ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
48

Uvodno valja podsjetiti da je Sud u presudi od 14. studenoga 2013., SFIR i dr. (C‑187/12 do C‑189/12, EU:C:2013:737), nakon što je utvrdio da pojam „proizvodna postrojenja” nije definiran uredbama br. 320/2006 i 968/2006, kao prvo istaknuo da pojam „proizvodnja” može obuhvaćati i druge faze izrade proizvoda na početku ili kraju kemijskog ili fizičkog postupka transformacije i, prema tome, da on može uključivati i skladištenje šećera koji se nije pakirao odmah nakon njegova dobivanja iz sirovine. Dakle, zaključio je da skladištenje može biti „izravno povezano s proizvodnjom šećera” u smislu članka 4. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 968/2006 (presuda od 14. studenoga 2013., SFIR i dr., C‑187/12 do C‑189/12, EU:C:2013:737, t. 26.). Kao drugo, Sud je smatrao da silosi mogu izravno utjecati na količine šećera koje se mogu proizvesti i na postupak proizvodnje koji ovisi o blizini skladišnih kapaciteta, u mjeri u kojoj oni napose omogućavaju, u cijelosti ili djelomično, prodaju proizvoda iz jedne tržišne godine u drugoj i, stoga, mogu utjecati na stanje tržišta u smislu uvodne izjave 5. Uredbe br. 320/2006 (presuda od 14. studenoga 2013., SFIR i dr., C‑187/12 do C‑189/12, EU:C:2013:737, t. 27. do 29.). Kao treće, Sud je u biti smatrao da iz članka 3. stavka 3. točaka (a) i (b) Uredbe br. 320/2006 proizlazi da je, načelno, za primanje pomoći za restrukturiranje za potpuno rastavljanje potrebno predmetni industrijski kompleks u cijelosti isključiti iz uporabe te da je mogućnost nerastavljanja ili čak nastavak korištenja postrojenja koja nisu namijenjena za proizvodnju, istodobno zadržavajući pravo na puni iznos pomoći, više iznimka od tog pravila koju treba usko tumačiti (presuda od 14. studenoga 2013., SFIR i dr., C‑187/12 do C‑189/12, EU:C:2013:737, t. 30.).
127

Najprije valja podsjetiti da je Sud u presudi od 14. studenoga 2013., SFIR i dr. (C‑187/12 do C‑189/12, EU:C:2013:737), nakon što je utvrdio da pojam „proizvodno postrojenje” nije definiran uredbama br. 320/2006 i br. 968/2006, kao prvo, istaknuo da pojam „proizvodnja” može također obuhvatiti druge faze izrade proizvoda koje prethode ili slijede kemijski ili fizikalni postupak prerade i stoga može uključivati skladištenje šećera koji se ne pakira odmah nakon ekstrakcije iz sirovine. Stoga je zaključio da skladištenje može biti „izravno povezano s proizvodnjom šećera” u smislu članka 4. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 968/2006 (presuda od 14. studenoga 2013., SFIR i dr., C‑187/12 do C‑189/12, EU:C:2013:737, t. 26.). Kao drugo, Sud je smatrao da silosi mogu izravno utjecati na količine šećera koje se mogu proizvesti i na postupak proizvodnje koji ovisi o blizini skladišnih kapaciteta jer osobito omogućavaju, u cijelosti ili djelomično, prodaju proizvoda iz jedne tržišne godine u drugoj i na taj način utječu na stanje na tržištu u smislu uvodne izjave 5. Uredbe br. 320/2006 (presuda od 14. studenoga 2013., SFIR i dr., C‑187/12 do C‑189/12, EU:C:2013:737, t. 27. do 29.). Kao treće, u biti je smatrao da iz članka 3. stavka 3. točaka (a) i (b) Uredbe br. 320/2006 proizlazi da je, načelno, za primanje pomoći za restrukturiranje za potpuno rastavljanje potrebno predmetni industrijski kompleks u cijelosti isključiti iz uporabe i da je mogućnost nerastavljanja ili nastavak korištenja postrojenja koja nisu namijenjena za proizvodnju, istodobno zadržavajući pravo na puni iznos pomoći, više iznimka od tog pravila koju treba usko tumačiti (presuda od 14. studenoga 2013., SFIR i dr., C‑187/12 do C‑189/12, EU:C:2013:737, t. 30.).
67

