Privremena verzija

MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

PRIITA PIKAMÄEA

od 26. siječnja 2023.( )

Predmet C-660/21

Procureur de la République

Kazneni postupak

protiv

osobe K. B.,

osobe F. S.

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal correctionnel de Villefranche-sur-Saône (Sud za lakša kaznena djela u Villefranche-sur-Saôneu, Francuska)

„Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Članak 82. stavak 2. UFEU-a – Načela uzajamnog povjerenja i priznavanja – Pravo na informiranje u okviru kaznenih postupaka – Pravo osobe na informiranje o njezinu pravu da se brani šutnjom – Direktiva 2012/13/EU – Članci 3. i 4. – Prava obrane – Djelotvorna sudska zaštita – Nacionalna sudska praksa kojom se kaznenom sudu zabranjuje da po službenoj dužnosti utvrdi povredu postupovnih prava koja proizlaze iz prava Unije – Postupovna autonomija država članica – Načela ekvivalentnosti i djelotvornosti”





1. „Ujedinjeni u različitosti” moto je Europske unije( ) te su takvi uvjeti izazova s kojim se suočava u svojem nastajanju jer ravnotežu između tih dviju vrijednosti može biti teško postići. Isto vrijedi u području pravosudne suradnje u kaznenim stvarima, koja tradicionalno upućuje na nacionalnu suverenost i konkretnije na kazneni postupak koji se pravilno smatra „jednim od kaznenih područja koje je najviše ukorijenjeno u pravne tradicije ili pravno obrazovanje država, odnosno u njihove kulturne tradicije ili, ukratko, u njihovu kulturu”( ).

2. Ovaj se predmet odnosi upravo na osjetljivo pitanje zadaće kaznenog suda tijekom faze suđenja, pri čemu Sud treba odgovoriti na sljedeće pitanje: je li sud ovlašten po službenoj dužnosti utvrditi povredu postupka koja se temelji na povredi prava okrivljenika da ga se informira o njegovu pravu da se brani šutnjom?

I. Pravni okvir

A. Pravo Unije

3. U okviru ovog predmeta relevantni su članak 82. stavak 2. UFEU-a, članci 3. i 4. te članak 8. stavak 2. Direktive 2012/13/EU( ), članak 47. i članak 48. stavak 2. Povelje europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

Francusko pravo

4. Člankom 63-1. codea de procédure pénale (Zakonik o kaznenom postupku, u daljnjem tekstu: ZKP) predviđa se:

„Osobu koja je smještena u pritvor viši službenik pravosudne policije ili niži službenik pravosudne policije pod njegovim nadzorom, na jeziku koji ona razumije, po potrebi upotrebom obrasca koji se predviđa u trećoj alineji, odmah obavještava o:

1° njezinu smještanju u pritvor kao i o trajanju mjere te njezinu mogućem produljenju ili produljenjima;

2° kvalifikaciji, datumu i mjestu navodnog kažnjivog djela za koje se sumnjiči da je počinila ili pokušala počiniti, kao i o razlozima navedenima u članku 62-2. podstavcima 1. do 6. koji opravdavaju njezino smještanje u pritvor;

3° činjenici da ima pravo:

– obavijestiti blisku osobu ili poslodavca kao i, ako ima strano državljanstvo, konzularna tijela države čiji je državljanin i, po potrebi, komunicirati s tim osobama u skladu s člankom 63-2.;

– na liječnički pregled u skladu s člankom 63-3.;

– na pomoć odvjetnika u skladu s člancima 63-3-1. do 63-4-3.;

– po potrebi, na usmenog prevoditelja;

– u najkraćem mogućem roku i najkasnije prije eventualnog produljenja pritvora, uvida u dokumente navedene u članku 63-4-1.;

– podnijeti očitovanja državnom odvjetniku ili, po potrebi, sucu nadležnom za određivanje pritvora, ako taj sudac odluči o eventualnom produljenju pritvora, kako bi se ukinula ta mjera. Ako osoba nije izvedena pred suca, ona može usmeno iznijeti svoja očitovanja koja se bilježe u zapisniku sa saslušanja koji se prosljeđuje sucu prije nego što odluči o produljenju mjere;

– na saslušanju, nakon što je potvrdila svoj identitet, dati izjave, odgovoriti na pitanja koja su joj postavljena ili šutjeti.

Ako je osoba gluha i ne zna čitati ni pisati, treba imati tumača znakovnog jezika ili bilo koju drugu kvalificiranu osobu koja vlada jezikom ili načinom koji omogućuje komunikaciju s tom osobom. Može koristiti i bilo koji tehnički uređaj koji omogućuje komunikaciju s osobom koja je gluha.

Ako osoba ne razumije francuski jezik, tumač je treba informirati o njezinim pravima, po potrebi nakon što joj se preda obrazac kako bi je se o tome odmah obavijestilo.

Navođenje određene informacije na temelju ovog članka upisuje se u zapisnik o provođenju pritvora i potpisuje ga osoba koja je u pritvoru. Ako ga osoba odbije potpisati, to će se navesti.

U skladu s člankom 803-6. isprava kojom se utvrđuju ta prava daje se osobi uz obavijest o njezinu smještanju u pritvoru.”

5. Člankom 385. prvim stavkom ZKP-a predviđa se:

„Tribunal correctionnel [(Sud za lakša kaznena djela, Francuska)] ovlašten je za utvrđivanje ništavosti postupaka koji se pred njim vode, osim kada se postupak pred njim pokreće po nalogu istražnog suca ili istražnog vijeća.”

6. U skladu s člankom 802. tog zakonika:

„U slučaju povrede postupaka propisanih zakonom koja uzrokuje ništavnost ili nepoštovanje postupovnih zahtjeva, svaki sud, uključujući Cour de cassation [(Kasacijski sud, Francuska)] kojem je podnesen zahtjev za poništenje ili koji po službenoj dužnosti utvrđuje takvu nepravilnost, može proglasiti ništavost samo ako je ona imala za učinak nanošenje štete interesima stranke na koju se odnosi.”

Činjenice iz kojih proizlazi spor, glavni postupci i prethodno pitanje

7. U večernjim satima 22. ožujka 2021. službenici pravosudne policije primijetili su na parkiralištu društva sumnjivu prisutnost dviju osoba koje su im se pokušale sakriti. Službenici su uočili da je spremnik za gorivo teretnog vozila parkiranog na tom parkiralištu otvoren i da se u blizini nalaze kanistri za gorivo. U okviru istrage kaznenog djela zbog krađe goriva u 22:25 priveli su dvojicu osumnjičenika, osobe K. B. i F. S., kojima su stavljene lisice radi sprečavanja svakog pokušaja bijega.

8. Nakon što su ispitali osobe K. B. i F. S., policijski službenici obavijestili su višeg službenika pravosudne policije koji je zatražio da odmah dovedu uhićene osobe radi njihova smještanja u pritvor.

9. Ti su službenici zatim pozvali drugog policijskog službenika koji je na to mjesto stigao u 22:40 i pretražio vozilo osoba K. B. i F. S. Taj im je službenik postavio i pitanja na koja su te osobe odgovorile. Tijekom pretrage vozila pronađeni su optužujući dokazi kao što su čepovi, lijevak i električna pumpa.

10. U 22:50 procureur de la République (državni odvjetnik, Francuska) obaviješten je o smještaju u pritvor osoba F. S. i K. B. koje se, prvu u 23 sata, a drugu u 23:06 sati, informiralo o njihovim pravima.

11. Sud koji je uputio zahtjev, od kojeg se traži da odluči o osobama K. B. i F. S. zbog kažnjivog djela zajedničke krađe goriva, utvrđuje da su istražne radnje bile provedene i samoinkriminirajući iskazi bili prikupljeni prije nego što se osobe K. B. i F. S. informiralo o njihovim pravima, koja su predviđena u člancima 3. i 4. Direktive 2012/13. S obzirom na nepravodobno smještanje u pritvor, obavještavanje državnog odvjetnika i informiranje o pravima, osobito o pravu na šutnju, pretragu vozila, pritvor osumnjičenika i sve ostale radnje koje iz toga proizlaze načelno treba poništiti.

12. Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu navodi da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Coura de cassation (Kasacijski sud), osim u slučaju nepremostivih okolnosti, svako kašnjenje u informiranju uhićenih osoba o njihovim pravima i obavještavanju državnog odvjetnika razlog za poništenje mjere pritvora tih osoba.

13. Međutim, Cour de cassation (Kasacijski sud) također je odlučio da sudovi nadležni za donošenje presude nemaju ovlast po službenoj dužnosti istaknuti prigovor koji ništavosti postupka, osim u slučaju nenadležnosti, jer optuženik koji ima pravo na pomoć odvjetnika kad je osobno nazočan ili kad ga se zastupa pred sudom nadležnim za donošenje presude može istaknuti takav prigovor ništavosti, a istu mogućnost ima i u žalbenom postupku ako nije bio osobno nazočan ili ga se nije zastupalo u prvostupanjskom postupku( ).

