MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MANUELA CAMPOSA SÁNCHEZ‑BORDONE

od 16. svibnja 2019. ( 1 )

Predmet C‑281/18 P

Repower AG

protiv

Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO)

„Žalba – Žig Europske unije – Postupak za proglašavanje žiga ništavim – Opoziv prvotne odluke žalbenog vijeća kojom je djelomično odbijen zahtjev za poništenje verbalnog žiga Europske unije REPOWER”

1. Predmetna žalba u biti se odnosi na pravnu osnovu na temelju koje žalbena vijeća EUIPO‑a mogu opozvati svoje odluke.

2. Spor je nastao kada je udruženje repowermap.org (u daljnjem tekstu: repowermap) pokušalo ishoditi poništenje žiga Europske unije („REPOWER”) čiji je nositelj bilo drugo društvo (Repower AG), u odnosu na sve proizvode i usluge obuhvaćene prijavom za registraciju.

3. Na kraju upravnog postupka peto žalbeno vijeće EUIPO‑a je odlukom od 8. veljače 2016. djelomično prihvatilo zahtjev za poništenje žiga ( 2 ). Budući da je repowermap pobijao tu odluku pred Općim sudom ( 3 ), samo žalbeno vijeće ju je opozvalo (3. kolovoza 2016.) jer je smatralo da nije dovoljno obrazložena.

4. Zatim je Repower AG protiv odluke od 3. kolovoza 2016. podnio tužbu pred Općim sudom koji ju je odbio presudom od 21. veljače 2018., protiv koje je pak podnesena žalba.

I. Pravni okvir. Uredba (EZ) br. 207/2009 ( 4 )

5. Na spor se ratione temporis primjenjuje Uredba br. 207/2009 u svojoj prvotnoj verziji, koja je izmijenjena 2015. ( 5 ) i kasnije zamijenjena Uredbom (EU) 2017/1001 ( 6 ).

6. Člankom 80. Uredbe br. 207/2009 predviđa se: „1. Kada Ured izvrši upis u registar ili donese odluku uz očitu povredu postupovnih odredbi koja se može pripisati Uredu, on mora osigurati brisanje upisa iz registra ili proglašavanje odluke ništavom. Kad u postupku sudjeluje samo jedna stranka i kad takav upis ili takva odluka povređuje njezina prava, brisanje iz registra odnosno proglašavanje odluke ništavom nalaže se čak i ako stranka nije uočila pogrešku. 2. Brisanje iz registra ili proglašavanje odluke ništavom iz stavka 1. nalaže, po službenoj dužnosti ili na zahtjev jedne od stranaka u postupku, odjel koji je izvršio upis u registar ili donio odluku. Brisanje iz registra ili proglašavanje odluke ništavom nalaže se u roku od šest mjeseci od datuma upisa u registar ili datuma donošenja odluke, nakon savjetovanja sa strankama u postupku i svim nositeljima prava na predmetni žig Zajednice koji su upisani u registar. 3. Ovim se člankom ne dovodi u pitanje pravo stranaka na podnošenje žalbe u skladu s člancima 58. i 65. ni mogućnost, u skladu s postupcima i uvjetima koji se propisuju Provedbenom uredbom, ispravka jezičnih pogrešaka ili pogrešaka u prijepisu te očitih pogrešaka u odlukama Ureda odnosno pogrešaka prilikom registracije žiga ili objave registracije koje se mogu pripisati Uredu.”

7. Članak 83. Uredbe br. 207/2009 glasi: „Ako ova Uredba, Provedbena uredba, Pravilnik o pristojbama ili poslovnik žalbenih vijeća ne sadržavaju neke odredbe o postupku, Ured uzima u obzir načela postupovnog prava koja su općepriznata u državama članicama.”

II. Okolnosti spora

A. Postupak pred EUIPO‑om

8. Repower AG nositelj je verbalnog žiga Unije „REPOWER”, registriranog za proizvode i usluge iz razreda 4., 9., 37., 39., 40. i 42. u smislu Nicanskog sporazuma ( 7 ). Te kategorije proizvoda i usluga uključuju ili se odnose, među ostalim, na električnu energiju i njezinu proizvodnju te na druge tehničke aspekte.

9. Repowermap je 3. lipnja 2013. pokrenuo postupak za proglašavanje žiga REPOWER ništavim jer je smatrao da je riječ o opisnom znaku koji nema razlikovni karakter za sve proizvode i usluge za koje je registriran ( 8 ).

10. Odjel za poništaje EUIPO‑a je odlukom od 9. srpnja 2014.: – djelomično prihvatio zahtjev za proglašavanje žiga ništavim u pogledu nekih proizvoda i usluga koji pripadaju razredima 37. ( 9 ) i 42. ( 10 ); – odbio taj zahtjev za proglašavanje žiga ništavim u pogledu svih ostalih proizvoda i usluga. – što se tiče razlikovnog karaktera znaka, istaknuo je da repowermap nije dokazao da se riječ REPOWER uobičajeno upotrebljava u trgovini za označavanje preostalih proizvoda i usluga, zbog čega bi je trebalo smatrati žigom.

11. Repowermap je odluku Odjela za poništaje pobijao pred žalbenim vijećem, koje je žalbu odbilo odlukom od 8. veljače 2016. Prema mišljenju Odjela za poništaje, znak nije bio opisni i repowermap nije podnio dokaze o tome da je znak uobičajen u pogledu spornih proizvoda i usluga.

12. Repowermap je 26. travnja 2016. Općem sudu podnio tužbu za poništenje protiv odluke žalbenog vijeća od 8. veljače 2016. (predmet T‑188/16).

13. Dok se pred Općim sudom vodio postupak povodom tužbe u predmetu T‑188/16, žalbeno je vijeće 3. kolovoza 2016. ( 11 ) odlučilo opozvati odluku od 8. veljače 2016. Navedeni je opoziv obrazložilo „nedostatkom u obrazloženju [odluke od 8. veljače 2016.]” u pogledu proizvoda i usluga, koji je „očita postupovna pogreška u smislu članka 80. Uredbe 207/2009”. Također je navelo da će pravodobno donijeti novu odluku ( 12 ), što je i učinilo 26. rujna 2016. ( 13 )

B. Pobijana presuda

14. Repower AG je 10. listopada 2016. pred Općim sudom pobijao odluku žalbenog vijeća od 3. kolovoza 2016. te pritom istaknuo četiri tužbena razloga: i. nepostojanje pravne osnove; ii. nenadležnost žalbenog vijeća za opoziv svojih odluka; iii. povredu članka 80. Uredbe br. 207/2009, EUIPO‑ovih Smjernica za ispitivanje i načelâ dobre uprave, pravne sigurnosti i pravomoćnosti te iv. nedostatak u obrazloženju.