S druge strane, tužitelj smatra da nije postojao nikakav sukob interesa i da je, u svakom slučaju, Parlament bio pravilno obaviješten o postupku spajanja. On precizno navodi da je poziv za podnošenje ponuda za postupak javne nabave zabranjivao bilo kakvo kontaktiranje Parlamenta tijekom postupka, osim u iznimnim slučajevima i određenim taksativno navedenim okolnostima. Međutim, prema njegovu mišljenju, priopćavanje namjere spajanja ili neposredno predstojećeg spajanja nije bilo dio navedenoga. Usto, on tvrdi da je on tek u listopadu i studenome 2014. saznao za činjenicu da je društvo Steria Benelux sudjelovalo u postupku u vezi s grupom br. 4. Dopisima od 21. studenoga 2014., konzorciji IBI IUS i STEEL pravodobno su obavijestili Parlament o neposredno predstojećem spajanju nakon što ih je on 19. studenoga 2014. kontaktirao u vezi s prekidom postupka javne nabave. Naposljetku, prva naznaka spajanja bila je objavljena u priopćenju za medije od 8. travnja 2014. Stoga, na temelju svoje obveze detaljne ocjene ponuda i ponuditelja, Parlament je morao znati za postupak približavanja društava Sopra Group i Groupe Steria.
34

U pobijanoj odluci Komisija je ispitala, s jedne strane, postojanje državne potpore, u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a, što se tiče, kao prvo, mjera u korist Zračne luke Frankfurt Hahn (vidjeti uvodne izjave 292. do 420. pobijane odluke), kao drugo, mjera u korist Ryanaira (vidjeti uvodne izjave 421. do 456., 464. do 484. i 580. pobijane odluke) i, kao treće, mjera u korist zračnih prijevoznika korisnika zračne luke Frankfurt Hahn, odnosno cjenik iz 2001. i cjenik iz 2006. (vidjeti uvodne izjave 457. do 463., 485. do 494. i 581. pobijane odluke). S druge strane, smatrajući da su određene mjere u korist zračne luke Frankfurt Hahn državna potpora, Komisija je ispitala njihovu spojivost s unutarnjim tržištem (vidjeti uvodne izjave 497. do 579. pobijane odluke).
28

Kako bi se ispitala navodna povreda članka 22. Uredbe br. 58/2003, najprije valja provjeriti može li se ta odredba primijeniti u ovom slučaju, što Komisija osporava. To znači da će se ispitati odnose li se točke 1.2.6. i 1.2.7. Priloga Odluci 2012/838 i članak 22. Uredbe br. 58/2003 na jedan te isti postupak preispitivanja, kao što to tvrdi tužitelj. Ako to nije slučaj, valja utvrditi je li tužiteljev zahtjev za preispitivanje pred odborom za validaciju zaista obuhvaćen postupkom predviđenim u članku 22. Uredbe br. 58/2003.
65

