Privremena verzija

MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

JEANA RICHARDA DE LA TOURA

od 26. siječnja 2023.( )

Predmet C-640/21

SC Zes Zollner Electronic SRL

protiv

Direcţia Regională Vamală Cluj – Biroul Vamal de Frontieră Aeroport Cluj Napoca

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunalul Cluj (Viši sud u Cluju, Rumunjska))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Carinska unija – Uredba (EU) br. 952/2013 – Pogrešna carinska deklaracija – Pogreška koju carinsko tijelo kvalificira kao ‚upravni prekršaj’ – Mogućnost da deklarant ispravi svoju pogrešku kako bi izbjegao sankciju”





I. Uvod

1. Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 173. i 174. Uredbe (EU) br. 952/2013( ).

2. Taj je zahtjev podnesen u okviru spora između SC Zes Zollner Electronic SRL (u daljnjem tekstu: ZZE), rumunjskog poduzetnika, i Direcţije Regională Vamală Cluj – Biroul Vamal de Frontieră Aeroport Cluj-Napoca (Regionalna carinska uprava u Cluju – Granični carinski ured u zračnoj luci u Cluj-Napoci, Rumunjska) u pogledu odluke te uprave da ZZE-u izrekne novčanu kaznu jer je iz carinske provjere izuzeo 5000 komada elektroničkih integriranih krugova i da zahtijeva plaćanje iznosa jednakog carinskoj vrijednosti te robe, uvećanog za uvozne carine i druge dugovane carine.

3. Konkretnije, ZZE je jednom švicarskom društvu poslao dvije narudžbe za ukupnu količinu od 10 000 elektroničkih integriranih krugova. To je društvo istog dana u tu svrhu izdalo dva zasebna računa od kojih se svaki odnosio na količinu od 5000 komada i vrijednost u iznosu od 4950 eura.

4. Nakon primitka paketa u svoje prostorije, ZZE je utvrdio da paket sadržava količinu od 10 000 elektroničkih integriranih krugova, iako je samo roba na koju se odnosi jedan od dva računa, odnosno 5000 elektroničkih integriranih krugova, bila prijavljena u Graničnom carinskom uredu u zračnoj luci u Cluj-Napoci.

5. ZZE je stoga tom uredu podnio zahtjev za otklanjanje utvrđene nepravilnosti time da carinska tijela donesu odluku o ispravljanju situacije i izračunu carinskih obveza koje su s njom povezane.

6. U tom kontekstu, od Suda se traži da odluči o pitanju može li se carinska deklaracija izmijeniti kako bi se u nju uključila veća količina robe, iako su carinska tijela već pustila predmetnu robu. U tu svrhu, valja pojasniti što obuhvaća pojam „roba [koja se razlikuje]” od one koju je obuhvaćala izvorna carinska deklaracija, u smislu članka 173. stavka 1. Carinskog zakonika Unije.

7. Od Suda se usto traži da odluči o pitanju može li se, u slučaju da se takva izmjena ne dopusti, tražiti poništenje carinske deklaracije na temelju članka 174. Carinskog zakonika Unije, iako su carinska tijela već pustila predmetnu robu.

8. U ovom ću mišljenju nakon analize predložiti Sudu da odluči da članak 173. Carinskog zakonika Unije treba tumačiti na način da, s jedne strane, veća količina istovjetne robe nije obuhvaćena pojmom „roba [koja se razlikuje]” od one koju obuhvaća izvorna carinska deklaracija, u smislu te odredbe, ako se može dokazati da je prvonavedena roba istovjetna drugonavedenoj jer su razvrstane u isti tarifni podbroj i mogle su biti obuhvaćene istom deklaracijom da nije počinjena materijalna pogreška i da se tom članku, s druge strane, ne protivi to da se carinska deklaracija izmijeni nakon puštanja robe kako bi se u nju uključila veća količina robe u odnosu na izvorno prijavljenu robu, pod uvjetom da se zahtjevu za izmjenu prilože elementi na temelju kojih se može utvrditi veza između te veće količine i dokumentacije za uvoz te ako je otklonjena svaka sumnja u prijevaru.

9. Predložit ću Sudu i da odluči da članak 174. Carinskog zakonika Unije treba tumačiti na način da mu se protivi to da, ako veća količina robe nije navedena u izvornoj carinskoj deklaraciji, nadležna carinska tijela poništavaju tu deklaraciju nakon puštanja robe.

II. Pravni okvir

A. Pravo Unije

10. Uvodne izjave 15. i 23. Carinskog zakonika Unije glase:

„(15) Olakšavanje zakonite trgovine i borbe protiv prijevare zahtijevaju jednostavne, brze i standardne carinske postupke i procese […]

[…]

(23) […] Potrebno je osigurati primjerenu razinu učinkovitih, odvraćajućih i proporcionalnih sankcija na cijelom unutarnjem tržištu.”

11. Člankom 5. tog zakonika naslovljenim „Definicije”, u točkama 16. i 26. predviđa se:

„Za potrebe [navedenog z]akonika, primjenjuju se sljedeće definicije:

[…]

16. ‚carinski postupak’ znači bilo koji od sljedećih postupaka u koji se roba može staviti u skladu sa Zakonikom:

(a) puštanje u slobodni promet;

(b) posebni postupci;

(c) izvoz;

[…]

26. ‚puštanje robe’ znači radnja kojom carinska tijela stavljaju robu na raspolaganje u svrhe koje su određene za carinski postupak u kojem se roba nalazi.”

12. Člankom 15. Carinskog zakonika Unije, naslovljenim „Informacije koje se pružaju carinskim tijelima”, u njegovu stavku 2. određuje se:

„Podnošenjem carinske deklaracije […] osoba [je] odgovorna za sve sljedeće:

(a) točnost i potpunost informacija koje se navode u deklaraciji, obavijesti ili zahtjevu;

(b) vjerodostojnost, točnost i valjanost svih dokumenata koji se prilažu deklaraciji, obavijesti ili zahtjevu;

(c) ako je potrebno, ispunjenje svih obveza koje se odnose na stavljanje dotične robe u predmetni carinski postupak ili na obavljanje odobrenih radnji.

[…]

Ako deklaraciju ili obavijest ili zahtjev podnosi ili informacije daje carinski zastupnik dotične osobe, kako je navedeno u članku 18., taj carinski zastupnik također je vezan obvezama koje su navedene u prvom podstavku ovog stavka.”

13. Člankom 42. tog zakonika, naslovljenim „Primjena sankcija”, u njegovu stavku 1. predviđa se:

„Svaka država članica predviđa sankcije za nepoštovanje carinskog zakonodavstva. Takve sankcije moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.”

