ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
29

Međutim, kako je to Sud istaknuo u točki 24. gore navedene presude Björnekulla Fruktindustrier, percepcija potrošača ili krajnjih korisnika načelno ima odlučujuću ulogu. Kao što je to nezavisni odvjetnik izložio u točkama 58. i 59. svoga mišljenja, treba smatrati da, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, koje, pod uvjetom da to sud koji je uputio zahtjev provjeri, obilježava gubitak razlikovnog karaktera predmetnog žiga iz kuta gledanja krajnjih korisnika, taj gubitak, pod uvjetom da je sam nositelj tog žiga tomu pridonio, može dovesti do opoziva žiga. Okolnost da su prodavači svjesni postojanja navedenog žiga i podrijetla koje taj žig označava ne isključuje sama po sebi takav opoziv.
7

Pod naslovom „Stjecanje unutar Zajednice“, članak 38. Uredbe sa zakonskom snagom br. 331 od 30. kolovoza 1993. o usklađivanju poreznih odredbi u raznim područjima (GURI br. 203, od 30. kolovoza 1993., str. 12.) propisuje: „1. [PDV] se primjenjuje na stjecanje robe unutar Zajednice koje se obavlja na teritoriju države u okviru poslovanja poduzeća, obavljanja obrta ili zanimanja ili u svakom slučaju od strane pravnih osoba, udruga ili drugih organizacija iz članka 4. četvrtog podstavka Uredbe predsjednika Republike br. 633 od 26. listopada 1972. [(redovni dodatak GURI‑ju br. 292 od 11. studenoga 1972., u daljnjem tekstu: Uredba br. 633)] poreznih obveznika na području države. 2. „Stjecanjem unutar Zajednice“ smatra se stjecanje uz naknadu vlasništva robe ili bilo kojeg drugog stvarnog prava koje omogućuje uživanje te robe, koju je otpremio ili prevezao iz druge države članice na teritorij države dobavljač u svojstvu poreznog obveznika ili kupac ili treća osoba za njihov račun. 3. Stjecanjima unutar Zajednice također se smatraju: [...] b) unos na teritorij države, od strane poreznog obveznika ili za njegov račun, robe koja potječe iz druge države članice. Ova odredba primjenjuje se i u slučajevima otpreme ili prijevoza na teritorij države, u svrhu poslovanja poduzeća, robe koja potječe iz drugog poduzeća čije poslovne djelatnosti obavlja ista osoba u drugoj državi članici; c) stjecanja iz stavka 2. od strane pravnih osoba, udruga i drugih organizacija iz članka 4. četvrtog podstavka [Uredbe br. 633] koji nisu porezni obveznici; d) unos na teritorij države od strane osoba iz točke c) ili za njihov račun robe koju su one prethodno uvezle iz druge države članice; [...] 5. Stjecanjima unutar Zajednice ne smatraju se: a) unos na teritorij države robe koja je predmet unutarnje proizvodnje ili kojom se uobičajeno rukuje u smislu članka 1. stavka 3. točke (h) Uredbe [Vijeća (EEZ) br. 1999/85 od 16. srpnja 1985. o olakšicama kod postupka unutarnje proizvodnje (SL L 188, str. 1.)] i članka 18. Uredbe [Vijeća (EEZ) br. 2503/88 od 25. srpnja 1988. o carinskim skladištima (SL L 225, str. 1.)] ako je roba naknadno prevezena ili otpremljena kupcu, poreznom obvezniku u državi članici iz koje dolazi ili za njegov račun u drugoj državi članici ili izvan teritorija Zajednice; unos na teritorij države robe koja se privremeno koristi za izvršenje isporuka ili koja bi privremeno bila u potpunosti oslobođena od uvoznih carina ako bi bila uvezena; [...] 7. U slučaju stjecanja unutar Zajednice na teritoriju države, porezni obveznik u drugoj državi članici nije obvezan platiti porez za robu koju stekne u drugoj državi članici, koja je potom otpremljena ili prevezena na teritorij države njegovim vlastitim cesionarima koji su porezni obveznici ili pravnim osobama iz članka 4. četvrtog podstavka [Uredbe br. 633], poreznim obveznicima za obavljena stjecanja unutar Zajednice, s obzirom na to da su ti cesionari ili pravne osobe određeni kao obveznici plaćanja poreza koji se odnosi na isporuke. 8. Stjecanja unutar Zajednice koja su obavili komisionari bez zastupnika smatraju se vlastitim stjecanjima.“ [neslužbeni prijevod]
11