14. Međutim, tijekom rasprave u postupku protiv osoba K. B. i F. S. njihovi savjetnici nisu istaknuli prigovor ništavosti postupka.

15. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, iz te sudske prakse Coura de cassation (Kasacijski sud) proizlazi da nadređenost i koristan učinak prava Unije za osobu ne osigurava kazneni sud, nego njezin odvjetnik. Stoga u predmetima koji se odnose na lakša kaznena djela i/ili za osobe kojima ne pomaže odvjetnik sud ne može osigurati djelotvornost prava Unije na način da, po potrebi, po službenoj dužnosti utvrdi povredu tog prava.

16. U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev upućuje na sudsku praksu Suda prema kojoj, kada u određenom području u pravu Unije ne postoje pravila, kao u ovom slučaju, unutarnji pravni poredak svake države članice treba uspostaviti postupovna pravila za sudske postupke koji trebaju osigurati zaštitu pravâ osoba na temelju načela postupovne autonomije, ali pod uvjetom da ona nisu nepovoljnija od onih koja uređuju slične situacije u unutarnjem pravu (načelo ekvivalentnosti) i da ne čine u praksi nemogućim ili pretjerano otežanim korištenje pravima dodijeljenima pravom Unije (načelo djelotvornosti). Naime, u presudi od 14. prosinca 1995., Peterbroeck( ), Sud je presudio da se pravu Unije protivi primjena nacionalnog postupovnog pravila koje zabranjuje nacionalnom sudu koji odlučuje u okviru svoje nadležnosti da po službenoj dužnosti ocijeni usklađenost akta nacionalnog prava s odredbom Unije ako se osoba nije pozvala na tu odredbu u određenom roku.

17. Usto, sud koji je uputio zahtjev upućuje na sudsku praksu Suda u području zaštite potrošača, u kojoj je Sud zaključio da je na nacionalnom sudu da po službenoj dužnosti ispita povredu Direktive 93/13/EEZ( ) jer takvo ispitivanje omogućuje postizanje rezultata propisanih tom direktivom. Tom se sudskom praksom nacionalnom sudu priznaje status tijela države članice kao i njegova povezana obveza kao punopravnog sudionika u postupku prenošenja direktiva, u posebnom kontekstu u kojem je jedna stranka u postupku u slabijem položaju. Međutim, to rasuđivanje koje se odnosi na potrošača može se u potpunosti prenijeti na optuženika u kaznenom postupku, kojemu odvjetnik ne pomaže nužno u ostvarivanju njegovih prava.

18. Sud koji je uputio zahtjev naglašava da bi nacionalni sud – ako Sud odluči da je zabrana utvrđivanja po službenoj dužnosti povrede nacionalne odredbe kojom se nastoji prenijeti direktiva protivna pravu Unije – mogao osigurati djelotvornost tog prava, čak i kada osoba nema odvjetnika ili kada taj odvjetnik nije istaknuo povredu prava Unije. U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev navodi da, ako može po službenoj dužnosti utvrditi nepravodobno informiranje o pravu na šutnju, moći će poništiti radnje koje su odlučujuće za utvrđivanje krivnje optuženikâ, odnosno pretragu vozila i prikupljene samoinkriminirajuće iskaze, kao i pritvor te ostale radnje koje iz toga proizlaze.

19. U tim je okolnostima Tribunal correctionnel de Villefranche-sur-Saône (Sud za lakša kaznena djela u Villefranche-sur-Saôneu, Francuska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:

„Treba li članak 3. (Pravo na informiranje o pravima) i članak 4. (Obavijest o pravima kod uhićenja) [Direktive 2012/13], članak 7. (Pravo braniti se šutnjom) [Direktive (EU) 2016/343], zajedno s člankom 48. (Pretpostavka nedužnosti i pravo na obranu) [Povelje], tumačiti na način da im se protivi zabrana nacionalnom sudu da po službenoj dužnosti utvrdi povredu prava obrane kako su zajamčena [tim direktivama], te, konkretnije, na način da je tom sudu zabranjeno da po službenoj dužnosti utvrdi, u svrhu poništenja postupka, da se osobu nije informiralo o pravu na šutnju u trenutku uhićenja ili da je se nepravodobno informiralo o tom pravu na šutnju?”

II. Postupak pred Sudom

20. Tuženici iz glavnog postupka, francuska i irska vlada te Europska komisija podnijeli su pisana očitovanja i iznijeli usmena očitovanja na raspravi održanoj 20. rujna 2022.

Analiza

21. Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u biti pita treba li članke 3. i 4. Direktive 2012/13 te članak 7. Direktive 2016/343( ), u vezi s člankom 48. Povelje, tumačiti na način da im se protivi sudska praksa kojom se kaznenom sudu zaduženom za ocjenu krivnje okrivljenika zabranjuje da po službenoj dužnosti utvrdi, u svrhu poništenja postupka( ), povredu prava tog okrivljenika da ga se informira o njegovu pravu da se brani šutnjom.

Primjenjivost Direktive 2012/13

22. Na raspravi je istaknuto pitanje primjenjivosti Direktive 2012/13 s obzirom na tekst njezina članka 2. stavka 1., u skladu s kojim se ona primjenjuje „od trenutka kada nadležna tijela država članica obavijeste osobe da su osumnjičene ili okrivljene za počinjenje kaznenog djela”. Tim se tekstom isključuje primjena ratione temporis te direktive na svaku situaciju koja prethodi službenoj obavijesti o toj informaciji.

23. Valja podsjetiti na to da je cilj Direktive 2012/13, u skladu s njezinim člankom 1., utvrditi minimalna pravila o pravu osumnjičenika ili okrivljenika u kaznenom postupku, osobito o pravu na informiranje o njihovim pravima. Područje primjene te direktive definirano je u njezinu članku 2. U članku 3. te direktive predviđa se da „[d]ržave članice osiguravaju da se osumnjičenicima ili okrivljenicima žurno pruže informacije […] o […] postupovnim pravima […] kako bi im se omogućilo djelotvorno ostvarivanje tih prava”.

24. Kao što se to navodi u uvodnoj izjavi 19. Direktive 2012/13, pravo na informiranje o svojim pravima ima za cilj očuvati pravičnost kaznenog postupka i zajamčiti djelotvornost prava obrane već od početnih faza tog postupka. Naime, kao što to proizlazi iz točke 24. Prijedloga direktive Komisije od 20. srpnja 2010. (COM(2010) 392 final), na temelju kojeg je donesena Direktiva 2012/13, razdoblje koje slijedi neposredno nakon oduzimanja slobode sadržava najveću opasnost od zlouporabnog iznuđivanja priznanja, tako da je „bitno da svaka osumnjičena ili okrivljena osoba bude brzo informirana o svojim pravima, to jest bez odgode nakon njezina uhićenja i na najučinkovitiji mogući način”. U uvodnoj se izjavi 19. Direktive 2012/13 usto se naglašava da pravo na informiranje o pravima mora ostvariti „najkasnije prije prvog službenog saslušanja osumnjičenika ili okrivljenika od strane policije”, pri čemu pisanu obavijest koja sadržava informacije o primjenjivim postupovnim pravima treba „žurno” dati, u skladu s uvodnom izjavom 22. te direktive, u slučaju uhićenja ili zadržavanja dotične osobe( ).

25. Iz tih elemenata proizlazi da osobe osumnjičene za počinjenje kažnjivog djela moraju biti informirane o svojim pravima što je prije moguće od trenutka u kojem sumnje koje se na njih odnose opravdavaju, u nekom drugom kontekstu koji nije hitnost, da nadležna tijela ograniče njihovu slobodu mjerama prisile, a najkasnije prije njihova prvog službenog saslušanja koje provodi policija( ). Budući da se informiranje o pravima, kako bi bilo djelotvorno, stoga treba provesti u ranoj fazi postupka, Sud je presudio da nadležna tijela države članice mogu obavijestiti osobe o kojima je riječ da su osumnjičene ili okrivljene za počinjenje kažnjivog djela putem službene obavijesti ili „na drugi način” ili „na bilo koji način”, pri čemu način na koji je takva informacija došla do tih osoba nije relevantan( ).

26. Usto, u skladu s uvodnom izjavom 14. Direktive 2012/13 valja naglasiti da se ta direktiva temelji na pravima utvrđenima u Povelji, a osobito na njezinim člancima 6., 47. i 48., te se njome nadograđuju članci 5. i 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP) kako ih tumači Europski sud za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) i da se izraz „optužba” u toj Direktivi upotrebljava za opisivanje istog koncepta kao izraz „optužnica” koji se koristi u članku 6. stavku 1. EKLJP-a. U tom pogledu „kaznena optužba” postoji od trenutka u kojem nadležno tijelo osobu službeno obavijesti o navodu da je počinio kazneno djelo ili od trenutka od kojeg radnje koje su nadležna tijela poduzela povodom sumnje da je počinio kazneno djelo znatno utječu na njegov položaj. Tako se, među ostalim, osoba koja je uhićena zbog sumnje da je počinila kazneno djelo može smatrati „optuženom za kazneno djelo” i može zahtijevati zaštitu iz članka 6. EKLJP-a( ). Konkretno, svatko tko je „optužen”, u smislu tog članka, ima pravo da ga se informira o njegovu pravu da se brani šutnjom( ).