14. U skladu s člankom 173. navedenog zakonika, naslovljenim „Izmjena carinske deklaracije”:

„1. Deklarantu se, na zahtjev, može dopustiti izmjena jednog ili više podataka u carinskoj deklaraciji nakon što je carina prihvatila tu deklaraciju. Carinska deklaracija se, zbog izmjena, ne može primijeniti na […] robu [koja se razlikuje] [od]one koju izvorno obuhvaća.

2. Takve izmjene nisu dopuštene ako se traže nakon jednog od sljedećih događaja:

(a) nakon što su carinska tijela obavijestila deklaranta da namjeravaju pregledati robu;

(b) nakon što su carinska tijela utvrdila da su podaci carinske deklaracije netočni;

(c) nakon što su carinska tijela pustila robu.

3. Na zahtjev deklaranta se u roku od tri godine od dana prihvaćanja carinske deklaracije može dopustiti izmjena carinske deklaracije nakon puštanja robe kako bi deklarant ispunio svoje obveze vezane za stavljanje robe u dotični carinski postupak.”

15. Članak 174. istog zakonika, naslovljen „Poništenje carinske deklaracije”, glasi kako slijedi:

„1. Carinska tijela, na zahtjev deklaranta, poništavaju carinsku deklaraciju koja je već bila prihvaćena, u bilo kojem od sljedećih slučajeva:

(a) ako su uvjerena da će roba odmah biti stavljena u drugi carinski postupak;

(b) ako su uvjerena da, zbog posebnih okolnosti, stavljanje robe u carinski postupak za koji je deklarirana više nije opravdano.

Međutim, ako su carinska tijela obavijestila deklaranta da imaju namjeru pregledati robu, zahtjev za poništenjem carinske deklaracije ne prihvaća se prije nego što se obavi pregled.

2. Carinska deklaracija ne poništava se nakon puštanja robe osim ako je drukčije predviđeno.”

16. Člankom 175. Carinskog zakonika Unije predviđa se:

„[Europska k]omisija […] ovlaštena [je] donijeti delegirane akte u skladu s člankom 284. radi određivanja slučajeva kada se carinska deklaracija poništava nakon puštanja robe, kako je navedeno u članku 174. stavku 2.”

17. Člankom 176. tog zakonika određuje se:

„Komisija putem provedbenih akata određuje postupovna pravila za:

[…]

(c) izmjenu carinske deklaracije nakon puštanja robe u skladu s člankom 173. stavkom 3.

[…]”

18. U skladu s člankom 194. navedenog zakonika, naslovljenim „Puštanje robe”:

„1. Ako su uvjeti za stavljanje robe u dotični postupak ispunjeni i pod uvjetom da se ne primjenjuje nikakvo ograničenje i da roba ne podliježe nikakvoj zabrani, carinska tijela puštaju robu čim se provjere podaci u carinskoj deklaraciji ili se prihvate bez provjere.

[…]

2. Sva se roba koja je obuhvaćena istom deklaracijom pušta istovremeno.

Za potrebe prvog podstavka, ako carinska deklaracija obuhvaća robu iz dvije ili više stavki, smatra se da podaci koji se odnose na robu iz svake stavke čine zasebnu carinsku deklaraciju.”

B. Rumunjsko pravo

1. Zakon br. 86/2006 o Carinskom zakoniku Rumunjske

19. U skladu s člankom 68. Legee nr. 86/2006 privind Codul vamal al României (Zakon br. 86/2006 o Carinskom zakoniku Rumunjske)( ) od 10. travnja 2006., uz suglasnost carinskog tijela roba se može pregledati ili uzorkovati na zahtjev, u svrhu odobrenja carinskog odredišta.

20. Člankom 100. tog zakona određuje se:

„1. Carinsko tijelo ima pravo, po službenoj dužnosti ili na zahtjev deklaranta, izmijeniti carinsku deklaraciju u roku od pet godina od puštanja robe.

2. U roku predviđenom u stavku 1., carinsko tijelo provjerava sve dokumente, upisnike i evidencije koji se odnose na carinjenu robu ili na naknadne trgovačke aktivnosti u pogledu te robe. Može se provesti provjera u prostorijama deklaranta, bilo koje druge osobe izravno ili neizravno profesionalno uključene u navedene aktivnosti ili bilo koje druge osobe koja posjeduje navedene dokumente ili raspolaže informacijama koje se odnose na njih. Može se provesti i fizička provjera robe ako ta roba još postoji.

3. Ako se provjerom ili naknadnom provjerom deklaracije utvrdi da su se odredbe kojima se uređuje carinski postupak o kojem je riječ primijenile na temelju netočnih ili nepotpunih informacija, carinsko tijelo poduzima mjere kako bi se ispravila situacija, uzimajući u obzir nove informacije kojima raspolaže.

4. Carinsko tijelo utvrđuje oblik dokumenta potreban za ispravljanje situacije, kao i upute za njegovo ispunjavanje.

5. Kad se utvrdi da je nastao carinski dug ili da su uplaćeni prekomjerni iznosi, carinsko tijelo poduzima mjere radi naplate iznosa koji nedostaju ili vraćanja preplaćenih iznosa u skladu sa zakonskim odredbama.

6. U okviru naknadne provjere deklaracija, u skladu sa stavkom 3., carinsko tijelo utvrđuje preplaćene iznose i iznose koji nedostaju u pogledu drugih davanja i poreza koji se duguju državi u okviru carinskog poslovanja te poduzima mjere za naplatu utvrđenih iznosa koji nedostaju. Preplaćeni iznosi u pogledu tih davanja i poreza vraćaju se u skladu s pravnim pravilima kojima su uređeni.

7. Kad povreda carinskih propisa predstavlja, ovisno o slučaju, upravni prekršaj ili kazneno djelo, carinsko tijelo dužno je primijeniti sankcije za upravni prekršaj ili se obratiti tijelima nadležnima za kazneni progon.

8. Prihvaćena i registrirana carinska deklaracija te dokument iz stavka 4. predstavljaju dužnički instrument.”

2. Uredba o primjeni Carinskog zakonika Rumunjske

21. U skladu s člankom 653. točkom (a) Regulamentula de aplicare a Codului vamal al României (Uredba o primjeni Carinskog zakonika Rumunjske), koji je odobren Hotărâreom Guvernului nr. 707/2006 (Odluka Vlade br. 707/2006)( ) od 7. lipnja 2006., izuzimanje bilo kakve robe koju treba staviti u određeni carinski postupak iz carinske provjere predstavlja upravni prekršaj koji se kažnjava novčanom kaznom od 3000 do 8000 rumunjskih leua (otprilike 635 eura do otprilike 1693 eura)( ). Osim toga, u tom se slučaju roba zapljenjuje.