On je prije svega istaknuo da se konkretni slučajevi, koji su doveli do presuda Suda na koje su se u prilog svojim navodima pozvali tužitelji, to jest do presude od 17. siječnja 1985., Piraiki‑Patraiki i dr. / Komisija (11/82, Zb., str. 207.) i do presude od 22. lipnja 2006., Belgija i Forum 187 / Komisija (C-182/03 i C-217/03, Zb., str. I-5479.), razlikuju od predmetnog slučaja iznesenog pred Općim sudom, s obzirom na to da se u te dvije presude Suda radilo o tužiteljima koji su pripadali skupini čiji se opseg više nije mogao povećavati nakon donošenja predmetnih odluka.
11

On je prije svega istaknuo da se konkretni slučajevi, koji su doveli do presuda Suda na koje su se u prilog svojim navodima pozvali tužitelji, to jest do presude od 17. siječnja 1985., Piraiki‑Patraiki i. dr./Komisija (11/82, Zb., str. 207.) kao i do presude od 22. lipnja 2006., Belgija i Forum 187/Komisija (C-182/03 i C-217/03, Zb., str. I-5479.), razlikuju od predmetnog slučaja iznesenog pred Općim sudom, s obzirom na to da se u te dvije presude Suda radilo o tužiteljima koji su pripadali skupini čiji se opseg više nije mogao povećavati nakon donošenja predmetnih odluka.
28

Također je važno istaknuti da – u prvonavedenom slučaju – mjesnu nadležnost u stvarima koje se odnose na ugovor treba odrediti sukladno kriterijima iz članka 5. točke 1. podtočke (b) Uredbe br. 44/2001 ako je ugovor o kojem je riječ u glavnom postupku ugovor o kupoprodaji robe ili pružanju usluga u smislu te odredbe. U stvari – kako to određuje i članak 5. točka 1. podtočka (c) Uredbe br. 44/2001 – sudsku nadležnost treba utvrditi primjenom kriterija poveznice iz članka 5. točke 1. podtočke (a) Uredbe br. 44/2001 jedino u slučaju kada neki ugovor ne ulazi ni u jednu od tih dviju kategorija (u tom smislu vidjeti presudu od 23. travnja 2009., Falco Privatstiftung i Rabitsch, C 533/07, Zb., str. I-3327., t. 40. te presudu od 19. prosinca 2013., Corman Collins SA, C‑9/12, t. 42.).
2

Taj je zahtjev upućen u okviru spora između Octapharma France SAS (u daljnjem tekstu: Octapharma), s jedne strane, i Agence nationale de sécurité du médicament et des produits de santé (ANSM) (nacionalne agencije za sigurnost lijekova i zdravstvenih proizvoda), prethodno Agence française de sécurité sanitaire des produits de santé (Afssaps) (francuska agencija za sanitarnu zaštitu zdravstvenih proizvoda) (u daljnjem tekstu: Agencija), te ministère des Affaires sociales et de la Santé (ministarstva socijalnih poslova i zdravlja), s druge strane, zbog odluke Agencije od 20. listopada 2010. kojom se utvrđuju popis i karakteristike labilnih krvnih pripravaka (u daljnjem tekstu: odluka od 20. listopada 2010.) zato što on obuhvaća plazmu koja je pripravljena industrijskim postupkom poput, između ostalog, svježe zamrznute plazme u kojoj je smanjen broj leukocita i provedena deaktivacija virusa solvent/detergent metodom (u daljnjem tekstu: plazma SD).
24