Komisija je u uvodnim izjavama 130. do 140. pobijane odluke ispitivala treba li predmetnu mjeru, koja je u uvodnoj izjavi 39. navedene odluke određena kao „plaćanje naknade koju je [arbitražni sud] dodijelio podnositeljima zahtjeva temeljem [arbitražne odluke], bilo provedbom ili izvršenjem [arbitražne odluke], plus kamate koje teku od donošenja [navedene odluke]”, kvalificirati kao novu potporu. U tom je pogledu utvrdila da nakon ukidanja, 22. veljače 2005., programa uspostavljenog Vladinom uredbom više nijedno društvo nije moglo dobiti pravo na potporu na temelju tog programa i da, slijedom toga, zahtjev tužiteljâ za naknadu štete od rumunjske države proizlazi samo iz „[arbitražne odluke] u vezi s rumunjskim nacionalnim pravom kojim joj se daje pravna snaga u rumunjskom nacionalnom pravnom poretku”. Budući da je arbitražna odluka donesena i mogla bi biti provedena ili izvršena nakon pristupanja Rumunjske Uniji, bezuvjetno pravo predviđeno rumunjskim nacionalnim zakonodavstvom na primanje naknade štete koju je dodijelio arbitražni sud tužitelji su dobili tek nakon što je Rumunjska pristupila Uniji. Komisija je smatrala da nije relevantna činjenica da se ni Akt o pristupanju ni UFEU nisu primjenjivali na Rumunjsku u trenutku u kojem je, kao što su to navodili tužitelji u okviru upravnog postupka, Rumunjska povrijedila svoje obveze na temelju BIT‑a ukidanjem programa potpora uspostavljenog Vladinom uredbom ili u trenutku u kojem su oni podnijeli tužbu arbitražnom sudu, s obzirom na to da ni u jednom od tih trenutaka tužitelji nisu dobili bezuvjetno pravo na isplatu naknade štete koju im je dodijelio arbitražni sud, a ta je mjera predmet Komisijine ocjene. Komisija je usto napomenula da je arbitražnom odlukom tužiteljima dodijeljen iznos koji odgovara prednostima predviđenima u okviru ukinutog programa iz Vladine uredbe do planiranog datuma njegova isteka, kao i naknada štete za gubitak mogućnosti stvaranja zaliha šećera 2009. i za gubitak dobiti i da je tijekom velikog dijela, ako ne i čitavih, predmetnih razdoblja Rumunjska bila punopravna članica Unije te su se na nju izravno primjenjivala pravila iz UFEU‑a o državnim potporama. Podsjetila je i da program mjera poticaja predviđen Vladinom uredbom nije bio naveden kao postojeća potpora u Aktu o pristupanju. Komisija je iz toga zaključila da isplata naknade štete koju je arbitražni sud dodijelio tužiteljima, bilo provedbom bilo izvršenjem arbitražne odluke, čini novu potporu te se na nju stoga u potpunosti primjenjuje mehanizam nadzora državnih potpora utvrđen u člancima 107. i 108. UFEU‑a.
9

Natječajni postupak odvijao se kako slijedi: – pokretanje natječajnog postupka najavljeno je 14. svibnja 2013. u priopćenju za medije koje je poslao jedan od upravitelja; – KPMG je 15. svibnja 2013. u novinama Financial Times i Handelsblatt te na internetskoj stranici Nürburgringa objavio poziv na iskaz interesa; – interes je iskazalo 70 poduzetnika; – u dopisu od 19. srpnja 2013. zainteresirani ulagatelji primili su dokumente o Nürburgringu te su pozvani da dostave indikativnu ponudu, i to za cjelokupnu imovinu, definirane jedinice ili pojedinačne dijelove imovine; – rok za podnošenje indikativne ponude utvrđen je uzastopno dopisom od 19. srpnja 2013. za 12. rujna 2013., a potom dopisom od 12. rujna 2013. za 26. rujna 2013.; u svakom od tih dopisa bilo je određeno da će se razmatrati i ponude podnesene nakon isteka roka; – do početka veljače 2014. 24 zainteresirane strane dostavile su indikativnu ponudu, među kojima je bio tužitelj, NeXovation, Inc., privatno američko društvo koje posluje na područjima informacijske tehnologije, proizvoda široke potrošnje, energije i automobila; – za zainteresirane strane koje su pozvane u sljedeću fazu natječajnog postupka, među kojima je bio i tužitelj, rok za podnošenje konačnih ponuda, koje su trebale biti u cijelosti financirane i obuhvatiti prethodno ispregovarani sporazum za otkup imovine, uzastopno je bio određen dopisom od 17. listopada 2013. za 11. prosinca 2013., a potom dopisom od 17. prosinca 2013. za 17. veljače 2014.; u ovom potonjem dopisu navedeno je da će se razmatrati i ponude podnesene nakon isteka roka, ali je, međutim, bilo određeno da će prenositelji moći ubrzo nakon roka za podnošenje ponuda odlučiti o identitetu odabranog preuzimatelja; – trinaest potencijalnih preuzimatelja podnijelo je konačnu ponudu, od kojih je četiri podnijelo ponudu koja se odnosi na cjelokupnu imovinu, to jest Capricorn Nürburgring Besitzgesellschaft GmbH (u daljnjem tekstu: grupa Capricorn ili preuzimatelj), drugi ponuditelj (u daljnjem tekstu ponuditelj br. 2), tužitelj i četvrti potencijalni preuzimatelj; – u skladu s dopisima koji su 19. srpnja 2013. i 17. listopada 2013. upućeni zainteresiranim ulagateljima, ulagatelji će se odabrati uzimajući u obzir zahtjeve najvećeg mogućeg povećanja vrijednosti cjelokupne imovine, s jedne strane, te sigurnosti transakcije, s druge strane; primjenom tih kriterija, u zadnjoj fazi natječajnog postupka u obzir su uzete ponude ponuditelja br. 2 i grupe Capricorn, koji su, s jedne strane, predložili preuzimanje cjelokupne imovine Nürburgringa te su, s druge strane, 7. i 11. ožujka 2014. dostavili dokaz o financijskoj održivosti svojih ponuda. Paralelno su dogovoreni ugovori s obama tim ponuditeljima; – odbor vjerovnika prenositelja odobrio je 11. ožujka 2014. u okviru stečajnog postupka nad prenositeljima prijenos imovine Nürburgringa na grupu Capricorn, čija je ponuda iznosila 77 milijuna eura, dok je ponuda ponuditelja br. 2 iznosila između 47 i 52 milijuna eura.
95