22. Člankom 654. te uredbe predviđa se da je, u slučaju upravnog prekršaja iz članka 653. točke (a), ako se roba više ne može prepoznati, počinitelj prekršaja dužan platiti iznos koji odgovara carinskoj vrijednosti robe, uvećan za uvozne carine i druge zakonom propisane carine koje predstavljaju poreze i davanja određena u trenutku puštanja robe u slobodan promet, ta mjera ima, u pogledu gašenja carinskog duga, isti pravni učinak kao i zapljena robe.

III. Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja

23. ZZE je svojem švicarskom partneru, društvu EM Microelectronic Marin SA, poslao dvije narudžbe za ukupnu količinu od 10 000 elektroničkih integriranih krugova. Potonje društvo izdalo je u tu svrhu dva različita računa, odnosno, s jedne strane, račun br. VFE19-03168 od 2. srpnja 2019. koji se odnosio na količinu od 5000 komada i vrijednost u iznosu od 4950 eura i, s druge strane, račun br. VFE19-03169 od 2. srpnja 2019. koji se također odnosio na 5000 komada i vrijednost u iznosu od 4950 eura.

24. ZZE je 4. srpnja 2019. primio obavijest o uvozu koja se odnosi na zračni tovarni list br. 1Z3022056899895681 za paket od 2,7 kg i izdan na iznos od 4950 eura. Na temelju tog dokumenta, samo je roba na koju se odnosi račun br. VFE19-03169, uključujući troškove prijevoza, bila prijavljena u Graničnom carinskom uredu u zračnoj luci u Cluj-Napoci.

25. Kad je primio taj paket, ZZE je utvrdio da sadržava dvostruku količinu u odnosu na onu navedenu na računu br. VFE19-03169 i da je dobavljač istog dana izdao račun br. VFE19-03168 koji se nije uzeo u obzir u deklaraciji podnesenoj carinskim tijelima.

26. Stoga je ZZE 9. srpnja 2019. Graničnom carinskom uredu u zračnoj luci u Cluj-Napoci podnio zahtjev da se otkloni utvrđena nepravilnost time da carinska tijela donesu odluku o ispravljanju situacije i izračunu carinskih obveza koje su s njom povezane.

27. Nadležna carinska tijela izdala su 2. rujna 2019. zapisnik u kojem su utvrdila da je ZZE iz carinske provjere namjerno izuzeo robu na koju se odnosi račun br. VFE19-03168. Stoga su potonjem društvu izrekla kaznu u iznosu od 3000 rumunjskih leua (otprilike 635 eura)( ), kao i dodatnu kaznu u iznosu od 27 839 rumunjskih leua (otprilike 5 893 eura)( ) na temelju članka 654. Uredbe o primjeni Carinskog zakonika Rumunjske zato što je počinilo upravni prekršaj iz članka 653. točke (a) te uredbe.

28. ZZE je osporavao taj zapisnik pred rumunjskim sudovima.

29. U prvostupanjskom postupku Judecătoria Cluj-Napoca (Prvostupanjski sud u Cluj-Napoci, Rumunjska) odbio je ZZE-ovu tužbu. Taj sud smatrao je da je osporavani zapisnik izdan u skladu s formalno primjenjivim odredbama i da ZZE, u pogledu merituma, nije mogao osporavati činjenice utvrđene tim aktom, na koji se primjenjuje pretpostavka valjanosti i osnovanosti. Prema mišljenju navedenog suda, prekršaj iz članka 653. točke (a) Uredbe o primjeni Carinskog zakonika Rumunjske može biti počinjen s namjerom i iz nehaja a da primjena te odredbe nije ograničena samo na namjerno počinjenje djela navedenih u njoj. U svojstvu posjednika robe o kojoj je riječ u glavnom postupku, ZZE je bio dužan provjeriti robu koju je stavio u carinski postupak i podnijeti carinsku deklaraciju koja odgovara stvarnom stanju, pri čemu mu se može pripisati nedostatak opreza. Činjenica da se ZZE, nekoliko dana nakon puštanja robe koju je primio, obratio nadležnim carinskim tijelima kako bi se ispravila njegova situacija, ne predstavlja, prema mišljenju prvostupanjskog suda, razlog za isključenje protupravnosti postupanja koje mu nadležno tijelo stavlja na teret.

30. Osim toga, taj sud smatrao je da članak 173. Carinskog zakonika Unije nije primjenjiv u ovom slučaju jer se tom odredbom ne omogućuje izmjena carinske deklaracije ako bi se zbog te izmjene ta deklaracija mogla primijeniti na robu koja se razlikuje od one koju izvorno obuhvaća.

31. Kad je riječ o novčanoj kazni izrečenoj ZZE-u, prvostupanjski sud smatrao je da je to najmanja novčana kazna predviđena zakonom i da je proporcionalna stupnju konkretne opasnosti djelâ za društvo. Prema mišljenju tog suda, bilo je potrebno sankcionirati ZZE-ovo postupanje novčanom kaznom jer sankcija u obliku upozorenja predviđena u slučaju djelâ manjeg stupnja težine, čak i kad se ona izričito ne predviđa normativnim okvirom koji se na nju odnosi, nije dovoljna da se ZZE „uvjeri da treba poštovati zakon”.

32. Prvostupanjski sud usto je smatrao da je prikladna dodatna kazna izrečena ZZE-u na temelju članka 654. Uredbe o primjeni Carinskog zakonika Rumunjske. Konkretnije, s obzirom na protek vremena između dana kad je predmetna roba izuzeta iz carinske provjere i dana kad su o njoj obaviještena carinska tijela, kao i činjenicu da je ZZE 2019. još osam puta uvezao robu iste vrste od istog dobavljača, Regionalna carinska uprava u Cluju nije mogla utvrditi robu izuzetu iz carinskog nadzora. Nadalje, ZZE je mogao podnijeti predmetnu robu nakon što se obratio carinskim tijelima u tom pogledu, što nije učinio.