U točki 2. odluke kojom je uputio prethodno pitanje, Østre Landsret (istočni županijski sud) navodi da uputa D. A.5.11.9.2 posebne investicijske fondove opisuje na sljedeći način: „U svojem obvezujućem odgovoru Skatterådet [državni odbor za poreze] osvrnuo se na presudu Suda [od 28. lipnja 2007., JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust i The Association of Investment Trust Companies (C-363/05, Zb., str. I-5517., u daljnjem tekstu: presuda JP Morgan Fleming)]. Skatterådet je odredio koji se posebni investicijski fondovi na temelju danske sudske prakse smatraju izuzetima od PDV‑a (vidjeti informativnu uputu o tumačenju fiskalnih odredbi 2008 353.SR). Sljedeći posebni investicijski fondovi izuzeti su od PDV‑a u članku 13. stavku 1. točki 11. pod (f) Zakona o PDV‑u: 1. Posebni investicijski fondovi i drugi subjekti [UCITS] koji su obuhvaćeni Direktivom [85/611] 2. Posebni skrbnički investicijski fondovi, vidjeti članak 2. (Zakona o oporezivanju članova posebnih investicijskih fondova koji upravljaju računima), neovisno o tome jesu li obuhvaćeni Direktivom [85/611] 3. Subjekti za zajednička ulaganja fiskalne naravi iz članka 16. slova C stavka 1. Zakona o raspodjeli dobiti [Ligningsloven], bez obzira na to primjenjuje li se na njih Direktiva [85/611] 4. Društva za ulaganja ili investicijski fondovi iz članka 19. stavaka 2., 3. i 4. Zakona o oporezivanju dobiti i gubitaka imatelja dionica [Aktieavancebeskatningsloven], bez obzira na to primjenjuje li se na njih Direktiva [85/611] 5. Posebni akumulacijski investicijski fondovi koji izdaju potvrde iz članka 1. stavka 1. pod 5 (a) Zakona o socijalnim uslugama [Lov om social service], bez obzira na to primjenjuje li se na njih Direktiva [85/611] 6. Fiducijarna investicijska društva, vidjeti [presudu JP Morgan Fleming], bez obzira na to primjenjuju li se na njih točke 2. do 5. 7. Druge ustanove za zajedničko ulaganje u prenosive vrijednosne papire za koje se na temelju konkretne ocjene može smatrati da osobito članovima i dioničarima nude usluge usporedive s onima koje nude posebni investicijski fondovi iz točaka 1. do 6. te koje se s njima nalaze u tržišnom natjecanju, uzimajući u obzir podjelu rizika povezanih s ulaganjima u prenosive vrijednosne papire.“
28

S tim u svezi, Sud je već zauzeo stajalište prema kojem nacionalni zakoni koji se primjenjuju samo na udjele koji omogućuju izvršavanje stanovitog utjecaja na odluke nekog trgovačkog društva ili određivanje njegovih djelatnosti potpadaju u područje primjene članka 49. UFEU‑a, koji se odnosi na slobodu poslovnog nastana (vidjeti presudu od 25. listopada 2012., Komisija/Belgija, C‑387/11, t. 34.; gore navedene presude Test Claimants in the FII Group Litigation, t. 91. i navedenu sudsku praksu te Beker, t. 25.). Nasuprot tomu, nacionalne odredbe koje se primjenjuju na udjele koji se stječu samo radi financijskog ulaganja, bez namjere vršenja utjecaja na upravljanje i kontrolu nad poduzećem, moraju se razmotriti isključivo s obzirom na slobodu kretanja kapitala (vidjeti gore navedene presude Komisija/Belgija, t. 34.; Test Claimants in the FII Group Litigation, t. 92. i navedenu sudsku praksu, kao i Beker, t. 26.).
37

S tim u vezi, kako je i zaključeno u točki 31. ove presude, ako su države članice oporezivale predmetne transakcije na dan 1. siječnja 1978., one su mogle to nastaviti činiti nakon navedenog datuma. S obzirom na to da je Šesta direktiva izričito odredila dan 1. siječnja 1978. kao trenutak od kojeg se eventualno može zadržati mjera oporezivanja, ne može se zaključiti da je zakon koji predviđa oporezivanje predmetnih transakcija koji je usvojen prije navedenog datuma, a tijekom razdoblja prijenosa te direktive, takve naravi da bi mogao ozbiljno dovesti u pitanje ostvarivanje rezultata koji je propisan spomenutom direktivom.
51