15. Što se tiče ovog predmeta, ističem da je Repower AG u tužbi pred Općim sudom tvrdio sljedeće: – Žalbeno vijeće povrijedilo je članak 80. stavak 1. Uredbe br. 207/2009, s obzirom na to da nedostatak u obrazloženju nije postupovna pogreška, nego pogreška koja se tiče materijalnog prava ( 14 ). – Na temelju dijela A, odjeljka 6., točke 1.3.1. EUIPO‑ovih Smjernica za ispitivanje ne može se opozvati odluka protiv koje je podnesena žalba žalbenom vijeću. Navedeno načelo treba po analogiji primjenjivati na odluke žalbenih vijeća koje se pobijaju pred Općim sudom. – Činjenica da bilo koji odjel EUIPO‑a može slobodno izmijeniti predmet spora u postupcima u tijeku nije u skladu s načelima dobre uprave, pravne sigurnosti i pravomoćnosti.

16. Opći je sud u presudi od 21. veljače 2018. ( 15 ) odbio sva četiri tužbena razloga, pa stoga i tužbu društva Repower AG.

17. Opći je sud prihvatio tvrdnju da se nedostatak u obrazloženju ne može smatrati postupovnom pogreškom. Na temelju prethodne presude ( 16 ) zaključio je da „obrazloženj[e] odluke utječe na samu bit te odluke i da se nedostatak u obrazloženju ne može smatrati postupovnom pogreškom u smislu članka 80. stavka 1. Uredbe br. 207/2009”. Stoga žalbeno vijeće „pobijanu odluku […] nije moglo zasnovati na članku 80. stavku 1. Uredbe br. 207/2009” ( 17 ).

18. Na temelju te pretpostavke, Opći sud potvrdio je da „se radi povlačenja svojih odluka žalbena vijeć[a] mogu u načelu osloniti na opće pravno načelo koje dopušta povlačenje nezakonitog upravnog akta” ( 18 ). Prema njegovu mišljenju, postojanje posebne odredbe (članka 80. stavka 1. Uredbe br. 207/2009) nije prepreka tomu da se navedeno načelo primijeni, neovisno o tom članku.

19. Kako bi potkrijepio tu tvrdnju ponovno se pozvao na dvije prethodne presude samog Općeg suda ( 19 ), iz kojih proizlazi da, „čak i u slučaju da je zakonodavac uredio postupak za povlačenje akata institucije, ta institucija može povući akt na temelju općeg pravnog načela koje dopušta povlačenje nezakonitih upravnih akata, ako se poštuju određeni uvjeti [poštovanje razumnog roka i legitimnih očekivanja korisnika]” ( 20 ).

20. Prema mišljenju Općeg suda, pojam „očita postupovna pogreška” nije definiran ni u jednoj uredbi na koje se upućuje u članku 80. stavku 1. Uredbe br. 207/2009 i potonja odredba „nije posve nedvosmislen[a] i nije stoga dovoljno jas[na] da se isključi primjena članka 83. Uredbe br. 207/2009” ( 21 ).

21. Opći se sud od tog trenutka u svojoj analizi usredotočio na uvjete za primjenu prethodno navedenog općeg pravnog načela i zaključio ( 22 ) da: – je pobijana odluka (o opozivu) donesena u razumnom roku, nešto manje od šest mjeseci nakon donošenja odluke od 8. veljače 2016. – se Repower AG nije mogao pozvati na legitimna očekivanja nakon što je repowermap pobijao odluku od 8. veljače 2016. ( 23 )

22. Opći je sud odbio mogućnost da je načelo koje dopušta povlačenje bilo u sukobu s načelima dobre uprave, pravne sigurnosti i pravomoćnosti. S jedne strane, legitimno je i u interesu dobrog administrativnog upravljanja to da se isprave pogreške i propusti koji zahvaćaju odluku. S druge strane, s obzirom na to da povlačenje nezakonitog akata treba uslijediti u razumnom roku, poštuje se pravo zainteresirane osobe da se pouzda u zakonitost akta. U konačnici, odluke žalbenih vijeća koje su upravne, a ne sudske prirode nisu pravomoćne ( 24 ).

III. Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka

23. Repower AG podnio je svoju žalbu tajništvu Suda 24. travnja 2018. EUIPO i repowermap podnijeli su svoj odgovor na žalbu 25. srpnja 2018. odnosno 17. kolovoza 2018.

24. Repower AG zahtijeva od Suda da ukine pobijanu presudu i naloži EUIPO‑u snošenje troškova. EUIPO i repowermap pak od Suda traže da odbije žalbu i žalitelju naloži snošenje troškova.

25. Na raspravi održanoj 14. ožujka 2019. sudjelovali su Repower AG, EUIPO i repowermap.

IV. Ispitivanje žalbe

26. Iako je Repower AG istaknuo pet žalbenih razloga, Sud je pozvao nezavisnog odvjetnika da se u svojoj analizi usredotoči na drugi i treći žalbeni razlog ( 25 ), u okviru kojih navedeno društvo navodi: – pogrešnu primjenu općeg načela koje dopušta povlačenje upravnih akata kojom se povređuju članci 80. i 83. Uredbe br. 207/2009 (drugi žalbeni razlog); i – povredu članka 83. Uredbe br. 207/2009 jer je teret dokazivanja prebačen na žalitelja (treći žalbeni razlog).

27. Čak i ako se promijene uobičajeni načini analize žalbi, smatram da predmetna analiza može postati jasnija ako, prije nego što odgovorim na oba žalbena razloga, iznesem nekoliko uvodnih napomena u pogledu predmeta spora.

A. Uvodne napomene

1. Opće pravno načelo koje dopušta povlačenje nezakonitih akata u pravu Unije

28. Pojam „opoziv”, u najširem smislu, označava dvije pravno različite pojave koje se mogu odnositi na upravne akte čiji je sadržaj povoljan za zainteresiranu osobu: – s jedne strane, odluku kojom institucija lišava učinka svoj prethodni akt koji nije nužno nezakonit, na temelju razmatranja prikladnosti ( 26 ); i – s druge strane, „preispitivanje po službenoj dužnosti” na temelju zakonitosti, koje se nalaže (s obzirom na to da podliježe ispunjavanju određenih uvjeta) kada prethodni akt ima nedostatke zbog kojih je nezakonit ( 27 ).

29. Opoziv koji je u ovom predmetu relevantan odgovara drugoj od dviju navedenih kategorija: zapravo je riječ o preispitivanju po službenoj dužnosti koje tijelo Unije (žalbeno vijeće) jednostrano provodi u pogledu akta koji je ono samo donijelo i za koji naknadno smatra da je zahvaćen pogreškom zbog koje je nezakonit.

30. U ranijoj sudskoj praksi ( 28 ) Suda kao opće načelo zajedničko upravnom pravu šest država članica tadašnje Europske ekonomske zajednice utvrđeno je načelo o kojem je ovdje riječ. Njegova formulacija može se sažeti kako je navedeno u presudi Compte/Parlament: „svim institucijama Zajednice, koje utvrde da je akt koji su upravo donijele nezakonit, treba priznati pravo na to da ga opozovu u razumnom roku […]”, iako se na „retroaktivno povlačenje povoljnog upravnog akta općenito primjenjuju vrlo strogi uvjeti” ( 29 ).

31. Načelo se kasnije primjenjivalo u vrlo različitim područjima, poput Pravilnika o dužnosnicima i osoblju zaposlenim u institucijama Unije ( 30 ), sredstava EFSJP‑a ( 31 ), utvrđivanja proizvodnih kvota za proizvode od čelika u okviru Ugovora o EZUČ-u ( 32 ) ili utvrđivanja potpora Zajednice u sektoru sjemenki uljarica ( 33 ), među ostalim.