27. Međutim, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je u večernjim satima 22. ožujka 2021. pažnju policijskih službenika privukla prisutnost dviju osoba na parkiralištu društva, koje su se vrzmale oko kamiona čiji je spremnik bio otvoren, s kanistrima za gorivo koji su se nalazili u blizini, te koje su im se pokušale sakriti, što je dovelo do privođenja i stavljanja lisica tim osobama. Tim nedvosmislenim prisilnim radnjama tim se osobama dalo do znanja da su optužene za počinjenje kažnjivog djela, u ovom slučaju krađu goriva, što dovodi do primjene Direktive 2012/13. Stoga, i u skladu s člankom 3. stavkom 1. točkom (e) Direktive 2012/13, dvojica pojedinaca o kojima je riječ imala su pravo na to da ih se žurno informira o njihovim pravima te osobito o pravu da se brane šutnjom.

28. Naposljetku, ističem da bi tumačenje članka 2. stavka 1. Direktive 2012/13, navedeno u točki 22. ovog mišljenja, dovelo do toga da nepravodobno, a stoga i nepravilno informiranje o predviđenim pravima bude razlog za njezinu neprimjenu, što logički i pravno nije prihvatljivo.

Doseg zahtjeva za prethodnu odluku

29. Kao prvo, čini mi se da je potrebno razmotriti točno značenje prethodnog pitanja s obzirom na njegov tekst. Iz tog pitanja proizlazi kako se čini da je sud koji je uputio zahtjev ograničio svoje pitanje samo na problematiku neusklađenosti s pravom Unije zabrane utvrđivanja po službenoj dužnosti koja proizlazi iz nacionalne sudske prakse, što je protivno želji tog suda da može izvršavati takvu nadležnost. Stoga se prethodno pitanje koje je upućeno Sudu ne odnosi na postojanje eventualne obveze utvrđivanja po službenoj dužnosti koja se pravom Unije nalaže nacionalnom sudu u okolnostima glavnog predmeta.

30. Takvo tumačenje prethodnog pitanja čini mi se upitnim s obzirom na to da nacionalni sud u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku izričito upućuje na sudsku praksu Suda u kojoj se utvrđuje da je „zadaća” nacionalnog suda da po službenoj dužnosti ispita povredu prava Unije u području zaštite potrošača od nepoštenih odredbi. Jasno je da taj sud smatra da se prethodno navedena sudska praksa mora primijeniti u glavnom predmetu s obzirom na izjednačavanje optuženikâ s potrošačima, uzimajući u obzir njihov zajednički podređeni položaj u postupcima o kojima je riječ. U tom je pogledu važno napomenuti da su tuženici iz glavnog postupka, francuska i irska vlada te Komisija u svoja očitovanja uključili elemente odgovora u pogledu postojanja obveze utvrđivanja po službenoj dužnosti koja proizlazi iz prava Unije, što je pitanje za koje mi se naime čini da ga je teško jednostavno zanemariti s obzirom na odluku kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku.

31. Kao drugo, valja istaknuti da se pravom Unije predviđa pravo osumnjičenika ili okrivljenika da se brane šutnjom u dvama različitim pravnim instrumentima, odnosno u Direktivi 2012/13 i Direktivi 2016/343. Prvom se direktivom u člancima 3. i 4. predviđa postojanje prava na informiranje i prava osobe da se brani šutnjom, dok druga direktiva u svojem članku 7. to pravo propisuje kao materijalno pravo uz pravo osobe da samu sebe ne izloži kaznenom progonu, pri čemu su oba prava opisana kao vidovi pretpostavke nedužnosti. U skladu s uvodnim izjavama 26. i 27. Direktive 2016/343, pravo osobe da se brani šutnjom i pravo da samu sebe ne izloži kaznenom progonu primjenjuju se na pitanja koja se odnose na kažnjivo djelo koje se stavlja na teret i podrazumijevaju da nadležna tijela ne trebaju prisiljavati osumnjičenike ili okrivljenike na izlaganje informacija ako to one ne žele, pri čemu se u drugoj uvodnoj izjavi upućuje na tumačenje koje je dao ESLJP.( )

32. Taj sud smatra da se pravo osobe da samu sebe ne izloži kaznenom progonu prije svega odnosi na poštovanje volje optuženika da se brani šutnjom i pretpostavlja da u kaznenom postupku tužiteljstvo ne temelji svoju argumentaciju na dokazima dobivenim metodama prisile ili pritiska protivno volji optuženika. U osnovi tih prava je, među ostalim, zaštita optuženika od neopravdane prisile tijela, što pridonosi izbjegavanju neopravdanih osuda i ispunjenju ciljeva iz članka 6. EKLJP-a( ). Stoga članak 7. Direktive 2016/343 i članak 6. EKLJP-a dijele isto tumačenje prava o kojima je riječ, odnosno zaštite prilikom ispitivanja, od prikupljanja dokaza metodom prisile, unatoč prethodnom očitovanju volje osumnjičenika da se brani šutnjom.

33. Ističem da stoga, s obzirom na činjenice u glavnom predmetu, kako proizlaze iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, nije izravno riječ o biti prava osobe da se brani šutnjom utvrđenog u članku 7. Direktive 2016/343 na koje se odnosi prethodno pitanje i koje je prethodno opisano. Problematika koja se ističe u ovom predmetu nastala je u kontekstu u kojem su osumnjičenici nepravodobno informirani o svojem pravu da se brane šutnjom protivno člancima 3. i 4. Direktive 2012/13, koji su preneseni u nacionalno pravo i kojima se predviđa da se takva informacija treba pružiti žurno. U tim okolnostima članak 7. Direktive 2016/343 nije relevantan za odgovor koji Sud treba dati u ovom predmetu.

34. Usto, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da se glavni predmet odnosi na postojanje djelotvornog pravnog lijeka koji se predviđa u članku 8. stavku 2. Direktive 2012/13 kojim se zahtijeva da „osumnjičenici ili okrivljenici ili njihovi odvjetnici imaju pravo pobijati, u skladu s postupcima nacionalnog prava, moguće propuštanje ili odbijanje nadležnih tijela da pruže informacije u skladu s ovom Direktivom”.

35. Stoga valja utvrditi( ), s jedne strane, da je u glavnom predmetu konkretno riječ o člancima 3. i 4. Direktive 2012/13 te o članku 8. stavku 2. te direktive i, s druge strane, da te odredbe konkretiziraju temeljna prava na pošteno suđenje i poštovanje prava obrane, koja su propisana osobito u članku 47. i članku 48. stavku 2. Povelje te ih valja tumačiti s obzirom na ta prava( ). U tom pogledu, iz Objašnjenja koja se odnose na Povelju, koja se, u skladu s člankom 6. stavkom 1. trećim podstavkom UEU-a i člankom 52. stavkom 7. Povelje, trebaju uzeti u obzir u kontekstu njezina tumačenja, proizlazi da članci 47. i 48. Povelje u pravu Unije osiguravaju zaštitu propisanu člancima 6. i 13. EKLJP-a( ). Stoga Sud mora osigurati da njegovo tumačenje tih članka Povelje osigurava razinu zaštite kojom se ne povređuje ona zajamčena člancima 6. i 13. EKLJP-a, kako ih tumači ESLJP( ).

36. U tim uvjetima valja smatrati da sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 3. i 4. Direktive 2012/13 te njezin članak 8. stavak 2., u vezi s člankom 47. i člankom 48. stavkom 2. Povelje, tumačiti na način da im se protivi tumačenje nacionalne odredbe kojom se sprečava sud da u fazi suđenja kojoj ne prethodi istraga( ) po službenoj dužnosti utvrdi povredu prava okrivljenika na informiranje o njegovu pravu da se brani šutnjom, što predstavlja prigovor ništavosti postupka i, u slučaju potvrdnog odgovora, priznaje li se pravom Unije nacionalnom sudu mogućnost ili mu se nalaže obveza da takvu povredu utvrdi po službenoj dužnosti.

37. Prema mojem mišljenju, odgovor na to pitanje podrazumijeva da se tumačenje odredbi Direktive 2012/13 provodi i s obzirom na ograničenja svojstvena pravnoj osnovi na kojoj je ona donesena.

Pravna osnova Direktive 2012/13

38. Kao prvo, valja podsjetiti na to da se u članku 67. UFEU-a navodi da „Unija predstavlja područje slobode, sigurnosti i pravde s poštovanjem temeljnih prava i različitih pravnih sustava i tradicija država članica”. Člankom 82. stavkom 2. UFEU-a, koji je dio trećeg dijela, glave V. poglavlja 4. (naslovljenog „Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima”), određuje se: „Europski parlament i Vijeće mogu direktivama donesenima u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom utvrditi minimalna pravila potrebna za olakšavanje uzajamnog priznavanja presuda i sudskih odluka te policijske i pravosudne suradnje u kaznenim stvarima s prekograničnim elementima. U tim se pravilima uzimaju u obzir razlike pravnih tradicija i sustava država članica.”