Ni tu argumentaciju nije moguće prihvatiti. Primjena izraza „ako je to prikladno“ upućuje na to da provedbena uredba Komisije ne mora u svim slučajevima predvidjeti sniženu pristojbu za MSP. Takvo sniženje nameće se samo kad to zahtijevaju posebnosti tih poduzeća. Na taj način Komisijina obveza uzimanja u obzir posebnih potreba MSP‑a „ako je to prikladno“ potvrđuje činjenicu da je zakonodavac Unije smatrao nužnim da sâm utvrdi cjelovit pravni okvir u smislu točke 40. ove presude u odnosu na režim pristojbi predviđen člankom 80. stavkom 1. Uredbe br. 528/2012. Na taj način, u skladu sa stavkom 3. točkama (a) i (c) tog članka, pristojbe trebaju biti određene tako da ne samo da načelno omogućavaju pokrivanje troškova usluga koje dostavlja Agencija već i da se u odnosu na MSP uzimaju u obzir posebnosti tih poduzeća. S obzirom na uvjete plaćanja, isti taj stavak 3. točka (c) sâm navodi mogućnost raspodjele uplata na nekoliko obroka i faza za MSP.
—

za Government department i Board of management of a community school, E. Creedon, u svojstvu agenta, uz asistenciju G. Durcana, SC i C. Smith, BL,
22

Dana 7. lipnja 2011. C. D. je podnijela tužbu Employment Tribunalu, Newcastle upon Tyne (radnom sudu), pozivajući se na tužbene razloge koji se temelje na diskriminaciji na osnovi spola i/ili trudnoće i majčinstva u okviru Zakona o jednakosti iz 2010. Također istaknula je da su povrijeđeni Zakon o pravima radnika iz 1996. i Pravilnik o rodiljnom i roditeljskom dopustu iz 1999. Pozvala se i na to da je stavljena u nepovoljniji položaj zbog trudnoće i majčinstva te zbog toga što je zatražila korištenje običnog ili produljenog rodiljnog dopusta. Nadalje, C. D. se pozvala na povredu članaka 8. i 14. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, koja je potpisana u Rimu 4. studenoga 1950.
—

za Nintendo Co. Ltd, Nintendo of America Inc. i Nintendo of Europe GmbH, M. Howe, QC, L. Lane, barrister, R. Black, C. Thomas i D. Nickless, solicitors, G. Mondini i G. Bonelli, avvocati,
70

Protivno onome što tvrdi Komisija, takav propust ne može imati za posljedicu nedopuštenost četvrtog žalbenog razloga jer je prvi put istaknut u žalbenom postupku. Naime, iako stranka mora moći istaknuti postupovnu nepravilnost u trenutku kada smatra da je došlo do povrede primjenjivih pravila, ona ne može biti dužna to učiniti u stadiju kada puni učinci te povrede još nisu poznati. Kad je riječ o prekoračenju razumnog roka za suđenje od strane Općeg suda, tužitelj koji smatra da to prekoračenje pred Općim sudom šteti njegovim interesima nije dužan odmah istaknuti tu povredu. Ako je to potrebno, on može pričekati kraj postupka kako bi saznao njegovu ukupnu duljinu i na taj način raspolagao svim elementima potrebnim za utvrđivanje povrede koju smatra da je pretrpio.
39

Kada bi do toga došlo, to bi dovelo do povećanja nezavidnog položaja radnika koji su odlučili koristiti roditeljski dopust s radom u skraćenom radnom vremenu, čime bi se oduzeo dio bitnog sadržaja zaštite uspostavljene klauzulom 2.4. Okvirnog sporazuma i teško povrijedilo jedno od načela socijalnog prava Unije od osobite važnosti, uz povredu jednog od ciljeva Okvirnog sporazuma, spomenutoga u točki 32. ove presude, a to je osiguranje odgovarajuće socijalne zaštite radnika koji koriste roditeljski dopust.
45