32. Sada neću započinjati raspravu o tome ima li to načelo ustavni status poput drugih načela kao što je načelo jednakog postupanja ( 34 ) ili pravne sigurnosti ( 35 ), s kojima je opoziv pravomoćnih akata prirodno u sukobu. Dovoljno je istaknuti da prvo načelo treba primijeniti na način da se pokuša uskladiti pravna sigurnost (čiji su odraz legitimna očekivanja korisnika akta koji je naizgled valjan) s načelom zakonitosti, odnosno interesom Unije da njezine institucije i agencije pravilno funkcioniraju ( 36 ).

33. Tijelo javne vlasti, time što se koristi svojim ovlastima za opoziv na temelju nezakonitosti, žrtvuje dio pravne sigurnosti građanina radi javnog interesa, kojim se zahtijeva da upravno postupanje s pravnog stajališta nema nedostatke. Iz toga proizlaze potrebne mjere opreza kada treba negativno utjecati na pravni položaj osobe u čiju je korist sama uprava prethodno donijela povoljni akt kojim mu je priznato subjektivno pravo ( 37 ).

34. Na temelju prethodno navedenog zaključuje se da je zakonodavac Unije ovlašten prilagođavati primjenu načela koje dopušta povlačenje nezakonitih upravnih akata čiji je sadržaj povoljan za dotične osobe. Stoga može utvrditi ograničenja koja se primjenjuju na institucije Unije u tom području, osobito kada treba zaštititi pravnu sigurnost. To je ograničenje posebno važno u postupcima inter partes jer, s obzirom na suprotstavljena stajališta dotičnih osoba, odluke o opozivu koje donosi uprava istodobno jednima idu na štetu, a drugima u korist te utječu na pravni položaj osoba koje su već računale na odluku koja je povoljna za njihove interese.

35. Stoga smatram da je zakonodavcu Unije dopušteno točno odrediti vrstu nedostataka (koji se tiču oblika ili sadržaja) i mjeru u kojoj trebaju postojati kako bi opoziv bio moguć. EUIPO i repowermap na raspravi su osporavali tu ovlast te su pritom zagovarali neograničenost općeg načela koje dopušta povlačenje nezakonitih upravnih akata u svim okolnostima.

36. Taj mi se teza ne čini uvjerljivom i njome se zapravo zanemaruje činjenica da se, čak i u sadašnjem tekstu, upućivanjem u članku 80. stavku 1. Uredbe br. 207/2009 na očite pogreške već smanjuje područje primjene tog načela. Kad bi potonje načelo imalo apsolutni doseg, zakonodavac Unije njegovu primjenjivost naprosto ne bi mogao ograničiti na pravilo sekundarnog prava jer nezakonitost akta ne ovisi o tome je li njegov nedostatak očit.

2. Primjena načela na pravo Unije u području žigova

37. U pravu Unije u području žigova, sukob između opoziva i pravne sigurnosti očituje se u članku 80. stavku 1. i članku 83. Uredbe br. 207/2009.

38. Zakonodavac je smatrao da člankom 80. treba ograničiti slučajeve u kojima odjeli EUIPO‑a mogu opozvati svoje odluke: isključivo kada su potonje odluke donesene „uz očitu povredu postupovnih odredbi”.

39. U članku 83. priznao je da „[a]ko ova Uredba [ili druge uredbe koje su iz nje proizašle] […] ne sadržavaju neke odredbe o postupku, Ured uzima u obzir načela postupovnog prava koja su općepriznata u državama članicama”.

40. Iako ću se kasnije vratiti na tumačenje obaju članaka u pobijanoj presudi, želim napomenuti da ne pronalazim nikakvu dvosmislenost u članku 80. stavku 1. Uredbe br. 207/2009. Kao i svaki pravni izraz, sintagmu „očita postupovna pogreška” ( 38 ) treba tumačiti kako bi se utvrdilo je li došlo do očite (i ozbiljne) pogreške u postupku. Međutim, osim te hermeneutičke radnje koja je zajednička svakoj primjeni pravnih pravila, u toj odredbi ne primjećujem nikakvu dvosmislenost.

41. Ne čini mi se ni da taj članak sadržava pravnu „prazninu” i to ne samo zato što se temelji na načelu inclusio unius, exclusio alterius. Prema mojem mišljenju, člankom 80. stavkom 1. Uredbe br. 207/2009 uvodi se izričito ograničenje ovlasti za opoziv koje se odnosi na pogreške koje se tiču oblika, a ne sadržaja. Da je zakonodavac htio ovlast za opoziv proširiti na potonje pogreške, nesumnjivo bi to tako utvrdio. Sud Unije preuzeo bi ulogu zakonodavca kad bi odlučio da se, u slučaju odredbe takvog sadržaja, ovlasti za opoziv mogu proširiti kako bi se popunila ta navodna praznina.

3. Opoziv odluka žalbenih vijeća

42. S teorijskog stajališta, sporna je činjenica da žalbena vijeća imaju ovlast za opoziv svojih odluka kada je protiv tih odluka u tijeku tužba pred Općim sudom. Unatoč njihovoj upravnoj prirodi, postoji određeno suglasje u pogledu kvazisudske funkcije ( 39 ) tih vijeća, općenito, i EUIPO‑a, konkretno ( 40 ). Na njih bi se analogijom mogao primijeniti isti kriterij koji vrijedi za pravosudna tijela stricto sensu, odnosno nemogućnost da po službenoj dužnosti opozovu svoje presude, čak i ako u njima a posteriori primijete pogrešku koja se tiče oblika ili sadržaja.

43. S tog gledišta (koje je, ponavljam, prije svega teorijsko), odluke koje donose žalbena vijeća jedino se mogu lišiti učinka uobičajenim sredstvima koja je zakonodavac Unije utvrdio radi preispitivanja akata njezinih institucija i agencija, odnosno podnošenjem tužbe za poništenje pred Općim sudom na koju se upućuje u članku 65. Uredbe br. 207/2009 ( 41 ).

44. Međutim, dolazi do toga da se i to pitanje prepušta slobodi zakonodavnog uređenja koju ima zakonodavac Unije. U okviru svoje margine prosudbe, potonji zakonodavac mogao je zabraniti i dopustiti da žalbena vijeća opozovu svoje odluke ako su predmet sudskog postupka.

45. U tim okolnostima treba priznati da se u članku 80. stavku 1. Uredbe br. 207/2009, kada je riječ o odlukama donesenim uz očitu povredu postupovnih odredbi, ne razlikuju odluke koje donose različiti odjeli EUIPO‑a, među kojima je upravo žalbeno vijeće. Ni Uredba o utvrđivanju pravila postupka tih žalbenih vijeća ( 42 ) ni Uredba o provedbi koja je bila na snazi u vrijeme nastanka činjenica ne sadržavaju izuzeće u tom pogledu ( 43 ).