39. Članak 82. stavak 2. točka (b) UFEU-a, koji čini pravnu osnovu Direktive 2012/13, omogućuje samo utvrđivanje minimalnih pravila u području „prava pojedinaca” u kaznenom postupku, stoga ta direktiva ne može sadržavati odredbe kojima se određuje sud nadležan za odlučivanje o navodnim povredama materijalnih prava koja su u njoj priznata, ni priroda i opseg sudskog nadzora, ako zakonodavcu Unije nije dodijeljena ovlast u tom pogledu( ).

40. Stoga Direktiva 2012/13 sudjeluje u utvrđivanju minimalnog usklađivanja kaznenih postupaka u Uniji i ne može se tumačiti kao cjelovit i sveobuhvatan instrument. Ta direktiva državama članicama ostavlja slobodu, kao što se to pojašnjava u njezinoj uvodnoj izjavi 40., da prošire prava koja se njome predviđaju kako bi osigurale bolju zaštitu i u situacijama koje nisu izričito njome uređene, pri čemu razina zaštite nikada ne bi smjela biti ispod standarda predviđenih EKLJP-om, kako se tumače u sudskoj praksi ESLJP-a( ).

41. Kao što to pravilno naglašava Komisija, cilj prethodno navedenih odredbi primarnog prava jest očuvati posebnosti nacionalnih kaznenih postupaka i te odredbe podrazumijevaju da je zadiranje prava Unije u pravila kojima se uređuju ti postupci ograničeno, što mi se čini teško uskladivim s tumačenjem Direktive 2012/13 koje je donio Sud, kojim se utvrđuje mogućnost, odnosno obveza nacionalnog suda da po službenoj dužnosti tijekom faze suđenja kojoj ne prethodi istraga utvrdi povredu postupovnih prava koja su priznata tom direktivom.

42. Kao drugo, valja podsjetiti na to da pravo Unije počiva na temeljnoj pretpostavci da svaka država članica dijeli sa svim drugim državama članicama i priznaje da i one s njom dijele niz zajedničkih vrijednosti na kojima se temelji Unija, kako je navedeno u članku 2. UEU-a. Ta pretpostavka podrazumijeva i opravdava postojanje uzajamnog povjerenja među državama članicama u priznavanju tih vrijednosti i stoga u poštovanju prava Unije koje ih provodi. Načelo uzajamnog povjerenja među državama članicama i načelo uzajamnog priznavanja, koje se temelji na prvom načelu, imaju temeljnu važnost u pravu Unije s obzirom na to da omogućuju stvaranje i očuvanje prostora bez unutarnjih granica( ).

43. U tom pogledu iz uvodnih izjava 3., 4., 10. i 14. Direktive 2012/13 proizlazi da se njome nastoji, donošenjem zajedničkih minimalnih pravila kojima se ograničava pravo na informiranje u kaznenom postupku, ojačati uzajamno povjerenje među državama članicama u njihove kaznenopravne sustave kako bi se olakšalo priznavanje odluka u kaznenim stvarima. Kao što se to navodi u uvodnoj izjavi 4. Direktive 2012/13, „[u]zajamno priznavanje odluka u kaznenim stvarima može djelotvorno funkcionirati jedino u ozračju povjerenja u kojem ne samo pravosudna tijela, već i svi sudionici kaznenog postupka, odluke pravosudnih tijela drugih država članica smatraju jednakovrijednim odlukama svojih vlastitih pravosudnih tijela, što pretpostavlja ne samo povjerenje u primjerenost pravila drugih država članica, već i povjerenje u pravilnu primjenu tih pravila.”

44. Valja dodati da načelo uzajamnog povjerenja među državama članicama svakoj od tih država nalaže, osobito u pogledu područja slobode, sigurnosti i pravde, da smatra, osim u iznimnim okolnostima, da sve ostale države članice poštuju pravo Unije i konkretno temeljna prava priznata pravom Unije. Stoga, kad provode pravo Unije, države članice mogu, na temelju tog prava, biti obvezne pretpostaviti da druge države članice poštuju temeljna prava, tako da od druge države članice ne samo da ne mogu zahtijevati višu nacionalnu razinu zaštite temeljnih prava od one koju osigurava pravo Unije nego ni, osim u iznimnim slučajevima, provjeriti je li ta druga država članica u konkretnom slučaju doista poštovala temeljna prava koja jamči Unija( ).

45. Ta sudska praksa odražava pretpostavku uzajamnog povjerenja u nacionalne sustave zaštite temeljnih prava koja se može oboriti samo u iznimno ograničenim okolnostima koje treba kvalificirati kao „iznimne okolnosti”. Navedena sudska praksa može primijeniti na skup instrumenata sekundarnog prava koji se odnose na izvršenje osuđujućih kaznenih presuda kojima se izriče kazna, odnosno na Okvirnu odluku 2002/584/PUP( ), Okvirnu odluku 2008/909/PUP( ) i Okvirnu odluku 2008/675/PUP( ).

46. Osim očuvanja posebnosti nacionalnih pravnih sustava i pretpostavke ekvivalentnosti tih sustava u zaštiti temeljnih prava, pravnu problematiku koju ističe sud koji je uputio zahtjev treba ispitati i s obzirom na načelo postupovne autonomije država članica, u okviru nužnog poštovanja zahtjeva koji proizlaze iz načelâ ekvivalentnosti i djelotvornosti( ).

Ograničena postupovna autonomija država članica

47. Nije sporno da su prava koje osobe K. B. i F. S. imaju na temelju članka 3. stavka 1. točke (e) i članka 4. stavka 2. Direktive 2012/13 povrijeđena u okviru kaznenog postupka o kojem je riječ u glavnom postupku. Obveza koja se tim odredbama nalaže nacionalnim tijelima da informiraju osumnjičenike i okrivljenike o njihovim pravima da se brane šutnjom suštinski je važna za djelotvorno jamstvo tih prava i stoga za poštovanje članka 47. i članka 48. stavka 2. Povelje. Naime, bez te informacije dotična osoba ne može saznati za postojanje i doseg navedenih prava niti zahtijevati njihovo poštovanje tako da ne može u cijelosti izvršavati svoja prava obrane ni imati pošteno suđenje( ). Međutim, važno je podsjetiti na to da su u ovom slučaju dvije privedene osobe doista informirane o svojim pravima, ali sa zakašnjenjem, što dovodi do zaključka o povredi tih prava, s obzirom na to da se kašnjenje ne može opravdati nikakvom nepremostivom okolnosti( ).

48. Kad je riječ o posljedicama te povrede, iz očitovanja francuske vlade proizlazi da se u nacionalnom pravu razlikuju ništavosti javnog poretka, koje se odnose na ustroj, sastav i nadležnosti sudova, te ništavosti privatnog poretka, koje se utvrđuju u interesu stranaka. Te se ništavosti sankcioniraju samo ako se dokaže postojanje štete za interese osobe koja se na njih poziva, osim određenih osobito važnih jamstava, kao što je ono da se brani šutnjom, za čiju se povredu smatra da nužno nanosi štetu, i sud ih ne može utvrditi po službenoj dužnosti. Pravilo o kojem je riječ proizlazi iz tumačenja članka 385. prvog stavka ZKP-a koje je dao Cour de cassation (Kasacijski sud).

49. U tom pogledu valja podsjetiti na to da se člankom 8. stavkom 2. Direktive 2012/13 državama članicama nalaže da osiguraju da osumnjičenici ili okrivljenici ili njihovi odvjetnici imaju pravo pobijati, u skladu s postupcima predviđenima nacionalnim pravom, moguće propuštanje ili odbijanje nadležnih tijela da pruže informacije u skladu s tom direktivom. Stoga je zakonodavac Unije prepustio državama članicama da odluče o prirodi i konkretnim pojedinostima pravnih lijekova kojima raspolažu dotične osobe, kao i o posljedicama koje moraju proizaći iz povrede prava koja su predviđena u Direktivi 2012/13.

50. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u nedostatku odredbi Unije u tom području, unutarnji pravni sustav svake države članice treba, na temelju načela postupovne autonomije država članica, odrediti nadležne sudove i postupovna pravila za pravne lijekove namijenjene zaštiti prava koja osobe izvode iz prava Unije. Na temelju toga, u skladu s načelom lojalne suradnje, sada zajamčenim u članku 4. stavku 3. UEU‑a, postupovna pravila o pravnim lijekovima namijenjenima zaštiti prava koja osobe izvode iz prava Unije ne smiju biti manje povoljna od pravila o sličnim pravnim lijekovima nacionalnog prava (načelo ekvivalentnosti) i ne smiju učiniti praktično nemogućim ili pretjerano teškim ostvarivanje prava koja proizlaze iz pravnog poretka Unije (načelo djelotvornosti). Tim se zahtjevima ekvivalentnosti i djelotvornosti izražava opća obveza država članica da osiguraju sudsku zaštitu prava koja osobe izvode iz prava Unije, uključujući prava obrane( ).