Sud koji je uputio zahtjev navodi, kao prvo, da je žalbeni sud utvrdio da na dan podnošenja tužbe nije zastarjelo pravo zabrane, na temelju članka 19. stavka 2. i članka 89. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 6/2002, radnji kojima se vrši povreda. On se u pogledu te tvrdnje pita je li to pravo podvrgnuto zastari i, u slučaju potvrdnog odgovora, je li to uređeno pravom Unije. Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu primjećuje da Uredba br. 6/2002 ne sadrži posebne odredbe o tom pitanju, ali da njezin članak 89. stavak 1. propisuje da sud za dizajn Zajednice dosuđuje sankciju u slučaju povrede, „osim ako postoje posebni razlozi da to ne učini“.
49

Kada bi bilo drukčije, najteže povrede imale bi povoljniji položaj s obzirom na to da upravo one mogu imati najznačajnije financijske posljedice za države članice. Osim toga, ograničivanje vremenskih učinaka presude, oslanjajući se samo na tu vrstu razmatranja, dovelo bi do bitnog smanjenja sudske zaštite prava koja porezni obveznici imaju na temelju fiskalnih propisa Unije (presuda od 11. kolovoza 1995., Roders i dr., C-367/93 do C-377/93, Zb., str. I-2229., t. 48.).
35

Doista, propisi kao što su oni iz glavnih postupaka, a koji se – prema svojem sadržaju – jednako primjenjuju na poslovne subjekte koji imaju sjedište na području Talijanske Republike kao i na one koji imaju sjedište u drugim državama članicama, u pravilu potpadaju pod doseg odredbi koje se odnose na temeljne slobode što ih jamči UEU samo u mjeri u kojoj se primjenjuju na situacije koje imaju veze s razmjenama između država članica (u tom smislu vidjeti osobito presudu od 7. svibnja 1997., Pistre i dr., C-321/94 do C 324/94, Zb., str. I-2343., t. 45.; presudu od 5. prosinca 2000., Guimont, C-448/98, Zb., str. I-10663., t. 21. te gore navedenu presudu Duomo Gpa i dr., t. 26 i navedenu sudsku praksu).
37

Situaciju u glavnom postupku treba razlikovati od one kada proizvode od plemenitih kovina žiguju sami proizvođači u državi članici izvoza. Ta posljednja situacija može dovesti do prijevara, s kojima se, u nepostojanju propisa Unije, države članice, koje raspolažu širokom diskrecijskom ovlašću, moraju suočiti donošenjem mjera koje smatraju potrebnima u tom pogledu (vidjeti, u tom smislu, gore navedenu presudu Houtwipper, t. 20. do 22.).
24

Ipak, treba podsjetiti da je, sukladno članku 252. podstavku 2. UFEU‑a, dužnost nezavisnog odvjetnika da, djelujući posve nepristrano i neovisno, na javnoj raspravi iznosi obrazložene prijedloge odluka u predmetima u kojima se u skladu sa Statutom Suda Europske unije zahtijeva njegovo sudjelovanje. U izvršavanju te dužnosti ostavljeno mu je na volju da, ako je to potrebno, analizira zahtjev za prethodnu odluku, postavljajući ga u kontekst širi od onoga koji su strogo definirali sud koji je uputo zahtjev ili stranke glavnog postupka. S obzirom na to da Sud nije vezan ni mišljenjem nezavisnog odvjetnika niti obrazloženjem kako se do njega došlo, nije nužno svaki puta kada nezavisni odvjetnik istakne pravno pitanje koje stranke nisu komentirale temeljem članka 83. Poslovnika ponovno otvoriti usmeni dio postupka (vidjeti osobito presudu od 22. svibnja 2008., Feinchemie Schwebda i Bayer CropScience, C-361/06, Zb., str. I-3865., t. 34.; presudu od 11. travnja 2013., Novartis Pharma, C‑535/11, t. 31. te presudu od 12. prosinca 2013., Carratù, C‑361/12, t. 19.).
2

Zahtjev je podnesen u okviru spora između N. Onuekwerea i Secretary of State for the Home Department (ministar unutarnjih poslova, u daljnjem tekstu: Secretary of State), povodom odluke kojom se N. Onuekwereu uskraćuje dozvola stalnog boravišta kao članu obitelji građanina Unije.
14

