17. Uredbe Bruxelles I.” (str. 89.). Također vidjeti Wautelet, P., „Rome I et le consommateur de produits financiers”, European Journal of Consumer Law, 2009., izdanje 4., str. 776. (str. 796.).

( 46 ) Osobito vidjeti članak 19. stavak 10. točku (c) Direktive 2004/39 te članak 24. stavak 4. točku (b) i članak 25. stavak 8. točku (c) Direktive 2014/65. Također vidjeti Bonneau, T., Pailler, P., Rouaud, A.-C., Tehrani, A. i Vabres, R., Droit financier, LGDJ, 2017., t. 312. ss.

( 47 ) I odjeljku I. Priloga II. Direktivi 2014/65

( 48 ) I odjeljkom II. Priloga II. Direktivi 2014/65

( 49 ) Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 23. rujna 2002. o trgovanju na daljinu financijskim uslugama koje su namijenjene potrošačima i o izmjeni Direktive Vijeća 90/619/EEZ i direktiva 97/7/EZ i 98/27/EZ (SL 2002., L 271, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 9., str. 102.)

( 50 ) Iako u članku 17. stavku 1. Uredbe Bruxelles I.a nije izričito navedeno da je potrošač fizička osoba, to proizlazi iz zahtjeva da se ta odredba odnosi samo na privatnog krajnjeg potrošača koji ne obavlja profesionalne ili gospodarske djelatnosti (presuda od 14. ožujka 2013., Česká spořitelna, C‑419/11, EU:C:2013:165, t. 32.). U tom pogledu vidjeti Magnus i Mankowski (djelo navedeno u bilješci 8. ovog mišljenja), str. 470. i 471.

( 51 ) Vidjeti Haentjens, M. i de Gioia‑Carabellese, P., European Banking and Financial Law, Routledge, 2015. (str. 67.).

( 52 ) Moje isticanje

( 53 ) U tom pogledu vidjeti Gollier, J.-M. i Standaert, C., „La catégorisation des investisseurs sous MiFID II”, u De Meuleneere, I., Colaert, V., Kupers, W. i Pijcke, A. S. (urednici), MIFID II & MIFIR: Capital Selecta - Scope, Investor Protection, Market Regulation and Enforcement, Intersentia and Anthemis, 2018., str. 59. (str. 75.).

( 54 ) Vidjeti uvodnu izjavu 31. Direktive 2004/39, uvodnu izjavu 3. Direktive 2014/65 i presude od 12. studenoga 2014., Altmann i dr. (C‑140/13, EU:C:2014:2362, t. 26.) i od 14. lipnja 2017., Khorassani (C‑678/15, EU:C:2017:451, t. 41.). Također vidjeti Gollier i Standaert (djelo navedeno u bilješci 53. ovog mišljenja), str. 93.

( 55 ) Moje isticanje