B. Drugi žalbeni razlog

1. Argumenti stranaka

46. Repower AG prigovara što je Opći sud primijenio opće načelo koje dopušta povlačenje nezakonitih upravnih akata kako bi potvrdio pobijanu odluku. Smatra da je članak 83. Uredbe br. 207/2009 lex specialis, kojim se EUIPO‑u dopušta da primjenjuje opća načela koja se u tom području priznaju u državama članicama kada navedena uredba ima pravnu prazninu. Osim toga, tim se člankom samo dopušta pozivati se na načela zajednička državama članicama, a ne na opća načela prava Unije.

47. Prema mišljenju društva Repower AG, članak 80. Uredbe br. 207/2009 ne sadržava nikakvu pravnu prazninu, u njemu se utvrđuje neopozivo izuzeće na način da se EUIPO ovlašćuje opozvati odluku samo ako je ona zahvaćena očitom postupovnom pogreškom. Kad bi se ta ovlast proširila na druge vrste nedostataka, članak 80. izgubio bi smisao jer je zakonodavac želio da oni budu izvan dosega tog izuzeća.

48. Repower AG također prigovara da Opći sud navodi presude o opozivu Komisijinih odluka u području državnih potpora ( 44 ) ili zabranjenih sporazuma među poduzetnicima ( 45 ), na koje se primjenjuju pravila različita od pravila iz Uredbe br. 207/2009.

49. U konačnici, tvrdi da se, s gledišta sustavnog tumačenja, samo člankom 61. Uredbe br. 207/2009 predviđa opoziv akta koji provodi odjel EUIPO‑a, čija se odluka pobija pred žalbenim vijećima u postupcima ex parte. Iz toga slijedi da, s obzirom na to da ne postoji slična odredba za preispitivanje odluka u slučajevima inter partes, zakonodavac je želio da se tužbom za poništenje podnesenom pred Općim sudom ukloni mogućnost da se odluka žalbenog vijeća opozove po službenoj dužnosti.

50. Kao prvo, EUIPO i repowermap tvrde da taj žalbeni razlog nije dopušten jer se njime samo ponavljaju argumenti istaknuti u prvostupanjskom postupku o nepostojanju pravne praznine u Uredbi br. 207/2009, a da se pritom jasno ne utvrđuje pogreška koja se tiče prava koju je počinio Opći sud.

51. Podredno, EUIPO se u odnosu na meritum ne slaže s društvom Repower AG u pogledu relevantnosti presuda koje se odnose na Komisijinu ovlast za opoziv svojih odluka. Ta je sudska praksa samo izraz općeg načela koje dopušta povlačenje nezakonitih upravnih akata na temelju kojih nastaju subjektivna prava. U predmetnom su slučaju ispunjeni uvjeti koji se primjenjuju na opoziv (odnosno poštovanje razumnog roka i legitimnih očekivanja korisnika).

52. Repowermap ističe da u žalbi nije pojašnjeno u kojoj mjeri razlika u područjima (državne potpore/pravo žiga) utječe na uvjete primjene načela koje dopušta povlačenje upravnih odluka.

2. Analiza žalbenog razloga

a) Dopuštenost

53. Na temelju članka 169. stavka 2. Poslovnika Suda, „[ž]albeni razlozi i argumenti precizno navode dijelove obrazloženja odluke Općeg suda koji se pobijaju”.

54. Iako se prilikom primjene tog pravila ne bi smio slijediti suviše formalistički pristup, to se pravilo ne može ni zanemariti. Sud je upravo u području žigova Unije pojasnio da, kada žalitelj osporava tumačenje ili primjenu prava Unije koju je dao Opći sud, o pravnim argumentima ocijenjenima u prvom stupnju može se ponovno raspravljati tijekom žalbenog postupka ( 46 ).

55. Budući da se Repower AG pred Općim sudom pozvao na povredu članka 80. Uredbe br. 207/2009 i da je njegov razlog za poništenje u tom pogledu odbijen u presudi, ne bi bilo ništa neobično u tome da se argumenti izneseni u prvom stupnju također istaknu u žalbenom postupku i da se u toj fazi postupka usmjere protiv odgovarajućih obrazloženja Općeg suda.

56. Međutim, nemoguće je zanemariti činjenicu da Repower AG, koji je obvezan točno naznačiti sporne dijelove pobijane presude, u točkama 31. do 41. svoje žalbe, koje se odnose na drugi žalbeni razlog, nije točno naveo konkretne točke ili odlomke presude koju pobija. Na taj način nije poštovao obvezu iz članka 169. stavka 2. Poslovnika Suda ni sudsku praksu kojom se ona tumači i prema kojoj u žalbi treba točno naznačiti sporne dijelove presude čije se ukidanje traži ( 47 ).

57. Točno je da je Repower AG na raspravi, u odgovoru na pitanje vijeća, pojasnio da se drugi žalbeni razlog odnosi na točke 65. i 66. pobijane presude. Ako zanemari nepravodobnost tog pojašnjenja, Sud bi mogao prihvatiti razlog kad svoju sudsku praksu ne bi tumačio tako strogo. Naime, unatoč svemu, druge stranke i sam Sud mogli su, osobito u usmenom dijelu postupka, utvrditi sporne točke na kojima se temelji drugi žalbeni razlog.

58. Ukratko, s gledišta postupovne ortodoksije i doslovnim pridržavanjem sudske prakse, drugi žalbeni razlog treba proglasiti nedopuštenim. Međutim, za slučaj da se Sud ne složi s time, iznijet ću svoje mišljenje o pogreškama koje se tiču prava koje se u njemu (nedovoljno strogo) pripisuju pobijanoj presudi.

b) Meritum

59. Repower AG navodi ( 48 ) da zakonodavac nije predvidio ovlast žalbenih vijeća za preispitivanje akata po službenoj dužnosti, a tu tvrdnju ponavlja u trećem žalbenom razlogu ( 49 ). Iz prethodno navedenih razloga smatram da se njegova teza o tom pitanju ne može prihvatiti.

60. Suprotno tomu, drugi žalbeni razlog može se prihvatiti ako se dokaže da je Opći sud samo trebao primijeniti članak 80. Uredbe br. 207/2009.

1) Samodostatnost članka 80.

61. Kao što sam već naveo u uvodnim napomenama, slažem se s društvom Repower AG da je zakonodavac Unije, u članku 80. stavku 1. Uredbe br. 207/2009, odlučio razloge za opoziv kojima se EUIPO može poslužiti ograničiti na slučajeve odluka donesenih „uz očitu povredu postupovnih odredbi”.

62. Ta je mogućnost, koja je jasno izražena u odredbi, pokazatelj ovlasti zakonodavca da prilagodi, uključujući tako da ga ograniči, pozivanje na načelo koje dopušta povlačenje, koje provode institucije i agencije Unije ( 50 ). Ona se stoga nalaže EUIPO‑u i sudskim tijelima koja nadziru rad tog ureda.

63. Prema mojem mišljenju, članak 80. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 samodostatno je pravilo u smislu da se u njemu utvrđuje opseg ovlasti za opoziv. Stoga ne treba izlaziti iz tog opsega kako bi se smatralo da se razlozi za opoziv koji su iz njega isključeni (na primjer pogreške koje se tiču sadržaja) mogu ponovno uzeti u obzir u skladu s općim načelom ili člankom 83. iste uredbe. Potonja odredba uzima se u obzir samo ako Uredba (ili druge uredbe koje su iz nje proizašle) ne sadržava druge odredbe, a ovdje to nije slučaj.