33. Prvostupanjski sud stoga je odbio podnesenu tužbu kao neosnovanu.

34. ZZE je podnio žalbu protiv te odluke Tribunalulu Cluj (Viši sud u Cluju, Rumunjska), u kojoj je osobito tvrdio, kao prvo, da je on sam obavijestio carinska tijela o navodnom upravnom prekršaju, kao drugo, da zapravo nije riječ o izuzimanju iz carinske provjere, nego o običnoj materijalnoj pogrešci i, kao treće, da mu se u prošlosti u sličnim slučajevima nikad nije pripisivao upravni prekršaj jer su carinska tijela primijenila postupak predviđen člankom 173. Carinskog zakonika Unije.

35. Sud koji je uputio zahtjev utvrdio je da su carinska tijela i sudovi primjenjivali različite pristupe u pogledu tumačenja članka 173. Carinskog zakonika Unije i osobito njegova stavka 3., protivno načelu pravne sigurnosti. Smatra da, ako članak 173. tog zakonika nije primjenjiv u slučaju kao što je ovaj, ipak treba postojati drugi pravni put za ispravljanje pogreške kao što je ova koju je navodno počinio ZZE, odnosno mehanizam koji se predviđa člankom 174. navedenog zakonika ili drugo postupovno sredstvo „koje ne uključuje ozbiljne sankcije kojima se [ZZE] može odvratiti od poštovanja propisa koji su na snazi”.

36. Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu naglašava da je ZZE „postupao u dobroj vjeri” i da je počinio samo „materijalnu pogrešku”.

37. U tim je okolnostima Tribunalul Cluj (Viši sud u Cluju) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

„1. Primjenjuje li se članak 173. ili članak 174. [Carinskog zakonika Unije] u slučaju u kojem primatelj robe utvrdi da je količina robe veća u odnosu na onu navedenu u izvornoj carinskoj deklaraciji?

2. Odnosi li se izraz ‚roba [koja se razlikuje od o one koju izvorno obuhvaća [carinska deklaracija]’ u smislu članka 173. [Carinskog zakonika Unije] na robu [koja se razlikuje] s kvantitativnog ili kvalitativnog stajališta ili s obaju stajališta?

3. U slučaju da se utvrdi da je količina robe veća u odnosu na robu navedenu u carinskoj deklaraciji, raspolaže li primatelj robe postupovnim pravnim sredstvom u skladu s [Carinskim zakonikom Unije] koje mu omogućuje da ispravi pogreške a da mu se za to ne izreknu upravne ili kaznene sankcije?”

38. Rumunjska i estonska vlada te Komisija podnijele su pisana očitovanja.

IV. Analiza

A. Uvodne napomene

39. Uvodno podsjećam na to da se Carinski zakonik Unije temelji na sustavu deklariranja u okviru kojeg se provodi provjera( ) i kojim se u najvećoj mogućoj mjeri nastoje smanjiti carinske formalnosti i kontrole te suzbiti prijevare i nepravilnosti kojima bi mogao biti oštećen proračun Unije. Upravo se zbog važnosti tog prethodnog deklariranja za uredno funkcioniranje carinske unije, člankom 15. tog zakonika obvezuje deklarante da moraju pružiti točne i potpune informacije( ).

40. U tom kontekstu, načelo neopozivosti carinskih deklaracija temeljno je načelo carinskog prava, odnosno posljedica obveze svakog deklaranta da podnese deklaraciju koja odgovara stvarnom stanju( ).

41. Međutim, to načelo neopozivosti ima svoja ograničenja( ). Tako se, ne dovodeći u pitanje to načelo, člancima 173. i 174. Carinskog zakonika Unije omogućuje izmjena ili poništenje carinske deklaracije, iako je roba već puštena.

42. Te ću odredbe tumačiti u tom kontekstu i s obzirom na njihovu prirodu iznimke.

43. Prvim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita omogućuje li se člankom 173. ili člankom 174. Carinskog zakonika Unije izmjena odnosno poništenje carinske deklaracije kako bi se u nju uključila veća količina robe, iako su carinska tijela već pustila predmetnu robu.

44. Drugim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita odnosi li se pojam „roba [koja se razlikuje]” [od] one koju izvorno obuhvaća [carinska deklaracija]” u smislu članka 173. Carinskog zakonika Unije, na robu koja se razlikuje količinski, kvalitativno ili na oba načina.

45. Drugim riječima, sud koji je uputio zahtjev pita treba li smatrati da je količina robe, na koju se odnosi zaseban račun, koja je veća u odnosu na već prijavljenu robu, obuhvaćena pojmom „oba [koja se razlikuje]” od one koju izvorno obuhvaća carinska deklaracija.

46. Prema mojem mišljenju, to drugo pitanje ključno je za rješavanje prvog pitanja koje se odnosi na primjenjivost članka 173. Carinskog zakonika Unije na situaciju kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku.

47. Naime, iz zajedničkog tumačenja članka 173. stavka 3. i članka 173. stavka 1. tog zakonika proizlazi da se izmjena carinske deklaracije ni u kojem slučaju ne može dopustiti prije ili nakon puštanja robe, ako bi se zbog zatražene izmjene carinska deklaracija mogla primijeniti na „robu koja se razlikuje”, od one koju izvorno obuhvaća, što znači, a contrario, da je izmjena moguća ako se odnosi na istovjetnu robu.

48. Zato predlažem da se na prvo i drugo prethodno pitanje zajedno odgovori te da se pritom najprije odredi na što se odnosi pojam „roba koja se razlikuje”, od one koju izvorno obuhvaća carinska deklaracija, a zatim da se ispita je li i u kojoj je mjeri moguće izmijeniti carinsku deklaraciju nakon što su carinska tijela pustila predmetnu robu.

49. Zatim ću, prije odgovora na treće prethodno pitanje, ispitati predviđa li se člankom 174. Carinskog zakonika Unije postupak primjenjiv na situaciju kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku.

B. Pojam „roba koja se razlikuje” od one koju izvorno obuhvaća carinska deklaracija

50. Sud koji je uputio zahtjev pita odnosi li se pojam „roba koja se razlikuje” od one koju izvorno obuhvaća carinska deklaracija u smislu članka 173. stavka 1. Carinskog zakonika Unije, na robu koja se razlikuje količinski, kvalitativno ili na oba načina.

51. Kao prvo, napominjem da se ni u Carinskom zakoniku Unije, ni u Delegiranoj uredbi (EU) 2015/2446( ), a ni u Provedbenoj uredbi (EU) 2015/2447( ) ne pojašnjava pojam „roba [koja se razlikuje]”.