Načelo ekvivalentnosti

51. Kad je riječ o načelu ekvivalentnosti, ni iz jednog elementa spisa kojim raspolaže Sud a priori ne proizlazi da je to načelo povrijeđeno primjenom članka 385. prvog stavka ZKP-a na povredu prava koja proizlaze iz Direktive 2012/13. Naime, taj članak, kako se tumači u sudskoj praksi koja se dovodi u pitanje, uređuje pretpostavke pod kojima se može pozivati na ništavost pred tribunalom correctionnel (Sud za lakša kaznena djela), neovisno o tome proizlazi li ta ništavost iz povrede osobnog prava čiji su temelj odredbe nacionalnog prava ili odredbe prava Unije( ).

Načelo djelotvornosti

52. Kad je riječ o načelu djelotvornosti, valja podsjetiti na to da pravo Unije nema za učinak to da prisiljava države članice na uvođenje pravnih lijekova različitih od onih utvrđenih nacionalnim pravom, osim ako iz opće strukture odnosnog nacionalnog pravnog poretka proizlazi da ne postoji nijedan pravni lijek u sudskom postupku koji osigurava, makar posredno, poštovanje prava koja proizlaze iz prava Unije ili kad bi za osobe jedini način pristupa sudu bio povrijediti pravo( ).

53. Iz sudske prakse Suda proizlazi i to da svaki slučaj u kojem se postavlja pitanje čini li neka nacionalna postupovna odredba nemogućom ili pretjerano otežava ostvarivanje prava koja pojedincima dodjeljuje pravni poredak Unije treba ispitati uzimajući u obzir mjesto te odredbe u cjelokupnom postupku, njegovo odvijanje i posebnosti pred različitim nacionalnim tijelima. U tom pogledu, valja po potrebi uzeti u obzir načela na kojima se temelji nacionalni pravni sustav, kao što su zaštita pravâ obrane, načelo pravne sigurnosti i pravilno odvijanje postupka( ).

54. U skladu s tom sudskom praksom, ocjena poštovanja načela djelotvornosti ne zahtijeva ispitivanje svih pravnih lijekova koji postoje u državi članici, nego kontekstualno ispitivanje odredbe koja navodno povređuje to načelo, što može podrazumijevati ispitivanje drugih postupovnih odredbi koje su primjenjive u okviru pravnog lijeka o čijoj se djelotvornosti dvoji ili ispitivanje djelotvornosti pravnih lijekova koji imaju isti cilj kao i taj pravni lijek( ). Sud smatra da su donesene presude stoga samo rezultat ocjena u svakom slučaju zasebno, koje se razmatraju s obzirom na cjelokupni činjenični i pravni okvir svojstven svakom predmetu, koje se ne mogu automatski prenijeti na područja drukčija od onih u okviru kojih su donesene( ).

55. Čini mi se važnim naglasiti poteškoću koju takva ocjena predstavlja s obzirom na način pokretanja postupka pred Sudom, u ovom slučaju prethodni postupak. Naime, u tom okviru najprije valja uputiti na odluku kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku kako bi se utvrdili primjenjivi nacionalni propisi, što je informacija koja se u slučaju manjkavosti te odluke kao u ovom slučaju dopunjuje pisanim očitovanjima zainteresiranih stranaka te, po potrebi, predmetima debata na raspravi. Čini mi se da u ovom slučaju potrebna kontekstualizacija treba uključivati nekoliko odredbi nacionalnog prava.

56. Kao prvo, kad je riječ o ulozi državnog odvjetništva u Francuskoj, francuska vlada tvrdi da iz relevantnih odredbi ZKP-a( ) proizlazi da je njegova zadaća pomiriti zaštitu općih interesa društva pokretanjem postupaka protiv povreda kaznenog zakona i poštovanjem slobode pojedinaca, kao zaštitnika prava osoba tijekom cijelog trajanja postupka. Iako je točno da tumačenje odredbi Direktive 2012/13 o kojima je riječ ne uključuje, strogo govoreći, ocjenu pojma „pravosudno tijelo”, ipak je važno naglasiti vrlo kontroverznu prirodu takve kvalifikacije u pogledu francuskog državnog odvjetništva.

57. Budući da se od Coura de cassation (Kasacijski sud) traži da odluči o mogućnosti državnog odvjetništva o kojem je riječ da učinkovito nadzire mjere pritvora u smislu članka 5. stavka 3. EKLJP-a, prema kojem se „[s]vatko uhićen ili pritvoren […] mora […] u najkraćem roku izvesti pred suca, ili pred drugo zakonom određeno tijelo sudbene vlasti”, taj je sud na temelju sudske prakse ESLJP-a( ) presudio da državno odvjetništvo, s obzirom na to da ne daje jamstva neovisnosti i nepristranosti i da je tužitelj, nije pravosudno tijelo u smislu prethodno navedenog članka( ). Suprotno tomu, Conseil constitutionnel (Ustavno vijeće, Francuska) uvijek je smatrao da pravosudno tijelo koje osigurava poštovanje osobne slobode istodobno uključuje suce i državne odvjetnike te da nadzor prvih 48 sati pritvora koji provodi državno odvjetništvo nije protuustavan( ). Dodajem da, iako je Sud francuskom državnom odvjetništvu priznao svojstvo pravosudnog tijela, učinio je to isključivo u specifičnom kontekstu izdavanja europskog uhidbenog naloga, u smislu članka 6. stavka 1. Okvirne odluke 2002/584. Sud je smatrao da članovi državnog odvjetništva koji u Francuskoj imaju položaj pravosudnih dužnosnika postupaju neovisno u izvršavanju svojih dužnosti povezanih s izdavanjem europskog uhidbenog naloga( ).

58. Osim pravnog relativizma u pogledu definicije pravosudnog tijela, uključujući unutar iste države, i korelativnog utvrđenja objektivne poteškoće koja proizlazi iz toga u pogledu razumijevanja nacionalnog pravnog sustava, čini mi se da je u tom kontekstu teško smatrati da preventivni nadzor koji provodi francusko državno odvjetništvo, koji je u ovom slučaju manjkav, sam po sebi osigurava učinkovitost zaštite zajamčene Direktivom 2012/13.

59. Kao drugo, iz pisanih i usmenih očitovanja francuske vlade proizlazi da je pravo na odvjetnika zajamčeno tijekom cijelog kaznenog postupka( ), o čemu se uostalom ne raspravlja u ovom predmetu, i olakšano je sustavom pravne pomoći koji osobama koje nemaju vlastitih sredstava ili imaju niža primanja omogućuje da država u potpunosti ili djelomično podmiri troškove postupka, uključujući nagradu za rad odvjetnika, i sustavom dodjele odvjetnika po službenoj dužnosti, u skladu s kojim odvjetnika određuje predsjednik odvjetničke komore ili predsjednik suda kako bi pomogao osobi u okviru kaznenog postupka, na zahtjev te osobe, jer nema odvjetnika ili ga nije imala vremena izabrati, ili zato što postupak zahtijeva prisutnost odvjetnika, a ta osoba ga nema.

60. Kad je riječ o ulozi odvjetnika, ističem da odvjetnik na kraju svakog razgovora s osobom koja je u pritvoru i svakog saslušanja ili suočavanja kojem je prisustvovao može podnijeti pisana očitovanja koja se prilažu postupku i uputiti ih državnom odvjetniku tijekom trajanja pritvora. Naime, odvjetnik može, među ostalim, pregledati zapisnik u kojem se navodi obavijest o smještanju u pritvor i povezanim pravima, što mu omogućuje da provjeri poštovanje tih prava, uključujući i vremenski aspekt( ).

61. Tijekom sudske rasprave o meritumu( ) prisutnost odvjetnika obvezna je u određenim postupcima, kao što su postupci s neposrednim dovođenjem pred sud u kojem se presuda donosi u vrlo kratkom roku nakon inkriminiranih radnji, uz prethodno priznanje krivnje pred Courom d’Assises (Sud za teža kaznena djela, Francuska) koji odlučuje o težim kaznenim djelima i u svim kaznenim postupcima koji uključuju maloljetnike. Kada prisutnost odvjetnika nije obvezna, okrivljeniku može na vlastitu inicijativu pomagati odvjetnik ili ga može zastupati odvjetnik po njegovu izboru, ili može zatražiti da mu se odvjetnik dodijeli po službenoj dužnosti, po potrebi na dan rasprave. Valja podsjetiti na to da, ako optuženik koji nije bio nazočan ili nije bio zastupan u prvostupanjskom postupku nije istaknuo prigovor ništavosti postupka, on tu istu mogućnost ima u žalbenom postupku.