64. Na temelju tih pretpostavki, ne slažem se s Općim sudom kada se poziva na neke svoje presude ( 51 ) kako bi potkrijepio sličnost ovog slučaja sa slučajem iz članka 9. Uredbe br. 659/1999 ( 52 ). Opći je sud u tim presudama protumačio da Komisija u svim okolnostima (u određenim uvjetima u pogledu roka i legitimnih očekivanja svojih adresata) može opozvati svoje nezakonite akte, neovisno o navedenom članku 9. Uredbe br. 659/1999.

65. Bez potrebe da se sada očitujem o tumačenju članka 9. Uredbe br. 659/1999, dovoljno je istaknuti da se pravna struktura članka 80. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 uvelike razlikuje od tog članka 9. Prema mojem mišljenju, člankom 9. Uredbe br. 659/1999 predviđa se jedinstveni slučaj (netočni podaci koje su dostavile stranke) kojim se ne isključuju drugi razlozi za opoziv. Suprotno tomu, člankom 80. stavkom 1., područje se, recimo to tako, iscrpljuje kada se opoziv samo dopušta ako postoji očita postupovna pogreška.

66. Zbog drukčijeg zakonodavnog okvira obiju odredbi u teoriji se može izvesti zaključak o općoj primjenjivosti načela koje dopušta povlačenje nezakonitih akata koja prelazi okvir članka 9. Uredbe br. 659/1999, ali ne u odnosu na članak 80. stavak 1. Uredbe br. 207/2009.

67. Stoga bi trebalo prihvatiti drugi žalbeni razlog u tom pogledu. Međutim, to prihvaćanje ne bi nužno dovelo do ukidanja pobijane presude za slučaj da je Opći sud, unatoč svemu, pravilno utvrdio pogrešku koja je nastala u okviru prve odluke žalbenog vijeća. S obzirom na ono što ću u nastavku navesti, čini mi se da Opći sud nije pravilno utvrdio tu pogrešku.

2) Priroda pogreške u pobijanoj odluci

68. Opći je sud u pobijanoj presudi ponovno uputio na svoju drugu presudu ( 53 ) i potvrdio da „obrazloženj[e] odluke utječe na samu bit te odluke i da se nedostatak u obrazloženju ne može smatrati postupovnom pogreškom u smislu članka 80. stavka 1. Uredbe br. 207/2009” ( 54 ). Na toj je osnovi odbio ocjenu žalbenog vijeća, koje je nedostatak u obrazloženju u prvoj od svojih odluka kvalificiralo kao postupovnu pogrešku ( 55 ).

69. Međutim, smatram da ta pretpostavka nije pravno utemeljena i da je žalbeno vijeće bilo u pravu kada je nedostatak u obrazloženju okvalificiralo kao postupovnu pogrešku.

70. Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, „obveza obrazlaganja predstavlja bitan postupovni zahtjev koji se mora razlikovati od pitanja osnovanosti obrazloženja, koje se odnosi na materijalnu zakonitost osporenog akta Unije” ( 56 ).

71. Ako se obveza obrazlaganja akta ne ispuni (zbog nepostojanja obrazloženja ili nedostatka u obrazloženju, kada je taj nedostatak relevantan), taj akt zahvaćen je formalnom ili postupovnom pogreškom, ali ne i pogreškom koja se tiče sadržaja. Obrazloženje predstavlja „bitnu postupovnu pretpostavku” ( 57 ), odnosno neophodni dio postupka koji dovodi do donošenja konačne odluke i njezina vanjskog uređenja. Suprotno tomu, o tome jesu li razlozi izneseni u odluci točni s pravnog aspekta odlučuje se u okviru rasprave o meritumu, odnosno u okviru nadzora materijalne zakonitosti tog akta.

72. Poštovanje obveze obrazlaganja mora se ocjenjivati ne samo s obzirom na tekst akta nego i na njegov kontekst te na sva pravna pravila kojima se uređuje dotično područje ( 58 ). Ispitivanje obrazloženja ima izražajnu kazuističku prirodu na način da se, s obzirom na kontekst i područje odluke, izvršavanje sličnog intenziteta može, ovisno o okolnostima, kvalificirati kao dostatno, nedostatno ili nepostojeće obrazloženje.

73. Iz dopisa od 22. lipnja 2016., koji je žalbeno vijeće poslalo strankama, proizlazi da je to vijeće utvrdilo „povodom tužbe pred Sudom Europske unije” (odnosi se na tužbu koju je podnio repowermap i koja je dovela do trenutačno prekinutog postupka u predmetu T‑188/16) nedostatak u obrazloženju, u smislu članka 75. Uredbe br. 207/2009.

74. Naime, repowermap je u točkama 94. i 95. svoje tužbe pred Općim sudom prigovorio da odluka žalbenog vijeća (koja je kasnije opozvana) ne sadržava nijednu točku, pa čak ni rečenicu, u kojoj se ispituju razlozi zbog kojih sporni znak nije opisni u odnosu na proizvode i usluge. Ponavljam da je žalbeno vijeće nakon tih tvrdnji opozvalo svoju odluku od 8. veljače 2016.

75. Slijedom toga, pogreška koju je priznalo žalbeno vijeće odnosila se na nedostatak u obrazloženju njegove odluke od 8. veljače 2016. Kao što je to kasnije pravilno ocijenilo to vijeće, mogla se okvalificirati kao postupovna pogreška. Nijedna stranka u biti ne osporava nedostatak u obrazloženju ni očitu prirodu tog nedostatka, u smislu članka 80. stavka 1. Uredbe br. 207/2009.

76. U tim okolnostima smatram da je Opći sud povrijedio članak 80. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 time što je u točki 59. pobijane presude utvrdio da žalbeno vijeće pobijanu odluku nije moglo temeljiti na toj odredbi.

3) Postupovne posljedice prihvaćanja drugog žalbenog razloga

77. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, „ako obrazloženje presude [Općeg] suda otkrije povredu prava Unije, ali se izreka čini utemeljenom na drugim pravnim razlozima, takva povreda nije dovoljna da bi dovela do ukidanja te presude te obrazloženje treba zamijeniti novim” ( 59 ). Ta bi povreda, naprotiv, dovela do neosnovanosti i stoga neučinkovitosti naknadne argumentacije iz presude koja se na njoj temelji ( 60 ).

78. Opći je sud u ovom predmetu konačno potvrdio, iako na temelju argumenata koje smatram pogrešnima, odluku kojom je opozvana prethodna odluka i koju je žalbeno vijeće donijelo 3. kolovoza 2016. Ako je, kao što to smatram, taj opoziv u skladu s člankom 80. stavkom 1. Uredbe br. 207/2009, trebalo bi (ako se prevlada prepreka nedopuštenosti) zamijeniti odgovarajuća obrazloženja iz presude drugim obrazloženjima kojima se potvrđuje kvalifikacija očite postupovne pogreške, na koju se žalbeno vijeće poziva kako bi opozvalo svoju odluku od 8. veljače 2016.