52. Kao drugo, pridjev „autre”, od latinskog „alter”, definira se kao ono što je različito, drukčije od bića ili stvari iste kategorije( ). Iako ta definicija upućuje na to da je „roba koja se razlikuje” ona koja ima drukčiju prirodu ili obilježja od robe koju je obuhvaćala izvorna carinska deklaracija, takva formulacija i dalje je osobito široka. Stoga se ne može isključiti da se dodatna količina istovjetne robe može smatrati „robom [koja se razlikuje]” u smislu članka 173. stavka 1. Carinskog zakonika Unije.

53. Kao treće, na temelju različitih jezičnih verzija te odredbe nije moguće pojasniti taj pojam. Naime, u jezičnim verzijama na španjolskom („mercancías distintas”), njemačkom („andere Waren”), engleskom („goods other”) i rumunjskom jeziku („altor mărfuri”) doslovno se upućuje na pojam „robe koja se razlikuje”.

54. U skladu s tekstom Carinskog zakonika Unije, taj se pojam može odnositi na robu koja ima drukčiju prirodu i obilježja (kvalitativna razlika), kao i na robu iste prirode, ali različite količine (količinska razlika) u odnosu na robu koju obuhvaća izvorna carinska deklaracija.

55. Međutim, s obzirom na logiku teksta, moguće je drukčije ocijeniti na što se odnosi pojam „roba [koja se razlikuje]” od one koju izvorno obuhvaća carinska deklaracija.

56. U tom pogledu, podsjećam na to da se Carinski zakonik Unije temelji na sustavu deklariranja kojim se što više nastoje smanjiti carinske formalnosti i kontrole te suzbiti prijevare i nepravilnosti kojima bi mogao biti oštećen proračun Unije( ).

57. Iz tog sustava proizlazi, s jedne strane, da se carinske deklaracije mogu odmah prihvatiti, kao što se to predviđa člankom 172. Carinskog zakonika Unije. S druge strane, Sud priznaje da, kako bi se zajamčili brzi i učinkoviti postupci puštanja robe u slobodan promet, carinska tijela ne provode nužno detaljan pregled sve robe koju obuhvaća carinska deklaracija, što ne odgovara ni interesu gospodarskih subjekata ni interesu tih tijela( ).

58. Stoga mi se čini da su dva kriterija odlučujuća kako bi se potvrdilo da veća količina robe ne predstavlja „robu [koja se razlikuje]” od one koju izvorno obuhvaća carinska deklaracija u smislu članka 173. stavka 1. Carinskog zakonika Unije.

59. Kao prvo, da nije počinjena materijalna pogreška, roba na koju se odnosi izmjena mogla je biti navedena u istoj izvornoj carinskoj deklaraciji te bi samo količina prijavljene robe bila drukčija.

60. U korist tog argumenta ide članak 222. Provedbene uredbe 2015/2447 kojim se predviđa da, ako carinska deklaracija obuhvaća više stavki robe, podaci navedeni u toj deklaraciji za svaku stavku robe smatraju se zasebnom carinskom deklaracijom. Međutim, osim ako određena roba iz pošiljke podliježe drukčijim mjerama, roba sadržana u pošiljci smatra se jednom stavkom, osobito ako je razvrstana u jedan tarifni podbroj.

61. Prema tome, suprotno Komisijinim tvrdnjama, ako se zahtjev za izmjenu carinske deklaracije odnosi na veću količinu robe istovjetne onoj koju je obuhvaćala izvorna carinska deklaracija, odnosno razvrstanoj u isti tarifni podbroj, ta se izmjena može prihvatiti jer je sva roba mogla biti obuhvaćena jednom carinskom deklaracijom.

62. Kao drugo, budući da je roba obuhvaćena izmijenjenom carinskom deklaracijom istovjetna robi koju je obuhvaćala izvorna carinska deklaracija, nije neophodno ponovno provesti fizičku provjeru robe. Isto vrijedi a fortiori ako se u pogledu robe koju obuhvaća izvorna carinska deklaracija nije provela fizička provjera prije prihvaćanja te deklaracije i puštanja robe.

63. Naime, Sud je odlučio da se člankom 78. Uredbe (EEZ) br. 2913/92( ) carinskim tijelima omogućuje da prošire rezultate djelomičnog pregleda robe obuhvaćene carinskom deklaracijom na robu obuhvaćenu ranijim carinskim deklaracijama koje je isti deklarant ranije podnio carini, u pogledu koje se nije proveo takav pregled robe niti se on više može provesti jer je roba već puštena, kad je ta roba istovjetna( ).

64. Može se istaknuti i da se veća količina robe može kvalificirati kao istovjetna robi koju obuhvaća izvorna carinska deklaracija, osobito uzimajući u obzir podatke prema kojima ta roba dolazi od istog proizvođača i ima isti naziv, izgled i sastav( ). Stoga smatram da veća količina robe nije obuhvaćena pojmom „roba [koja se razlikuje]” u smislu članka 173. stavka 1. Carinskog zakonika Unije, za potrebe zabrane izmjene carinske deklaracije.

65. Slijedom toga, predlažem Sudu da odluči da veća količina istovjetne robe nije obuhvaćena pojmom „roba [koja se razlikuje]” od one koju obuhvaća izvorna carinska deklaracija u smislu članka 173. stavka 1. Carinskog zakonika Unije, ako se može dokazati da je prvonavedena roba istovjetna drugonavedenoj jer su razvrstane u isti tarifni podbroj i mogle su biti obuhvaćene jednom deklaracijom da nije počinjena materijalna pogreška.

C. Mogućnost izmjene carinske deklaracije nakon puštanja robe

66. Budući da veća količina robe nije obuhvaćena pojmom „roba [koja se razlikuje]” u smislu članka 173. stavka 1. Carinskog zakonika Unije, carinska deklaracija može se izmijeniti sve dok roba nije puštena. Stoga valja ispitati može li se nakon puštanja robe na temelju članka 173. stavka 3. tog zakonika dopustiti zahtjev za izmjenu carinske deklaracije kako bi se u nju dodala ta veća količina.

67. Podsjećam na to da se člankom 173. stavkom 2. točkom (c) Carinskog zakonika Unije predviđa da se ne može dopustiti izmjena carinske deklaracije ako se ona traži nakon što su carinska tijela pustila robu.

68. Iznimno, člankom 173. stavkom 3 tog zakonika predviđa se da se može dopustiti izmjena carinske deklaracije nakon puštanja robe kako bi se deklarantu omogućilo da ispuni svoje obveze u pogledu stavljanja robe u određeni carinski postupak.

69. Kad je riječ o takvoj mogućnosti, čini mi se da je važna promjena odredbi kojima se organizira postupak izmjene carinske deklaracije u različitim tekstovima kojima se uzastopno uređivalo to područje.