U odgovoru na repliku Komisija formalno osporava dopuštenost četiriju dokaza koje je tužitelj podnio u prilogu replici, to jest u prilozima C. 1. i C. 6. do C. 8. U tom pogledu ona ističe da se zbog toga što tužitelj nije opravdao nepravodobnost u njihovu podnošenju te dokaze mora proglasiti nedopuštenima. Tužitelj ističe da ti prilozi imaju za cilj osporiti navode koje je Komisija iznijela u svojem odgovoru na tužbu.
66

Kao prvo, što se tiče prigovora nezakonitosti koji se odnosi na to da je Vijeće donijelo sporne akte te je zadržalo uvrštenje njegova imena na spornim popisima iako nije raspolagalo nikakvim dokazom koji bi to potkrijepio, valja podsjetiti na to da je u točkama 68. i 69. presude od 25. studenoga 2014., Safa Nicu Sepahan/Vijeće (T‑384/11, EU:T:2014:986) Opći sud presudio da bi oprezna i pažljiva uprava u trenutku donošenja pobijanog akta u tom predmetu trebala razumjeti da mora prikupiti podatke ili dokazne elemente koji opravdavaju mjere ograničavanja u vezi s tužiteljem u navedenom predmetu kako bi se u slučaju osporavanja mogla utvrditi osnovanost tih mjera iznošenjem navedenih podataka ili dokaza pred sudom Unije. Iz toga je zaključio da je Vijeće, s obzirom na to da nije reagiralo na odgovarajući način, postalo odgovorno za dovoljno ozbiljnu povredu pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima, u smislu sudske prakse navedene u točkama 61. i 62. ove presude. U točki 40. presude od 30. svibnja 2017., Safa Nicu Sepahan/Vijeće (C‑45/15 P, EU:C:2017:402), koja je donesena u pogledu žalbi protiv presude od 25. studenoga 2014., Safa Nicu Sepahan/Vijeće (T‑384/11, EU:T:2014:986) i kojom su odbijene navedene žalbe, Sud je presudio da je Opći sud pravilno zaključio, osobito u točkama 68. i 69. svoje presude, da gotovo trogodišnja povreda obveze Vijeća da u slučaju osporavanja podnese podatke ili dokaze kojima se potkrjepljuju razlozi donošenja mjera ograničavanja protiv fizičke ili pravne osobe predstavlja dovoljno ozbiljnu povredu pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima.
68