C. Treći žalbeni razlog

1. Argumenti stranaka

79. Repower AG prigovara Općem sudu da je primjenom članka 83. Uredbe br. 207/2009 prebacio teret dokazivanja te time povrijedio pravila u tom pogledu. Tvrdi da je, s obzirom na to da se EUIPO pozvao na opće načelo koje dopušta povlačenje nezakonitih upravnih akata, na tom tijelu bilo da dokaže postojanje takvog načela u svim državama članicama. Suprotno tvrdnjama Općeg suda, od društva Repower AG nije se moglo tražiti da pruži podatke o nekoj državi članici koja ne priznaje navedeno načelo.

80. Prema mišljenju društva Repower AG, u članku 83. Uredbe br. 207/2009 upućuje se isključivo na postupovna pravila država članica u području žigova. Međutim, u dotičnim državama ne postoji zajedničko načelo kojim se predviđa mogućnost opoziva odluka koje su donijeli nacionalni uredi za žigove.

81. EUIPO i repowermap smatraju da treći žalbeni razlog proizlazi iz pogrešnog shvaćanja pobijane presude i da Opći sud nije prebacio teret dokazivanja. Jednostavno je podsjetio da je načelo koje dopušta povlačenje nezakonitih upravnih akata zajedničko državama članicama, kao što je to Sud priznao već u svojim prvim presudama i kao što su to sudovi Unije stalno ponavljali u svojim odlukama. U tom se kontekstu u pobijanoj presudi društvu Repower AG prigovara da nije podnio nijedan dokaz o nepostojanju tog načela u pravnom poretku neke države članice.

82. Repowermap dodaje da je zadaća općeg pravnog načela da posluži kao smjernica za tumačenje i da ispravi neželjene učinke pravila, zbog čega njegovo dokazivanje ne bi bilo nužno jer je zajamčeno u sudskoj praksi.

2. Analiza žalbenog razloga

83. Na raspravi se razmatralo je li Opći sud izravno primijenio opće načelo koje dopušta povlačenje nezakonitih upravnih akata ili je to učinio primjenom članka 83. Uredbe br. 207/2009.

84. Dvojba proizlazi iz teksta posljednje rečenice u točki 66. pobijane presude, jedne od rijetkih rečenica u kojima Opći sud upućuje na navedeni članak 83. U toj rečenici osobito se navodi da „budući da pojam očito postupovne pogreške nije definiran u gore navedenim uredbama, članak 80. stavak 1. Uredbe br. 207/2009 […] nije posve nedvosmislen i nije stoga dovoljno jasan da se isključi primjena članka 83. Uredbe br. 207/2009”.

85. Iz točaka 62. do 65. pobijane presude proizlazi, prema mojem mišljenju, da je Opći sud želio izravno primijeniti opće načelo koje dopušta povlačenje nezakonitih akata nakon što je ocijenio da postoji praznina u članku 80. Uredbe br. 207/2009. Smatram da je to pravi ratio presude i da se u njezinoj točki 66. samo dodaje hipotetsko upućivanje na članak 83. Jedina točka (točka 93.) presude koja se u biti posebno odnosi na tu odredbu izražena je kao odgovor na tužiteljevu dodatnu tvrdnju, a ne kao ključni argument za odbijanje njegove tužbe.

86. Stoga u tom kontekstu Opći sud podredno upućuje na članak 83. Uredbe br. 207/2009, a ne kao ratio decidendi izreke. Iz toga slijedi da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, treći žalbeni razlog treba proglasiti bespredmetnim jer njegovo moguće prihvaćanje ne može dovesti do ukidanja pobijane presude ( 61 ).

87. Međutim, za slučaj da se Sud ne složi s tom ocjenom, podredno ću se očitovati o osnovanosti žalbenog razloga.

88. U skladu s Općim sudom, Repower AG tvrdio je da „EUIPO mora izložiti opća načela nacionalnog prava oslanjajući se na načela primjenjiva bez iznimke u svim državama članicama” ( 62 ).

89. Opći sud odbio je tu tvrdnju jer je smatrao da je načelo koje dopušta povlačenje nezakonitih akata zajedničko svim državama članicama, kao što je to navedeno u prvim presudama Suda ( 63 ) i što su kasnije potvrdili Sud i Opći sud ( 64 ).

90. Međutim, ako se prihvati pretpostavka o primjenjivosti članka 83., što je slučaj u ovom predmetu, nakon što se isključi primjena članka 80. Uredbe br. 207/2009, nije bilo toliko važno odvagnuti oblike načela koje dopušta povlačenje općenito, ili odvagnuti njegovo tumačenje u sudskoj praksi, nego tumačiti članak 83. Uredbe br. 207/2009 u skladu s kojim, ako ta uredba ne sadržava neke odredbe o postupku, „Ured uzima u obzir načela postupovnog prava koja su općepriznata u državama članicama” ( 65 ).

91. Drugim riječima, s obzirom na to da je prihvaćeno postojanje praznine (quod non) u članku 80. Uredbe br. 207/2009, trebalo je ispitati primjenjuje li se navedeno načelo, i u kojim uvjetima, na opoziv odluka nacionalnih ureda za žigove (uključujući žalbena vijeća), u skladu s nacionalnim pravima. EUIPO je trebao dokazati tu činjenicu.

92. Opći je sud prigovorio društvu Repower AG što nije „da[o] primjer ni za jednu državu članicu u kojoj to načelo ne bi bilo priznato” ( 66 ). Međutim, ponavljam da je Opći sud u biti od EUIPO‑a trebao tražiti da podnese dokaz u tom posebnom području (a ne općenito) kako bi dokazao u kojim se uvjetima zakonodavstvima država članica dopušta da njihovi nacionalni uredi za žigove opozovu svoje odluke.

93. Ukratko, ako se moja analiza o njegovoj bespredmetnosti ne prihvati, taj žalbeni razlog treba prihvatiti.

94. To prihvaćanje može samo imati za posljedicu vraćanje predmeta Općem sudu, uzimajući u obzir da se EUIPO, kako bi potkrijepio svoju tezu u korist opozivu žalbenog vijeća, ni u kojem trenutku nije pozvao ( 67 ) na članak 83. Uredbe br. 207/2009.

95. U tim okolnostima, Opći bi sud trebao EUIPO‑u dati rok za podnošenje dokaza o tome kako se u pravu država članica primjenjuje načelo koje dopušta povlačenje odluka koje donose uredi za žigove ( 68 ).

V. Troškovi

96. Budući da se ovo mišljenje odnosi samo na dva od pet žalbenih razloga, ne mogu se očitovati o snošenju troškova, koje bi trebalo snositi (na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda) da je žalbeni razlog društva Repower AG u cijelosti neosnovan.

VI. Zaključak

97. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da: 1. Proglasi nedopuštenim, ili podredno odbije, drugi žalbeni razlog koji je Repower AG podnio protiv presude Općeg suda od 21. veljače 2018. donesene u predmetu T‑727/16, Repower/EUIPO – repowermap.org (REPOWER). 2. Odbije kao bespredmetan treći žalbeni razlog navedene žalbe ili ga, podredno, prihvati i vrati predmet Općem sudu.