62. Kao treće, važno je naglasiti da prijašnji članak ZKP-a sadržava stavak prema kojem se osobi ne može izreći osuđujuća presuda u kaznenim stvarima samo na temelju izjava koje je dala a da pritom nije mogla komunicirati s odvjetnikom niti dobiti njegovu pomoć. Usto i štoviše, nakon zakona od 22. prosinca 2021., koji je stupio na snagu 31. prosinca iste godine, prethodno navedeni članak sadržava novi stavak prema kojem „[k]ad je riječ o težem ili lakšem kaznenom djelu svakog osumnjičenika ili okrivljenika informira se o pravu na šutnju o djelima koje mu se stavljaju na teret prije bilo kakvog uzimanja njegova iskaza i prije bilo kakvog ispitivanja, uključujući kako bi se dobile informacije o njegovoj osobnosti ili kako bi se izvršio nalog za oduzimanje slobode prilikom njegova prvog pojavljivanja pred istražnom službom, sucem, sudom ili bilo kojom osobom ili službom koju je ovlastilo pravosudno tijelo. Osuđujuća presuda ne može se donijeti samo na temelju izjava koje su dane a da se pritom osobu nije informiralo o pravu o kojem je riječ.”

63. Te su odredbe bitne jer omogućuju da se automatski ukloni povreda prava osumnjičenika ili okrivljenika da ih se informira o njihovim pravima koja su predviđena Direktivom 2012/13, osobito što se tiče prava na pomoć odvjetnika i prava da se brane šutnjom, „neutraliziranjem” izjava zainteresiranih osoba koje su nepravilno prikupljene tijekom istražne faze u svrhu ocjene njihove kaznene odgovornosti.

64. Kao četvrto, iako nije sporno da sastav suda nema ovlast da po službenoj dužnosti istakne prigovor koji se odnosi na ništavost zapisnika koji nisu zakonito sastavljeni, treba utvrditi da nedostatak njihove dokazne snage proizlazi iz utvrđene nepravilnosti. Stoga se člankom 429. ZKP-a, na koji se poziva na raspravi, predviđa da svaki zapisnik ili izvješće ima dokaznu vrijednost samo ako je formalno valjan, ako je njegov autor djelovao u okviru obavljanju svojih dužnosti i izvijestio o području iz svoje nadležnosti( ). Akti koji sadržavaju nepravilnosti nemaju nikakvu dokaznu snagu. Stoga bi sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku trebao odbiti nepravilne postupovne dokumente i ne priznati im nikakvu dokaznu vrijednost s obzirom na to da gubitak dokazne vrijednosti zapisnika ne proizlazi iz njegova poništenja. Taj bi sud, ovisno o svojoj ocjeni elemenata spisa koji su i dalje valjani, mogao odlučiti da na temelju osobnog uvjerenja, po potrebi oslobodi oba optuženika. Valja utvrditi da ta odredba omogućuje isključivanje informacija i dokaza pribavljenih povredom odredbi prava Unije, u ovom slučaju članaka 3. i 4. Direktive 2012/13. Stoga utvrđena nepravilnost ne ostaje neriješena( ).

65. Stoga je očito da postojanje takvih postupovnih pravila u francuskom pravnom poretku jamči djelotvornost prava Unije i da se zabranom sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku da po službenoj dužnosti istakne prigovor ništavosti postupka koji se temelji na nepravodobnom informiranju dvojice optuženika o njihovu pravu da se brane šutnjom, koja je razlog za ništavost privatnog poretka, ne povređuje načelo djelotvornosti s obzirom na to da to pravilo ne može samo po sebi onemogućiti ili učiniti pretjerano teškim ostvarivanje prava koja osumnjičenici ili okrivljenici imaju na temelju članka 3. stavka 1. točke (e) i članka 4. stavka 2. Direktive 2012/13, u vezi s člankom 8. stavkom 2. te direktive.

66. Taj se zaključak ne može dovesti u pitanje s obzirom na članak 47. i članak 48. stavak 2. Povelje. U tom je pogledu dovoljno napomenuti da, kada osobe u području prava Unije o kojem je riječ raspolažu pravnim lijekom kojim se osigurava poštovanje prava koja te osobe izvode iz prava Unije, što se čini da je slučaj u francuskom pravnom poretku, pravilo nacionalnog prava koje sprečava sud nadležan za donošenje presude da po službenoj dužnosti istakne prigovor ništavosti postupka na temelju povrede odredbi kojima se štiti privatni interes tih osoba ne može se analizirati kao ograničenje, u smislu članka 52. stavka 1. Povelje, prava na djelotvoran pravni lijek i pošteno suđenje ni prava obrane zajamčenih člankom 47. i člankom 48. stavkom 2. Povelje( ).

67. Čini mi se da je tako predloženo tumačenje prava Unije u skladu sa sudskom praskom Suda i ESLJP-a kad je riječ o postupanju po službenoj dužnosti.

Europska sudska praksa u području utvrđivanja po službenoj dužnosti

Sudska praksa Suda

68. Sud je u građanskim i upravnim sporovima smatrao da se pravom Unije, osobito načelom djelotvornosti, načelno ne zahtijeva od nacionalnih sudova da po službenoj dužnosti istaknu razlog koji se temelji na povredi odredbi tog prava, neovisno o njihovoj važnosti za europski pravni poredak, kad bi ih ispitivanje tog razloga obvezalo na prekoračenje okvira spora kako su ga odredile stranke i oslanjanje na druge činjenice i okolnosti od onih na kojima stranka s interesom za primjenu tih odredbi temelji svoj zahtjev. To ograničenje ovlasti nacionalnog suda opravdava se načelom prema kojem je inicijativa u građanskom postupku na strankama i stoga, kad nacionalno postupovno pravo nudi toj stranci stvarnu mogućnost isticanja razloga koji se temelji na pravu Unije, nacionalni sud može djelovati po službenoj dužnosti samo u iznimnim slučajevima u kojima javni interes zahtijeva njegovu intervenciju( ).

69. Sud je naveo( ) i to da se ta sudska praksa ne može dovesti u pitanje sudskom praksom proizašlom iz presuda od 14. prosinca 1995., Peterbroeck (C-312/93, EU:C:1995:437) i od 27. lipnja 2000., Océano Grupo Editorial (C-240/98, EU:C:2000:346) navedenih u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, koju obilježavaju okolnosti svojstvene predmetu na temelju kojih je tužitelju iz glavnog postupka oduzeta mogućnost da učinkovito istakne neusklađenost nacionalne odredbe s pravom Unije i koja se opravdava potrebom da se potrošaču osigura djelotvorna zaštita iz Direktive 93/13( ).

70. Nije sporno da je područje nepoštenih odredbi bilo početna točka za razvoj ovlasti nacionalnog suda u potrošačkom pravu, kojem je dodijeljena ovlast, a potom i obveza da po službenoj dužnosti ispita nepoštenost ugovorne odredbe( ). Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, sustav zaštite koji se provodi Direktivom 93/13 temelji se na stajalištu da se potrošač nalazi u podređenom položaju u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga u pogledu kako pregovaračke moći tako i razine informiranosti, što je situacija koja dovodi do toga da potrošač pristaje na uvjete koje je prethodno sastavio prodavatelj robe ili pružatelj usluge, pri čemu taj potrošač ne može utjecati na njihov sadržaj. S obzirom na takav podređeni položaj, člankom 6. stavkom 1. te direktive predviđa se da nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošače. Riječ je o odredbi s obvezujućim učinkom kojoj je cilj formalnu ravnotežu koju ugovor uspostavlja između prava i obveza suugovaratelja zamijeniti stvarnom ravnotežom koja će između njih ponovno uspostaviti ravnopravnost( ).

71. U tom je pogledu nacionalni sud dužan po službenoj dužnosti ocijeniti nepoštenost ugovorne odredbe koja je obuhvaćena područjem primjene Direktive 93/13 i time ispraviti neravnotežu koja postoji između potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja usluga kada u tu svrhu raspolaže potrebnim pravnim i činjeničnim elementima. Usto, Direktivom 93/13 državama članicama nalaže se, kao što to proizlazi iz njezina članka 7. stavka 1., u vezi s njezinom dvadeset i četvrtom uvodnom izjavom, da predvide primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnoga korištenja nepoštenih odredbi u ugovorima koji prodavatelji robe ili pružatelji usluga sklapaju s potrošačima. Upravo je s obzirom na zahtjeve iz članka 6. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Direktive 93/13, normativnu kombinaciju koja ne postoji u Direktivi 2012/13, Sud utvrdio način na koji nacionalni sud treba osigurati zaštitu prava koja potrošači imaju na temelju te direktive, pri čemu je pojasnio da zaštita potrošača nije apsolutna( ). Stoga je Sud pojasnio da poštovanje načela djelotvornosti ne može dovesti do toga da se od nacionalnog suda zahtijeva da treba nadoknaditi ne samo postupovni propust potrošača koji nije upoznat sa svojim pravima, nego i u cijelosti nadoknaditi potpunu pasivnost tog potrošača( ).

72. Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku smatra da se prethodno navedena sudska praksa može prenijeti na glavni postupak, pri čemu je konkretnije istaknuo zajednički podređeni položaj potrošačâ( ) i optuženikâ, što je pristup koji mi se čini neprihvatljivim. Podsjećam na to da je glavni predmet obuhvaćen kaznenim stvarima, područjem koje nije povezano s ugovornim obvezama i u kojem je na zakonodavcu i sudu da osiguraju usklađenost između, s jedne strane, sprečavanja povreda javnog poretka, potrage za počiniteljima kažnjivih djela i njihova progona i, s druge strane, temeljnih prava okrivljenika, te da istodobno osiguraju da se postupak odvija u razumnom roku. Usto, država u okviru izvršavanja provedbene ovlasti nastoji zaštititi interese žrtava povrede, ali i općenitije interese društva koji predstavljaju javni interes u širokom smislu.

73. U tom kontekstu valja naglasiti da je, nakon donošenja Okvirne odluke 2002/584, sustav pravosudne suradnje u kaznenim stvarima bogatiji za pravne instrumente čijom se usklađenom primjenom nastoji ojačati povjerenje država članica u nacionalne pravne poretke drugih država članica, kako bi se u Uniji osiguralo priznanje i izvršenje presuda u kaznenim stvarima, s ciljem da se izbjegne da počinitelji kažnjivih djela ostanu nekažnjeni( ), pri čemu se jamči pravičnost postupka. Kao što se to navodi u njezinim uvodnim izjavama 11., 12. i 14., Direktiva 2012/13 dio je tog skupa pravnih instrumenata kojima se konkretizira plan koji je Vijeće donijelo 2009. radi jačanja prava osumnjičenika ili okrivljenika tijekom cijelog tog postupka( ). Kumulativni učinak tih instrumenata, zajedno s odredbama Povelje, EKLJP-a i sudskom praksom ESLJP-a te nacionalnim odredbama, jamči stvarnu i široku zaštitu zainteresiranim osobama čiji status stoga nije usporediv, uključujući na razini informiranosti, sa statusom potrošača u ugovornom odnosu s prodavateljem robe ili pružateljem usluga( ). U tim mi se okolnostima čini da u ovom predmetu nije moguć nikakav oblik prenošenja rješenja, primijenjenog u članku 6. Direktive 93/13, izjednačavanja europskih pravnih pravila s nacionalnim pravilima javnog poretka.

74. Naposljetku, u toj fazi treba uputiti na nedavnu sudsku praksu Suda koja se odnosi na ulogu suda u okviru, s jedne strane, kaznenog postupka koji se temelji na informacijama ili dokazima pribavljenima povredom zahtjeva koji proizlaze iz Direktive 2002/58/EZ( ), i s druge strane, postupka nadzora uvjetâ zakonitosti zadržavanja državljana treće zemlje koji proizlaze iz prava Unije.

75. Kao prvo, Sud je presudio da članak 15. stavak 1. Direktive 2002/58, protumačen s obzirom na načelo djelotvornosti, nalaže nacionalnom kaznenom sudu da, u okviru kaznenog postupka pokrenutog protiv osoba osumnjičenih za kaznena djela, izdvoji informacije i dokaze koji su pribavljeni općim i neselektivnim zadržavanjem podataka o prometu i lokaciji koje nije u skladu s pravom Unije ako te osobe nisu u mogućnosti učinkovito se izjasniti o tim informacijama i dokazima koji potječu iz područja u pogledu kojeg suci ne raspolažu znanjem i koji mogu imati odlučujući utjecaj prilikom ocjene činjenica( ). Iako je u tom slučaju riječ o načelu djelotvornosti koje je primijenjeno u kaznenom postupku, kao i u glavnom predmetu, potonji se predmet ne odnosi na dokaze koji potječu iz područja u pogledu kojeg suci ne raspolažu znanjem i čije bi prihvaćanje predstavljalo opasnost za poštovanje načela kontradiktornosti i, stoga, prava na pošteno suđenje.

76. Kao drugo, Sud je presudio da članak 15. stavke 2. i 3. Direktive 2008/115/EZ( ), članak 9. stavke 3. i 5. Direktive 2013/33/EU( ) i članak 28. stavak 4. Uredbe (EU) br. 604/2013( ), u vezi s člancima 6. i 47. Povelje, treba tumačiti na način da nadzor, koji provodi sudsko tijelo, poštovanja uvjeta zakonitosti zadržavanja državljanina treće zemlje koji proizlaze iz prava Unije mora navesti to tijelo da po službenoj dužnosti, na temelju elemenata spisa s kojima je upoznato, kako su dopunjeni ili pojašnjeni tijekom kontradiktornog postupka pred njime, istakne eventualno nepoštovanje određenog uvjeta zakonitosti koje nije istaknula dotična osoba( ).

77. Čini mi se da to rješenje proizlazi iz specifičnog normativnog okvira koji je potpuno drukčiji od onog u ovom predmetu. Sud je najprije pojasnio da, iako zadržavanje državljanina treće zemlje predstavlja ozbiljno zadiranje u pravo na slobodu, propisano u članku 6. Povelje, svrha takve mjere, u smislu Direktive 2008/115, Direktive 2013/33 i Uredbe br. 604/2013, nije progon ili kažnjavanje kažnjivih djela. Nadalje, Sud je prije svega istaknuo da zakonodavac Unije nije samo utvrdio zajedničke materijalne norme u pogledu zadržavanja nego je uspostavio i zajedničke postupovne norme, čiji je cilj osigurati da u svakoj državi članici postoji sustav koji nadležnom sudskom tijelu omogućuje da, po potrebi nakon ispitivanja po službenoj dužnosti, oslobodi dotičnu osobu čim se utvrdi da njezino zadržavanje nije ili više nije zakonito( ). Sud je istaknuo činjenicu da je zadržavanje koje naloži upravno tijelo predmet sudskog nadzora, po službenoj dužnosti ili na zahtjev dotične osobe, dok je što se tiče nastavka mjere nadležno tijelo dužno taj nadzor provoditi po službenoj dužnosti, čak i ako dotična osoba to ne zatraži. U normativnom kontekstu u kojem postoji mogućnost pokretanja postupka pred sudom po službenoj dužnosti kada je očito da uvjeti zakonitosti zadržavanja nisu ili više nisu ispunjeni, što može dovesti do postupka u kojem zadržana osoba nije nazočna, teoretski se teško može zamisliti pronalazak drukčijeg rješenja od onog da sud po službenoj dužnosti utvrdi nepoštovanje uvjeta zakonitosti zadržavanja „koje nije istaknula dotična osoba”.

78. Sud je upravo s obzirom na taj prethodno navedeni strog okvir za mjere zadržavanja odstupio od svoje uobičajene sudske prakse o nepostojanju a priori obveze utvrđivanja po službenoj dužnosti u upravnom sporu u kojem se primjenjuje načelo dispozitivnosti i o provedbi načela djelotvornosti( ). Međutim, u ovom slučaju, takav okvir prava Unije s postupovnog stajališta očito nedostaje, čime se, prema mojem mišljenju, zabranjuje bilo kakav oblik prenošenja rješenja donesenog u području sudskog nadzora zadržavanja.

Sudska praksa ESLJP-a

79. Kada ispituje prigovor koji se temelji na članku 6. EKLJP-a, ESLJP u biti treba utvrditi je li kazneni postupak općenito bio pravičan s obzirom na okolnosti svojstvene svakom predmetu. Stoga se poštovanje zahtjeva poštenog suđenja ocjenjuje u svakom slučaju zasebno, s obzirom na vođenje postupka u cjelini, a ne na temelju zasebnog ispitivanja određene točke ili događaja, iako se ne može isključiti da je određeni element toliko odlučujući da omogućuje odlučivanje o poštenosti suđenja u ranoj fazi( ). S obzirom na prirodu prava osobe da samu sebe ne izloži kaznenom progonu i prava da se brani šutnjom, taj sud načelno smatra da ne postoji opravdanje za to da se osumnjičenika ne informira o tim pravima. Međutim, ako taj osumnjičenik nije o njima bio obaviješten, ESLJP mora unatoč tom nedostatku ispitati je li postupak u cjelini bio pravičan( ).

80. Ta sveukupna ocjena može uključivati provjeru djelotvornosti pravne pomoći čije je pravo zajamčeno u članku 6. stavku 3. točki (c) EKLJP-a. ESLJP smatra, u skladu s neovisnošću odvjetnika u odnosu na državu, da vođenjem obrane u biti upravljaju optuženik i njegov odvjetnik, neovisno o tome je li odvjetnik dodijeljen po službenoj dužnosti ili ga plaća njegov klijent. Međutim, ako je propust odvjetnika dodijeljenog po službenoj dužnosti očit ili ako se na to na neki drugi način u dovoljnoj mjeri skrene pozornost tijela, ta tijela trebaju poduzeti mjere kako bi se uvjerila da optuženik stvarno ostvaruje pravo na pravnu pomoć. Država se pak ne može smatrati odgovornom za svaki neuspjeh odvjetnika koji se određuje u svrhu pravne pomoći( ).