70. Carinskim zakonikom Zajednice predviđala su se dva različita sustava koji se primjenjuju prije i nakon puštanja robe u slobodan promet na moguće izmjene podataka uzetih u obzir prilikom određivanja carinske vrijednosti i, posljedično, uvoznih carina( ).

71. Člankom 65. tog zakonika predviđala se mogućnost da deklarant izmijeni jedan ili više podataka u carinskoj deklaraciji nakon što je ona prihvaćena i prije nego što carinska tijela puste robu. To se pravo objašnjavalo činjenicom da su do puštanja robe u promet carinska tijela mogla, po potrebi, lako provjeriti točnost ispravaka fizičkom provjerom robe( ).

72. Člankom 78. navedenog zakonika uspostavljen je restriktivniji sustav kojim se carinskim tijelima povjeravalo da, po službenoj dužnosti ili na zahtjev deklaranta, mogu izmijeniti carinsku deklaraciju nakon puštanja robe, u trenutku kad ta roba više nije dostupna, a uvozne carine već su utvrđene. Carinska su tijela u pogledu takvog presipitivanja provodila ocjenu u pogledu načina njegove provedbe i ishoda( ).

73. Specifična logika tog članka 78., koja je uključivala to da se carinska procedura uskladi sa stvarnim stanjem, pri čemu se ispravljaju pogreške ili propusti tehničke prirode, predstavljala je razloge koji ne idu u korist tumačenja navedenog članka kojim bi se omogućilo da se općenito isključi da carinska tijela provode revizije ili druge naknadne provjere carinskih deklaracija kako bi se prema potrebi ispravila situacija( ).

74. Uredbom (EZ) br. 450/2008( ) stavljen je izvan snage Carinski zakonik Zajednice i uveden je članak 113. u čijim se stavcima 1. i 2. navodio isti tekst kao u članku 173. stavcima 1. i 2. Carinskog zakonika Unije. Stavkom 3. tog članka 113. predviđala se mogućnost da Komisija donese mjere za definiranje slučajeva u kojima se može odobriti izmjena nakon puštanja robe. Međutim, Komisija nikad nije iskoristila tu mogućnost.

75. Člankom 173. stavkom 3. Carinskog zakonika Unije sada se predviđa mogućnost da carinska tijela dopuste izmjenu carinske deklaracije nakon puštanja robe, ali samo kako bi se deklarantu omogućilo da ispuni svoje obveze u pogledu stavljanja robe u određeni carinski postupak.

76. Iz promjene tih odredbi proizlazi da, s jedne strane, carinska tijela mogu poduzeti mjere potrebne za ispravljanje situacije uzimajući u obzir nove elemente kojima raspolažu i da, s druge strane, ta tijela mogu provjeriti dokumente i podatke koji se odnose na izvozne radnje i na pregled robe, dok se roba još može podnijeti.

77. U tom pogledu, Sud je pojasnio da, kad deklarant traži izmjenu carinske deklaracije, carinska tijela u okviru prve ocjene osobito uzimaju u obzir mogućnost provjere podataka sadržanih u toj deklaraciji i u zahtjevu za izmjenu( ).

78. Usto, valja utvrditi da izmjena informacija koje se mogu provjeriti običnom provjerom dokumenata nije usporediva s izmjenom podataka koji se odnose na prirodu ili obilježja robe jer carinska tijela mogu odbiti provesti izmjenu kad elementi koje treba provjeriti zahtijevaju fizičku provjeru i kad im se roba, nakon puštanja, više ne može podnijeti( ).

79. Međutim, s obzirom na to da se u glavnom predmetu informacije koje treba provjeriti odnose na količinu robe koju treba prijaviti, a ne na njezinu prirodu ili obilježja, jer je istovjetna robi koju obuhvaća izvorna carinska deklaracija, moglo bi se smatrati da ništa ne sprečava da se carinsku deklaraciju može izmijeniti na temelju članka 173. Carinskog zakonika Unije, i to unatoč tomu što je prvonavedena roba već puštena.

80. Sud je tumačio članak 78. Carinskog zakonika Zajednice te je pritom priznao da, čak i ako je u trenutku podnošenja zahtjeva za izmjenu carinske deklaracije fizička provjera robe postala nemoguća, ta se izmjena i dalje može razmotriti ako nepostojanje takve provjere u konkretnom slučaju ne sprečava nužno da se postignu ciljevi predmetnih propisa, s obzirom na posebne okolnosti tog slučaja( ).

81. Naime, važno je osigurati da zatražena izmjena ne može ugroziti druge ciljeve carinskih propisa, među kojima je cilj borbe protiv prijevare( ). Valja imati na umu i da se člankom 42. stavkom 1. Carinskog zakonika Unije predviđa da sankcije za nepoštovanje carinskog zakonodavstva moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćujuće. Prema mojem mišljenju, iz toga proizlazi da nepravilnosti u carinskoj deklaraciji koje nisu navedene s prijevarnom namjerom ne treba strogo sankcionirati.

82. Prema tome, unatoč poteškoći prilikom provođenja pouzdanih fizičkih provjera, zahtjevu za izmjenu carinske deklaracije nakon puštanja robe treba priložiti elemente koji mogu isključiti da se ugrozi cilj borbe protiv prijevare i koji omogućuju uspostavu veze između veće količine robe obuhvaćene tim zahtjevom za izmjenu i dokumentacijom za uvoz( ).

83. U okviru te ocjene, carinska tijela trebaju uzeti u obzir elemente kao što je činjenica da su veća količina robe i već prijavljena roba razvrstane u isti tarifni podbroj, da je sva roba koju je primio deklarant prevezena u isto vrijeme i u istom paketu ili da je dobavljač deklaranta izdao dva uzastopna računa za predmetnu robu. Isto tako, carinska tijela trebaju uzeti u obzir činjenicu da je zahtjev za izmjenu carinske deklaracije bio samoinicijativno podnesen, da je podnesen u kratkom roku nakon te deklaracije i da se može otkloniti svaka sumnja u prijevaru.

84. Usto, kad je riječ o uvjetu predviđenom u članku 173. stavku 3. Carinskog zakonika Unije, u skladu s kojim izmjena carinske deklaracije nakon puštanja robe treba samo omogućiti deklarantu da ispuni svoje obveze u pogledu stavljanja robe u određeni carinski postupak, valja podsjetiti na to da se člankom 158. stavkom 1. tog zakonika predviđa da je sva roba koja se namjerava staviti u carinski postupak obuhvaćena primjerenom carinskom deklaracijom za određeni postupak.