( 1 ) Izvorni jezik: španjolski

( 2 ) Odluka od 8. veljače 2016., predmet R 2311/2014/-5

( 3 ) Postupak u predmetu T‑188/16, repowermap/EUIPO – Repower (REPOWER), prekinut pred Općim sudom

( 4 ) Uredba Vijeća od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.)

( 5 ) Uredba (EU) 2015/2424 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2015. o izmjeni Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 o žigu Zajednice i Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95, o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice te o stavljanju izvan snage Uredbe Komisije (EZ) br. 2869/95 o pristojbama koje se plaćaju Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (SL 2015., L 341, str. 21. i ispravci SL 2016., L 71, str. 322., SL 2016., L 110, str. 4. i SL 2016., L 267, str. 1.)

( 6 ) Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2017. o žigu Europske unije (SL 2017., L 154, str. 1.)

( 7 ) O međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga za registraciju žigova od 15. lipnja 1957., izmijenjen 28. rujna 1979.

( 8 ) Pozvao se u tom smislu na članak 52. stavak 1. točku (a), u vezi s člankom 7. stavkom 1. točkama (b) i (c) Uredbe br. 207/2009.

( 9 ) Naveo je sljedeće: „usluge izgradnje; usluge popravka; instalacijske usluge; izgradnja i popravak te održavanje uređaja za prijenos i uređaja za distribuciju, uređaja srednjeg i visokog napona, uređaja za javnu rasvjetu i električnih uređaja; izgradnja, popravak i održavanje uređaja za distribuciju struje; postavljanje i održavanje transformatorskih stanica i postrojenja za distribuciju električne energije; postavljanje i održavanje javne rasvjete ulica; izgradnja, postavljanje i održavanje velikih tvornica velikih toplinskih crpki; savjetovanje na području prethodno navedenih usluga”.

( 10 ) Konkretno je istaknuo: „usluge na znanstvenom i tehnološkom području i povezane usluge istraživanja i razvoja; tehničko ispitivanje električnih instalacija; inženjerske usluge u vezi s djelatnostima certificiranja, brojenja, izvještavanja kao i nadzora instalacija u pogledu opskrbe energijom”.

( 11 ) Predmet R 2311/2014-5 (REV)

( 12 ) Točke 16. do 18. odluke od 3. kolovoza 2016.

( 13 ) Odluka od 26. rujna 2016. nije relevantna za ovu žalbu. Repower AG i repowermap pobijali su tu odluku pred Općim sudom koji je prekinuo postupke do donošenja presude u ovom žalbenom postupku.

( 14 ) U odgovoru na pitanje Općeg suda, dodao je da opće pravno načelo koje dopušta povlačenje nezakonitog upravnog akta nije moglo poslužiti kao pravna osnova za pobijanu odluku.

( 15 ) Presuda Repower/EUIPO – repowermap.org (REPOWER) (T‑727/16, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2018:88)

( 16 ) Presuda od 22. studenoga 2011., mPAY24/OAMI – Ultra (MPAY24) (T‑275/10, neobjavljena, EU:T:2011:683)

( 17 ) Pobijana presuda, točke 57. i 59.

( 18 ) Ibidem, točka 61.

( 19 ) Presude od 12. rujna 2007., González i Díez/Komisija (T‑25/04, EU:T:2007:257, t. 97.) i od 18. rujna 2015., Deutsche Post/Komisija (T‑421/07 RENV, EU:T:2015:654, t. 47.); vidjeti točke 63. do 65. pobijane presude.

( 20 ) Pobijana presuda, točka 65.

( 21 ) Ibidem, točka 66.

( 22 ) Ibidem, točke 67. do 82.

( 23 ) Dodao je da je manjkavo obrazloženje odluke od 8. veljače 2016. u pogledu veze spornog žiga s preostalim proizvodima i uslugama trebalo kod društva Repower AG, kao gospodarskog subjekta koji postupa s dužnom pažnjom, pobuditi sumnje u pogledu njezine zakonitosti. U tu je svrhu naveo presude od 12. veljače 2008., CELF i ministre de la Culture et de la Communication (C‑199/06, EU:C:2008:79, t. 68.) i od 20. lipnja 1991., Cargill/Komisija (C‑248/89, EU:C:1991:264, t. 22.).

( 24 ) Točke 84. do 86. pobijane presude

( 25 ) Prvi žalbeni razlog temelji se na povredi članka 188. Poslovnika Općeg suda, četvrti na povredi legitimnih očekivanja društva Repower AG, a peti na pogrešci u obrazloženju.

( 26 ) Paradigmatski primjer opoziva u tom smislu nalazi se u članku 50. UEU‑a.

( 27 ) To je konkretno slučaj s člankom 80. Uredbe br. 207/2009. U jezičnim verzijama koje sam uzeo u obzir (engleska, francuska, nizozemska, njemačka, portugalska, španjolska i talijanska) upotrijebljena je riječ „opoziv”, ili neka druga slična riječ iz njihova jezika, za upućivanje na akt kojim se lišava učinka prethodni akt zbog njegove nezakonitosti. Kako bih zadržao usklađenost s propisima Unije, koristit ću se izrazom opoziv (a ne „preispitivanje po službenoj dužnosti”), kao i glagolskim oblikom te riječi.

( 28 ) U presudi od 12. srpnja 1957., Algera i dr./Asamblea Común (7/56 i 3/57 do 7/57, EU:C:1957:7, str. 116.)

( 29 ) Presuda od 17. travnja 1997., (C‑90/95 P, EU:C:1997:198, t. 35.)

( 30 ) Osim presude od 12. srpnja 1957., Algera i dr./Asamblea Común (7/56 i 3/57 do 7/57, EU:C:1957:7), vidjeti i presudu od 9. ožujka 1978., Herpels/Komisija (54/77, EU:C:1978:45, t. 38.).

( 31 ) Presuda od 26. veljače 1987., Consorzio Cooperative d’Abruzzo (15/85, EU:C:1987:111, t. 12. i sljedeće točke)

( 32 ) Presuda od 3. ožujka 1982., Alpha Steel/Komisija (14/81, EU:C:1982:76, t. 10. i 11.)

( 33 ) Presuda od 20. lipnja 1991., Cargill/Komisija (C‑248/89, EU:C:1991:264, t. 20.)

( 34 ) Presuda od 15. listopada 2009., Audiolux i dr. (C‑101/08, EU:C:2009:626, t. 53. i 54.)

( 35 ) Vidjeti osobito presudu od 13. siječnja 2014., Kühne & Heitz (C‑453/00, EU:C:2004:17, t. 24.).

( 36 ) Tako je izričito pojašnjeno u presudi od 22. ožujka 1961., Snupat (42/59 i 49/59, EU:C:1961:5, t. 76.).

( 37 ) Dokaz je za to tekst treće rečenice članka III‑36. stavka 3. ReNEUAL Model Rules on EU Administrative Proceduree – Book III – Single Case Decision‑Making (ReNEUAL SC 2014., str. 94.), u čijim je objašnjenjima navedeno da navedeni članak „empowers public authorities only under very restrictive conditions to withdraw such a decision” (str. 141., točka 138.). Iako ta pravila nisu obvezujuća, njima se dokazuje osjetljivost razvijena u upravnom pravu većine država članica.