81. Stoga odgovornost države može nastati kada odvjetnik jednostavno ne djeluje u ime optuženika( ) ili ne poštuje formalno pravilo koje je nužno za podnošenje pravnog lijeka a da se to ne može izjednačiti s lošim postupanjem ili jednostavnim propustom u argumentaciji koji ne može dovesti do te odgovornosti, s obzirom na to da je ESLJP na temelju skupa okolnosti utvrdio i da je tužitelj stranac koji ne poznaje jezik postupka i koji je suočen s optužbama koje mogu dovesti do dugotrajne kazne zatvora. U tom slučaju ESLJP je smatrao da je nacionalni sud mogao pozvati odvjetnika po službenoj dužnosti da dopuni ili ispravi obrazloženje tužbe umjesto da se žalba proglasi nedopuštenom( ).

82. Osim činjenice da je uloga ESLJP-a rješavanje sporova koji se pred njim vode, a ne odlučivanje in abstracto ni usklađivanje različitih pravnih sustava, s obzirom na posebne okolnosti svakog predmeta( ), ističem da se prethodno navedene situacije, koje odgovaraju strogom pristupu, razlikuju od okolnosti glavnog predmeta. U tom pogledu valja naglasiti da su pravo na informiranje o postupovnim pravima i pravo braniti se šutnjom osobna prava kojima njihovi imatelji slobodno raspolažu i da je samo na optuženicima i njihovim savjetnicima da definiraju strategiju obrane koja može uključivati nepozivanje na povredu tih prava zbog osobnih razloga zainteresiranih osoba( ). Ta se situacija sama po sebi ne može nužno izjednačiti s onom „očitog propusta” koja zahtijeva pozitivne mjere nadležnog suda( ). Tijekom sudske rasprave sud ne može preuzeti ulogu stranaka pri odabiru njihovih strategija obrane.

Međuzaključak

83. S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da odluči da se člancima 3. i 4. Direktive 2012/13, kao i članku 8. stavku 2. Direktive 2012/13, u vezi s člankom 47. i člankom 48. stavkom 2. Povelje te u svjetlu načela ekvivalentnosti i djelotvornosti ne protivi tumačenje nacionalne odredbe kojom se sprečava sud da po službenoj dužnosti tijekom faze suđenja kojoj ne prethodi istraga utvrdi povredu prava okrivljenika na informiranje o njegovu pravu da se brani šutnjom.

84. Čini mi se da ispitivanje nacionalnih prava( ) ne dovodi do drukčijeg tumačenja. Iako ne odražava klasični summa diviso između akuzatornog i inkvizitornog sustava koji uključuje navodno pasivnu odnosno aktivnu ulogu suda, drukčiji pogled na različite nacionalne pravne poretke naglašava međuodnos tih dvaju sustava, kao i različitost i složenost kaznenih postupaka, koji se temelje na kombinacijama pravila, zbog čega je usporedna primjena osjetljiva, pa čak i relativna. Bez obzira na to predviđaju li mehanizme kažnjavanja, koji su ponekad automatski, povrede prava na informiranje koji se temelje na pravilima prihvatljivosti dokaza ili ništavosti nepravilnih postupovnih radnji, nacionalni sustavi tako mogu više ili manje strogo definirati ulogu koju ima okrivljenik, a u skladu s tim i sud, u provedbi tih mehanizama.

85. Međutim, svi nacionalni pravni poreci koji se uzimaju u obzir sadržavaju sustav slobode dokazivanja, koji se odnosi na slobodu suda u ocjeni tog sustava te, iako ti pravni poretci mogu slijediti različita postupovne pristupe, svi dijele istu težnju ili isti cilj, a to je da ne stupi na snagu nepravilni postupovni akt do kojeg je došlo zbog povrede prava na informiranje, osobito prava osobe da se brani šutnjom. Kao što se to pravilno navodi u „bilješci o istrazi” 22/006, ako sud formalno ne izuzme određen dokaz, povreda postupka do koje je došlo u okviru pribavljanja tog dokaza uvijek se može uzeti u obzir u okviru odluke o meritumu, kad je riječ o dokaznoj vrijednosti tog elementa, što smo upravo primijetili u prethodnim točkama mišljenja u pogledu francuskog pravnog poretka.

86. Je li stoga nužno, pa čak i primjereno da Sud donese rješenje kojim se priznaje mogućnost, odnosno sudu nalaže obveza utvrđivanja po službenoj dužnosti čije je sve posljedice trenutačno nemoguće odrediti za suptilne strukture nacionalnih postupaka koje sve odražavaju želju za postizanjem ravnoteže, koju je tako teško ostvariti, između potrebe progona kažnjivih djela i prava okrivljenikâ na pošteno suđenje( ), te za nacionalni pravosudni ustroj( )? Osim toga, utvrđivanje suda po službenoj dužnosti očito se predviđa samo uz strogo poštovanje načela kontradiktornosti, što bi moglo dovesti do produljenja postupka( ).

87. Čini mi se da takvo rješenje nije potrebno kako bi se potvrdila legitimnost uzajamnog povjerenja koje pretpostavlja uzajamno priznavanje. Nije sporno da se pravo Unije znatno razvilo u području pravosudne suradnje u kaznenim stvarima i to toliko da je sada moguće govoriti o stečevini ili važnom zajedničkom nasljeđu koje je omogućilo bolje usklađivanje nacionalnih pravnih sustava u pogledu zaštite postupovnih prava osumnjičenikâ ili okrivljenikâ i stvarni napredak integracije tih sustava u Uniju. U tom kontekstu valja naglasiti, kao što je to s jedne strane učinila francuska vlada, da u ovom slučaju nije problem pronaći, u okviru međudržavnog pseudonatjecanja, nacionalni sustav koji osigurava najbolju zaštitu prava o kojima je riječ( ), i kao što se to s druge strane učinilo u pravnoj teoriji, da ne postoji subjektivno pravo na korištenje sustavom koji najbolje štiti prava pojedinaca( ).

88. Što se tiče pitanja kojim se izražavaju posebnosti nacionalnih pravnih sustava koje su se autori Ugovora obvezali očuvati( ) i tumačenja direktive prema kojem osumnjičenici ili okrivljenici ili njihovi odvjetnici doslovno zadržavaju pravo sankcioniranja povreda prava koje ta direktiva sadržava, čini mi se da Sud treba biti oprezan i uzeti u obzir hoće li nacionalni pravni poreci prihvatiti njegov odgovor( ). Prema francuskom filozofu i prosvjetiteljskom piscu Montesquieu, „ponekad je potrebno promijeniti određene zakone. No ti su slučajevi rijetki, a kad se dogode, to treba učiniti vrlo oprezno”( ). Taj bi zaključak u ovom slučaju kad bi se primijenio na sudski pristup u svakom slučaju trebao dovesti do odbijanja rješenja o obvezi utvrđivanja po službenoj dužnosti, što bi dodatno otežalo zadaće nacionalnih sudova koji se suočavaju s istodobnom primjenom nacionalnih pravnih pravila, primarnog i sekundarnog prava Unije, uključujući Povelju, i tradicionalnih pravnih pravila, uključujući EKLJP, koji djeluju u institucionalnim okolnostima koje obilježavaju velike razlike( ) i izloženi su opasnosti od postojanja odgovornosti s obzirom na svoju dužnost osiguravanja zakonitosti. Podsjećam na nezaobilazan ljudski čimbenik pravosudnog postupka jer sudac može pogriješiti kao i ostali dionici u kaznenom postupku, čiju odgovornost ne treba isključiti.

Zaključak

89. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da Tribunalu correctionnel de Villefranche-sur-Saône (Sud za lakša kaznena djela u Villefranche-sur-Saôneu, Francuska) odgovori na sljedeći način:

Članke 3. i 4., kao i članak 8. stavak 2. Direktive 2012/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. o pravu na informiranje u kaznenom postupku, u vezi s člankom 47. i člankom 48. stavkom 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima te načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti

treba tumačiti na način da:

im se ne protivi tumačenje nacionalne odredbe kojim se sprečava sud da po službenoj dužnosti tijekom faze suđenja kojoj ne prethodi istraga utvrdi da je došlo do povrede prava okrivljenika na informiranje o njegovu pravu da se brani šutnjom, pod uvjetom da se nacionalnim postupovnim pravilima jamči, s jedne strane, pravo osumnjičenikâ ili okrivljenikâ na pristup odvjetniku prije i tijekom faze suđenja i, s druge strane, uzimanje u obzir nezakonitosti provedenih postupovnih radnji ili dokaza pribavljenih povredom tog prava primjenom mehanizama ništavosti ili neprihvatljivosti tih dokaza donosno prilikom ocjene njihove dokazne snage.