85. Stoga se može tvrditi da, s obzirom na to da veća količina robe nije bila obuhvaćena izvornom carinskom deklaracijom i nije ni bila stavljena u poseban carinski postupak, izmjena te deklaracije kako bi se dodala veća količina robe ne bi omogućila deklarantu da ispuni takve obveze.

86. Ne slažem se s tim mišljenjem.

87. Naime, kao prvo, smatram da, kako bi ispunio svoje obveze u pogledu stavljanja robe u određeni carinski postupak, deklarant mora moći ispraviti materijalne pogreške počinjene u izvornoj carinskoj deklaraciji, za razliku od slučajeva u kojima takvu deklaraciju treba poništiti ako je roba stavljena u pogrešan carinski postupak.

88. U tom pogledu, ističem da se člankom 174. stavkom 1. Carinskog zakonika Unije omogućuje da se ponište već prihvaćene carinske deklaracije prije puštanja robe ako je ta roba odmah stavljena u drugi carinski postupak ili ako, zbog posebnih okolnosti, carinski postupak u koji je roba stavljena više nije prikladan.

89. Isto tako, nakon puštanja robe, člankom 148. Delegirane uredbe 2015/2446 omogućuje se takvo poništavanje u vrlo posebnim slučajevima, kao što su, među ostalim, slučaj u kojem je roba pogreškom deklarirana umjesto druge robe ili u više od jedne carinske deklaracije, ili u slučaju kad je roba stavljena u carinski postupak različit od onog u koji je trebala biti stavljena ili je stavljena u postupak carinskog skladištenja i više ne može biti stavljena u taj postupak.

90. Stoga, kako bi se deklarantu omogućilo da ispuni obveze u pogledu stavljanja robe u određeni carinski postupak u smislu članka 173. stavka 3. Carinskog zakonika Unije, potrebno je ispraviti materijalnu pogrešku počinjenu u izvornoj carinskoj deklaraciji, a ne povući robu iz posebnog carinskog postupka ili staviti je u drukčiji carinski postupak, a contrario od onog što se predviđa člankom 174. tog zakonika.

91. Kao drugo, budući da je predmetna roba već ušla na područje Unije, da je podnesena carinskim tijelima u istom paketu kao istovjetna druga roba koju je obuhvaćala izvorna carinska deklaracija i koja je već puštena te s obzirom na to da je sva roba mogla biti obuhvaćena istom deklaracijom, prema mojem mišljenju, nije relevantno smatrati da ta prvonavedena roba nije stavljena u poseban carinski postupak.

92. Naime, za razliku od slučaja u kojem je roba izuzeta iz carinske provjere zato što je uvezena u drugom paketu iako je istovjetna robi koju obuhvaća izvorna carinska deklaracija ili zato što je različite prirode od izvorno prijavljene robe iako je uvezena u istom paketu, situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku obuhvaća ispravljanje obične materijalne pogreške, odnosno statističke vrijednosti u pogledu podataka koji se odnose na količinu robe.

93. Stoga smatram da, s obzirom na to da je veća količina robe već uvezena na područje Unije u istom paketu kao i istovjetna druga roba koju je obuhvaćala izvorna carinska deklaracija i koja je već puštena, izmjena carinske deklaracije kako bi se u nju dodala ta količina robe omogućuje deklarantu da ispuni obveze u pogledu stavljanja sve robe u određeni carinski postupak.

94. S obzirom na te elemente, predlažem Sudu da odluči da članak 173. stavak 3. Carinskog zakonika Unije treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da se carinska deklaracija izmijeni nakon puštanja robe kako bi se u nju uključila veća količina robe u odnosu na izvorno prijavljenu robu, pod uvjetom da se zahtjevu za izmjenu prilože elementi na temelju kojih se može utvrditi veza između te veće količine i dokumentacije za uvoz te ako je otklonjena svaka sumnja u prijevaru, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

D. Članak 174. Carinskog zakonika Unije

95. Prvim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita primjenjuje li se članak 174. Carinskog zakonika Unije u slučaju u kojem primatelj robe utvrdi da je količina robe veća u odnosu na onu navedenu u izvornoj carinskoj deklaraciji, i to nakon puštanja robe.

96. Konkretnije, sud koji je uputio zahtjev želi znati bi li, u slučaju da članak 173. tog zakonika nije primjenjiv na situaciju kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, članak 174. navedenog zakonika predstavljao drugi pravni put za ispravljanje počinjene pogreške, koji ne uključuje ozbiljne kazne kojima se ZZE može odvratiti od poštovanja propisa koji su na snazi.

97. Kao što se to pojašnjava u članku 174. stavku 2. Carinskog zakonika Unije, nije moguće poništiti carinsku deklaraciju nakon puštanja robe, osim ako je drukčije predviđeno.

98. Međutim, u članku 175. tog zakonika dodaje se da je Komisija ovlaštena donijeti delegirane akte radi određivanja slučajeva kada se carinska deklaracija poništava nakon puštanja robe, u skladu s člankom 174. stavkom 2. navedenog zakonika.

99. U skladu s člankom 175., Komisija je donijela Delegiranu uredbu 2015/2446, u čijem se članku 148. predviđaju uvjeti u kojima se može dopustiti poništenje carinske deklaracije čak i nakon puštanja robe.

100. U skladu s člankom 148. stavcima 1. do 3. te delegirane uredbe, riječ je o slučajevima u kojima se i. utvrdi da je roba greškom deklarirana za carinski postupak u okviru kojeg je nastao carinski dug tijekom uvoza umjesto da je deklarirana za drugi carinski postupak; ii. utvrdi da je roba greškom deklarirana umjesto druge robe za carinski postupak u okviru kojeg je nastao carinski dug tijekom uvoza i iii. je roba koja je prodana u okviru ugovora na daljinu puštena u slobodni promet i vraćena.

101. Usto, člankom 148. stavkom 4. navedene delegirane uredbe predviđa se da se carinska deklaracija poništava nakon puštanja robe u slučajevima u kojima i. je roba puštena za izvoz, ponovni izvoz ili vanjsku proizvodnju i nije napustila carinsko područje Unije; ii. je roba Unije greškom deklarirana za carinski postupak primjenjiv na robu koja nije roba Unije i dokazan je njezin carinski status robe Unije; iii. je roba pogrešno deklarirana u više od jedne carinske deklaracije: iv. se izdaje odobrenje s retroaktivnim učinkom i v. je roba Unije stavljena u postupak carinskog skladištenja i više ne može biti stavljena u taj postupak.

102. Međutim, napominjem da situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku ne pripada ni u jedan od tih slučajeva.