( 38 ) U tom kontekstu, „očito” je sinonim za „očigledno”, odnosno pridjev koji je više u skladu s pridjevom upotrijebljenim u drugim jezičnim verzijama, poput francuske („manifeste”) ili njemačke („offensichtlich”). U engleskoj verziji upotrijebljen je pridjev „obvious”.

( 39 ) Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika Y. Bota u predmetu OHIM/National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2013:782, t. 93.); u odnosu na ista žalbena vijeća, ali Ureda Zajednice za biljne sorte (CPVO), vidjeti presudu od 21. svibnja 2015., Schräder/CPVO (C‑546/12 P, EU:C:2015:332, t. 73.).

( 40 ) Njihove nadležnosti nisu ograničene na preispitivanje akata javne uprave, nego se njima otvara put za pribjegavanje pravnim sredstvima Unije točnim određivanjem činjeničnih i pravnih pitanja o kojima valja raspraviti pred Općim sudom. Vidjeti presudu od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul (C‑29/05, EU:C:2007:162, t. 53. i 54.)

( 41 ) Sadržaj je ostao isti u članku 72. Uredbe br. 2017/1001.

( 42 ) Uredba Komisije (EZ) br. 216/96 od 5. veljače 1996. o utvrđivanju pravila postupka žalbenih vijeća Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (SL 1996., L 28, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 116.), izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 2082/2004 od 6. prosinca 2004. (SL 2004., L 360, str. 8.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 82.), i stavljena izvan snage Delegiranom uredbom Komisije (EU) 2017/1430 od 18. svibnja 2017. o dopuni Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 i kojom se stavljaju izvan snage uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 i (EZ) br. 216/96 (SL 2017., L 205, str. 1.)

( 43 ) Uredba Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice (SL 1995., L 303, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.)

( 44 ) Upućuje na presude od 12. rujna 2007., González y Díez/Komisija (T‑25/04, EU:T:2007:257) i od 18. rujna 2015., Deutsche Post/Komisija (T‑421/07 RENV, EU:T:2015:654).

( 45 ) Upućuje na presudu od 15. srpnja 2015., Socitrel i Companhia Previdente/Komisija (T‑413/10 i T‑414/10, EU:T:2015:500, t. 187.).

( 46 ) „Ako žalitelj tako ne bi mogao temeljiti svoju žalbu na žalbenim razlozima i argumentima već upotrijebljenima pred Općim sudom, taj bi postupak jednim dijelom bio lišen svojeg smisla.” Presude od 10. svibnja 2012., Rubinstein i L’Oréal/OHIM (C‑100/11 P, EU:C:2012:285, t. 110.) i od 17. ožujka 2016., Naazneen Investments/OHIM (C‑252/15 P, EU:C:2016:178, t. 24. i navedena sudska praksa)

( 47 ) Vidjeti, na primjer, presudu od 28. veljače 2018., mobile.de/EUIPO (C‑418/16 P, EU:C:2018:128, t. 35. i navedena sudska praksa).

( 48 ) Točka 36. žalbe

( 49 ) Točka 48. žalbe

( 50 ) Vidjeti točku 34. ovog mišljenja.

( 51 ) Vidjeti bilješku 44. ovog mišljenja.

( 52 ) „Komisija može opozvati odluku donesenu u skladu s člankom 4. stavcima 2. ili 3., ili člankom 7. stavcima 2., 3. ili 4., nakon što je dotičnoj državi članici pružila priliku za iznošenje svojih primjedbi, a u slučaju kada se odluka [o državnoj potpori] temeljila na netočnim podacima dostavljenim tijekom postupka koji su bili presudnim čimbenikom u donošenju odluke”. Uredba Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [108. UFEU‑a] (SL 1999., L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.)

( 53 ) Pozvao se na presudu od 22. studenoga 2011., MPAY24 (T‑275/10, EU:T:2011:683).

( 54 ) Pobijana presuda, točka 57.

( 55 ) Ibidem, točka 59.

( 56 ) Među ostalim presude od 25. srpnja 2018., Španjolska/Komisija (C‑588/17 P, neobjavljena, EU:C:2018:607, t. 74.); od 14. rujna 2016., Trafilerie Meridionali/Komisija (C‑519/15, EU:C:2016:682, t. 40.) i od 2. travnja 1998., Komisija/Systraval i Brink’s France (C‑367/95 P, EU:C:1998:154, t. 63. i 67. i navedena sudska praksa).

( 57 ) Presuda od 14. listopada 2010., Deutsche Telekom/Komisija (C‑280/08 P, EU:C:2010:603, t. 130.)

( 58 ) Presude od 7. veljače 2018., American Express (C‑643/16, EU:C:2018:67, t. 73.) i od 16. lipnja 2015., Gauweiler i dr. (C‑62/14, EU:C:2015:400, t. 70. i navedena sudska praksa)

( 59 ) Vidjeti presudu od 9. lipnja 2011., Diputación Foral de Vizcaya i dr./Komisija (C‑465/09 P do C‑470/09 P, neobjavljena, EU:C:2011:372, t. 171. i navedena sudska praksa) i novije rješenje od 22. studenoga 2018., King/Komisija (C‑412/18 P, neobjavljeno; EU:C:2018:947, t. 18.).

( 60 ) Barem u točkama 60. do 91. pobijane presude.

( 61 ) Vidjeti, na primjer, rješenje od 11. lipnja 2015., Faci/Komisija (C‑291/14, neobjavljeno, EU:C:2015:398, t. 50. i navedena sudska praksa).

( 62 ) Točka 93. pobijane presude

( 63 ) Pozvao se na presude od 12. srpnja 1957., Algera i dr./Asamblea Común (7/56 i 3/57 do 7/57, EU:C:1957:7, str. 115. i 116.); od 22. ožujka 1961., Snupat/Alta Autoridad (42/59 i 49/59, EU:C:1961:5, str. 160.) i od 13. srpnja 1965., Lemmerz‑Werke/Alta Autoridad (111/63, EU:C:1965:76, str. 852.).

( 64 ) Naveo je presude od 3. ožujka 1982., Alpha Steel/Komisija (14/81, EU:C:1982:76, t. 10.); od 5. prosinca 2000., Gooch/Komisija (T‑197/99, EU:T:2000:282, t. 53.); od 12. rujna 2007., González i Díez/Komisija (T‑25/04, EU:T:2007:257, t. 97.) i od 11. srpnja 2013., BVGD/Komisija (T‑104/07 i T‑339/08, neobjavljena, EU:T:2013:366, t. 63.).

( 65 ) Moje isticanje

( 66 ) Točka 93. pobijane presude

( 67 ) Na tu se odredbu jedva uputilo kada se raspravljalo u korist ovlasti žalbenih vijeća da zbog nedostatka u obrazloženju opozovu akt, na temelju članka 80. stavka 1. Uredbe br. 207/2009.

( 68 ) U pogledu razmjene informacija između Ureda i nadležnih tijela država članica vidjeti članak 20. Provedbene uredbe Komisije (EU) 2018/626 оd 5. ožujka 2018. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu određenih odredbi Uredbe 2017/1001 i o stavljanju izvan snage Provedbene uredbe (EU) 2017/1431 (SL 2018., L 104, str. 37.).