33

U tim je okolnostima Curtea de Apel Constanţa (Žalbeni sud u Constanţi, Rumunjska) odlučila prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li odredbe članka 1. stavka 3. Direktive 2003/88, u vezi s člankom 2. Direktive 89/391, tumačiti na način da iz njezina područja primjene isključuju djelatnost udomiteljstva poput one koju obavljaju žalitelji? 2. U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje, treba li članak 17. Direktive 2003/88 tumačiti na način da djelatnost udomiteljstva poput one koju obavljaju žalitelji može biti predmet odstupanja od odredaba članka 5. te direktive na temelju stavka 1., stavka 3. točaka (b) i (c) ili stavka 4. točke (b) njezina [članka 17.]? 3. U slučaju potvrdnog odgovora na prethodno pitanje, treba li članak 17. stavak 1. ili, ako je to slučaj, članak 17. stavak 3. ili 4. Direktive 2003/88 tumačiti na način da takvo odstupanje mora biti izričito predviđeno ili može biti i prešutno, tako da se donese poseban normativni akt koji predviđa druga pravila organizacije radnog vremena za određenu profesionalnu djelatnost? U slučaju kada takvo odstupanje ne mora nužno biti izričito predviđeno, koji su minimalni uvjeti kako bi se moglo smatrati da nacionalni propis predviđa odstupanje i može li takvo odstupanje biti izraženo na način koji proizlazi iz odredaba Zakona br. 272/2004? 4. U slučaju niječnog odgovora na prvo, drugo ili treće pitanje, treba li članak 2. točku 1. Direktive 2003/88 tumačiti na način da vrijeme koje udomitelj provodi s maloljetnim korisnikom udomiteljstva, u vlastitom domu ili na drugom mjestu koje sam odabere, predstavlja radno vrijeme, iako on ne obavlja nijednu djelatnost koja mu je povjerena pojedinačnim ugovorom o radu? 5. U slučaju niječnog odgovora na prvo, drugo ili treće pitanje, treba li članak 5. Direktive 2003/88 tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis poput članka 122. Zakona br. 272/2004? U slučaju odgovora u smislu primjenjivosti članka 17. stavka 3. točaka (b) i (c) ili članka 17. stavka 4. točke (b) te direktive, treba li taj članak tumačiti na način da mu se protivi takav nacionalni propis? 6. U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje i potvrdnog odgovora na četvrto pitanje, može li se članak 7. stavak 2. Direktive [2003/88] tumačiti na način da mu se ipak ne protivi dodjela naknade koja je jednaka naknadi na koju bi radnik imao pravo tijekom godišnjeg odmora, s obzirom na to da narav djelatnosti koju obavljaju udomitelji njih sprečava u tome da koriste taj odmor ili činjenicu da radnik, iako mu je godišnji odmor formalno odobren, zapravo nastavlja obavljati tu djelatnost ako mu u dotičnom razdoblju nije dopušteno odvajanje od djeteta koje je udomio? Ako je to slučaj, je li za stjecanje prava na naknadu nužno da je radnik tražio dopuštenje za odvajanje od djeteta poslodavac mu ga nije dao? 7. U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje, potvrdnog odgovora na četvrto pitanje i niječnog odgovora na šesto pitanje, protivi li se članku 7. stavku 1. Direktive 2003/88 odredba poput članka 122. stavka 3. točke (d) Zakona br. 272/2004 s obzirom na to da taj zakon poslodavcu ostavlja mogućnost da diskrecijski odluči hoće li dopustiti odvajanje od maloljetnika tijekom godišnjeg odmora i, ako je to slučaj, predstavlja li nemogućnost da se de facto koristi godišnji odmor, kao posljedica primjene takve zakonske odredbe, povredu prava Unije koja udovoljava uvjetima za stjecanje prava radnika na naknadu? Ako je tako, treba li takvu naknadu isplatiti država zbog povrede članka 7. te direktive ili javno tijelo koje ima svojstvo poslodavca, a koje tijekom razdoblja godišnjeg odmora nije osiguralo mogućnost odvajanja od djeteta koje je udomio? U takvoj situaciji, je li za stjecanje prava na naknadu nužno da je radnik zatražio odobrenje za odvajanje od djeteta i da mu ga poslodavac nije dao?”