Članak 2. Odluke ministra poljoprivrede, prirodnog nasljeđa i kvalitete hrane br. TRCJZ/2006/1978, kojom se propisuje primjena normativnog okvira sukladnosti izravnih potpora prihodu koje se unutar zajedničke poljoprivredne politike odobravaju u korist poljoprivrednika (Regeling van de Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit, nr. TRCJZ/2006/1978, houdende beleidsregels over de toepassing van het normenkader randvoorwaarden in het kader van de directe inkomenssteun aan landbouwers in het kader van het Gemeenschappelijk landbouwbeleid) od 24. srpnja 2006. (u daljnjem tekstu: odluka) određuje: „1. U slučaju radnji kojima se krše obveze iz članka 3. Odluke o zajedničkoj poljoprivrednoj politici – potpora prihodima u 2006., potpora prihodu smanjuje se, osim u slučaju više sile [...], za postotak koji ovisi o: — ocjeni slučaja nepridržavanja, — broju slučajeva nepridržavanja, i — dijelu politike u koji spada zahtjev za sukladnost koji nije poštovan. 2. Ocjena nekog slučaja nepridržavanja daje se na osnovi četiriju kriterija: a. ponavljanje; b. opseg; c. ozbiljnost; d. trajanje. [...]“ [neslužbeni prijevod]
32

Porezna tijela u svom izvještaju sastavljenom 21. svibnja 2008. odbila su priznati pravo na odbitak iznosa od 5.118.071 RON koji se odnosi na transakcije izvršene počevši od 1. siječnja 2007. Ona su u bitnome procijenila da, na temelju članka 150. stavka 1. d) Zakona o porezima koji je na snazi od 1. siječnja 2007., E.ON više nije bio porezni obveznik PDV‑a u Rumunjskoj za transakcije isporuke električne energije, što je značilo da on više ne izdaje račune niti ubire PDV za navedene transakcije u Rumunjskoj, s obzirom na to da je od tog datuma to bila obveza primatelja isporuke. Slijedom navedenog, budući da on u Rumunjskoj više ne obavlja nikakve djelatnosti koje podliježu PDV‑u, njegov porezni predstavnik nema pravo na odbitak PDV‑a za akvizicije izvršene radi isporuke električne energije nakon 1. siječnja 2007. Osim toga, zadržavanje poreznog predstavnika u Rumunjskoj i obavljanje transakcija njegovim posredstvom nakon 1. siječnja 2007. više nije bila zakonska mogućnost.
29

Konačno, opravdanost prethodnog postupka nije davanje savjetodavnih mišljenja na općenita ili hipotetska pitanja već stvarna potreba za učinkovitim rješavanjem spora (vidjeti presude od 16. prosinca 1981., Foglia, 244/80, Zb., str. 3045., t. 18.; od 25. ožujka 2004., Azienda Agricola Ettore Ribaldi i dr., C-480/00 do C-482/00, C-484/00, C-489/00 do C-491/00 i C-497/00 do C-499/00, Zb., str. I-2943., t. 72., kao i ranije navedenu García Blanco, t. 28.).
63

U tom pogledu valja ustvrditi da se usluge o kojima je riječ u glavnom postupku u biti sastoje od prijevoza pacijenata izvršenih u okviru ugovora kakav je onaj između fonda za zdravstveno osiguranje A i udruženja koji se primjenjuje istovjetno na taksi poduzeća i na poduzeća za iznajmljivanje vozila s vozačem, a koja su stranke toga sporazuma. Iz spisa dostavljenog Sudu proizlazi da je tarifa prijevoza određena u tom ugovoru i da se primjenjuje na isti način na dvije kategorije prijevoza. Međutim, navedeni ugovori ne dovode ni do kakve obveze prijevoza i usluge u te dvije kategorije prijevoza osim one koja već postoji na temelju ugovora, a to je učinkovito obavljanje prijevoza. Taksi poduzeća stoga u okviru takvog ugovora ne podliježu zakonskim zahtjevima koji ih obvezuju izvan njega.
9