103. Nadalje, ništa ne upućuje na to da članak 174. Carinskog zakonika Unije predstavlja alternativni pravni put u odnosu na članak 173. tog zakonika, koji omogućuje izbjegavanje ozbiljnih sankcija koje mogu odvratiti deklaranta od poštovanja propisa koji su na snazi.

104. Iz toga zaključujem da se člankom 174. Carinskog zakonika Unije ne omogućuje poništenje carinske deklaracije kako bi se u nju uključila veća količina robe, iako su carinska tijela već pustila predmetnu robu.

105. Slijedom toga, predlažem Sudu da odluči da članak 174. Carinskog zakonika Unije treba tumačiti na način da mu se protivi da carinska tijela nakon puštanja robe ponište već prihvaćenu carinsku deklaraciju ako veća količina robe nije navedena u toj deklaraciji.

E. Treće prethodno pitanje

106. Trećim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita raspolaže li primatelj robe postupovnim pravnim sredstvom koje mu omogućuje da ispravi pogreške a da mu se za to ne izreknu upravne ili kaznene sankcije u slučaju da se utvrdi da je količina robe veća u odnosu na robu navedenu u izvornoj carinskoj deklaraciji.

107. U tom pogledu valja podsjetiti na to da opravdanost zahtjeva za prethodnu odluku nije u davanju savjetodavnih mišljenja o općenitim ili hipotetskim pitanjima, nego u bitnoj potrebi stvarnog rješenja spora o pravu Unije( ) za koje je korisno tumačenje tog prava.

108. Međutim, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku jasno ne proizlazi da bi odgovor na treće prethodno pitanje zapravo omogućio rješenje spora u glavnom postupku jer sud koji je uputio zahtjev ne traži od Suda da tumači pravila prava Unije, nego da pronađe rješenje spora. U tom pogledu, to pitanje čini mi se nedopuštenim. U svakom slučaju, ako će Sud smatrati, kao što to predlažem, da se carinska deklaracija može izmijeniti na temelju članka 173. stavka 3. Carinskog zakonika Unije, to pitanje postaje bespredmetno.

109. Ipak, kad je riječ o pitanjima suda koji je uputio zahtjev o strogosti izrečenih sankcija, podsjećam na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, cilj sankcija predviđenih člankom 42. Carinskog zakonika Unije nije sankcionirati moguće prijevare ili nezakonite aktivnosti, nego sve povrede carinskih propisa( ).

110. Međutim, u skladu s tim člankom, sankcije koje predviđaju države članice moraju biti učinkovite, proporcionalne, ali i odvraćajuće.

111. U tom pogledu valja podsjetiti na to da su, u nedostatku usklađenosti propisa Unije u području sankcija primjenjivih u slučaju neispunjenja uvjeta iz režima uvedenog tim propisima, države članice ovlaštene odabrati sankcije koje smatraju primjerenima. Ipak, one su dužne izvršavati svoju nadležnost, pri čemu poštuju pravo Unije i njegova opća načela te, sukladno tomu, i načelo proporcionalnosti( ).

112. Konkretno, upravne ili represivne mjere koje dopušta nacionalno zakonodavstvo ne smiju prelaziti ono što je nužno za postizanje ciljeva kojima to zakonodavstvo legitimno teži i, osim toga, biti neproporcionalne u odnosu na te ciljeve( ).

113. Usto, strogost sankcije mora odgovarati težini pojedinog kažnjivog djela, pri čemu taj zahtjev proizlazi iz načela razmjernosti kazni, predviđenog člankom 49. stavkom 3. Povelje Europske unije o temeljnim pravima( )

114. Međutim, u ovom mi se slučaju sankcija koja uključuje novčanu kaznu i obvezu plaćanja iznosa u vrijednosti veće količine robe čini neproporcionalnom.

115. Naime, sankcija koja je toliko visoka prekoračuje granice onoga što je nužno kako bi se zajamčilo, među ostalim, da se predmetna roba ne izuzme iz carinskog nadzora, s obzirom na to da je, s jedne strane, ZZE svojevoljno i u razumnom roku nadležnom carinskom uredu podnio zahtjev za otklanjanje utvrđene nepravilnosti i, s druge strane, s obzirom na to da je rizik od prijevare znatno ograničen.

116. Naprotiv, kad bi se deklaranti sankcionirali u ovakvom slučaju, time bi ih se odvratilo od toga da traže da se ispravi njihova situacija te bi ih se potaknulo da prikriju svaku veću količinu robe koja greškom nije prijavljena.

117. Stoga bi takva sankcija imala upravo suprotan učinak jer bi potaknula deklarante da ne ispunjavaju svoju obvezu plaćanja iznosa uvoznih carina te bi se njome time ugrozio cilj borbe protiv prijevare i zaštita proračuna Unije.

118. Iz toga zaključujem da, u situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku i ako ne postoji rizik od prijevare na temelju primjenjivog carinskog zakonodavstva, sankcijama predviđenima rumunjskim propisima ne poštuje se načelo proporcionalnosti navedeno u članku 42. Carinskog zakonika Unije i u članku 49. stavku 3. Povelje o temeljnim pravima.

V. Zaključak

119. S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Tribunalul Cluj (Viši sud u Cluju, Rumunjska) odgovori na sljedeći način:

1. Članak 173. stavak 1. Uredbe (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. listopada 2013. o Carinskom zakoniku Unije

treba tumačiti na način da:

veća količina istovjetne robe nije obuhvaćena pojmom „roba [koja se razlikuje]” od one koju obuhvaća izvorna carinska deklaracija u smislu te odredbe ako se može dokazati da je prvonavedena roba istovjetna drugonavedenoj jer su razvrstane u isti tarifni podbroj i mogle su biti obuhvaćene istom deklaracijom da nije počinjena materijalna pogreška.

2. Članak 173. stavak 3. Uredbe br. 952/2013

treba tumačiti na način da:

mu se ne protivi to da se carinska deklaracija izmijeni nakon puštanja robe kako bi se u nju uključila veća količina robe u odnosu na izravno prijavljenu robu, pod uvjetom da se zahtjevu za izmjenu prilože elementi na temelju kojih se može utvrditi veza između te veće količine i dokumentacije za uvoz te ako je otklonjena svaka sumnja u prijevaru.

3. Članak 174. Uredbe br. 952/2013

treba tumačiti na način da:

mu se protivi to da, ako veća količina robe nije navedena u izvornoj carinskoj deklaraciji, nadležna carinska tijela poništavaju tu deklaraciju nakon puštanja robe.