Do 28. kolovoza 2001. DMC Design for Media and Communication GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: DMC KG) bilo je komanditno društvo sa sjedištem u Hamburgu (Njemačka). S obzirom na to da je bilo društvo osoba, njegovi komanditori bili su K‑GmbH i S‑GmbH, ranije Hubert Schillhuber (u daljnjem tekstu: HS). Njegov komplementar bio je DMC Design for Media and Communication GmbH (u daljnjem tekstu: DMC GmbH), društvo osnovano u skladu s njemačkim pravom. Udjele u potonjem društvu kapitala do 28. studenoga 2000. držali su K‑GmbH i HS, svaki u polovici, odnosno u iznosu od 50.000 njemačkih maraka (DEM).
17

Prvo žalbeno vijeće OHIM‑a (u daljnjem tekstu: žalbeno vijeće) spornom je odlukom prihvatilo žalbu i ukinulo odluku Odjela za prigovore. Smatralo je da se relevantna javnost sastojala od šire javnosti Europske unije. Proizvodi iz razreda 33. obuhvaćeni žigom čija se registracija traži, to jest „jaka alkoholna pića, naročito viski“, ne sliče proizvodima iz razreda 29. i 31. obuhvaćenima ranijim žigovima. Postoji nizak stupanj sličnosti između proizvoda iz razreda 33. obuhvaćenih predmetnim žigom i proizvoda iz razreda 32. obuhvaćenih ranijim žigovima. Suprotstavljeni žigovi imaju srednji stupanj sličnosti u vizualnom i fonetskom pogledu, ali su konceptualno različiti. U pogledu razlikovnog karaktera ranijih žigova, žalbeno vijeće u biti je ocijenilo da je on nešto niži od prosjeka zbog postojanja riječi „gold“ koja ima slab razlikovni karakter. Zaključno, navelo je da je ocjena svih okolnosti slučaja za procjenu vjerojatnosti dovođenja u zabludu dovela do zaključka da u odnosu na suprotstavljene žigove ona ne postoji.
26

U tom smislu treba podsjetiti da uvodne izjave Prve i Druge direktive upućuju na to da su one s jedne strane usmjerene na to da osiguraju slobodno kretanje, kako motornih vozila koja se uobičajeno nalaze na području Unije tako i osoba koje se u njima nalaze, te s druge strane da osiguraju da žrtve nezgoda koje su uzrokovala navedena motorna vozila imaju pravo na usporedivo postupanje bez obzira na to u kojem se dijelu područja Unije dogodila nezgoda (presuda od 23. listopada 2012., Marques Almeida, C‑300/10, t. 26. i navedena sudska praksa).
29

U tom pogledu valja navesti da, iako je u prijedlogu Komisije koji je doveo do usvajanja Direktive [COM(2001) 510 final] definicija ozbiljne nepravde u članku 15. točki (c) Direktive predviđala da do prijetnji životu, sigurnosti ili slobodi podnositelja zahtjeva može doći bilo u oružanom sukobu bilo u sustavnim ili općim povredama prava čovjeka, zakonodavac Unije je u konačnici odlučio zadržati samo hipotezu prijetnje životu ili osobi civila zbog općeg nasilja u situacijama međunarodnog ili unutarnjeg oružanog sukoba.
5

Članak 2.20. stavak 1. točka c) navedene konvencije, koji je zamijenio prijašnji članak 13. slovo A stavak 1. točka c) Jedinstvenog zakona Beneluksa o žigovima, glasi: „1. Registrirani žig nositelju daje isključiva prava. Bez učinka na eventualnu primjenu zajedničkog prava u pogledu građanskopravne odgovornosti za štetu, isključivo pravo na žig dopušta nositelju tog prava da svakoj trećoj osobi zabrani da bez njegove suglasnosti: [...] c. u trgovačkom prometu koristi znak istovjetan ili sličan tom žigu u odnosu na proizvode ili usluge koji nisu slični onima za koje je žig registriran ako taj žig ima ugled na području Beneluksa i ako uporaba tog znaka bez opravdanog razloga nepošteno iskorištava razlikovni karakter ili ugled žiga ili im šteti; [...]“