Kao prvo, što se tiče prigovora nezakonitosti koji se odnosi na to da je Vijeće donijelo sporne akte te je zadržalo uvrštenje njegova imena na spornim popisima iako nije raspolagalo nikakvim dokazom koji bi to potkrijepio, valja podsjetiti na to da je u točkama 68. i 69. presude od 25. studenoga 2014., Safa Nicu Sepahan/Vijeće (T‑384/11, EU:T:2014:986) Opći sud presudio da bi oprezna i pažljiva uprava u trenutku donošenja pobijanog akta u tom predmetu trebala razumjeti da mora prikupiti podatke ili dokazne elemente koji opravdavaju mjere ograničavanja u vezi s tužiteljem u navedenom predmetu kako bi se u slučaju osporavanja mogla utvrditi osnovanost tih mjera iznošenjem navedenih podataka ili dokaza pred sudom Unije. Iz toga je zaključio da je Vijeće, s obzirom na to da nije reagiralo na odgovarajući način, postalo odgovorno za dovoljno ozbiljnu povredu pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima, u smislu sudske prakse navedene u točkama 63. i 64. ove presude. U točki 40. presude od 30. svibnja 2017., Safa Nicu Sepahan/Vijeće (C‑45/15 P, EU:C:2017:402), koja je donesena u pogledu žalbi protiv presude od 25. studenoga 2014., Safa Nicu Sepahan/Vijeće (T‑384/11, EU:T:2014:986) i kojom su odbijene navedene žalbe, Sud je presudio da je Opći sud pravilno zaključio, osobito u točkama 68. i 69. svoje presude, da gotovo trogodišnja povreda obveze Vijeća da u slučaju osporavanja podnese podatke ili dokaze kojima se potkrepljuju razlozi donošenja mjera ograničavanja protiv fizičke ili pravne osobe predstavlja dovoljno ozbiljnu povredu pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima.
29

Komisija je u uvodnim izjavama 138. i 140. do 153. pobijane odluke smatrala da u svakom slučaju, čak i ako predmetne mjere potpore treba smatrati nespojivima s unutarnjim tržištem, Kraljevina Danska i Kraljevina Švedska ne mogu zahtijevati njihov povrat, zbog toga što bi on bio protivan općem načelu prava Unije, sukladno članku 14. stavku 1. Uredbe br. 659/1999. Ona je u bitnome smatrala da su u ovom slučaju ispunjene iznimne okolnosti koje opravdavaju da Konzorcij, kao i Kraljevina Danska i Kraljevina Švedska, može imati legitimna očekivanja u vezi s činjenicom da državna jamstva i danske fiskalne potpore dodijeljene Konzorciju neće biti dovedeni u pitanje. Ona je stoga podsjetila na to da je njezin stav 1992. bio da izgradnja i korištenje infrastrukturnih projekata ne predstavljaju gospodarsku djelatnost. Međutim, i njezina praksa u odlučivanju i sudska praksa Unije o pojmu „gospodarska djelatnost” kada je riječ o financiranju izgradnje i korištenja infrastrukturnih projekata izmijenile su se od presuda od 12. prosinca 2000., Aéroports de Paris/Komisija (T‑128/98, EU:T:2000:290), od 17. prosinca 2008., Ryanair/Komisija (T‑196/04, EU:T:2008:585) i od 24. ožujka 2011., Freistaat Sachsen i Land Sachsen‑Anhalt/Komisija (T‑443/08 i T‑455/08, EU:T:2011:117), koja je potvrđena presudom od 19. prosinca 2012., Mitteldeutsche Flughafen i Flughafen Leipzig‑Halle/Komisija (C‑288/11 P, EU:C:2012:821) (uvodne izjave 61. do 66. pobijane odluke). Osim toga, Komisijine službe 1995. obavijestile su Kraljevinu Dansku i Kraljevinu Švedsku da državna jamstva ne predstavljaju državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Komisija je smatrala da se potonji zaključak, sadržan u njezinim dopisima od 27. listopada 1995., upućenima Kraljevini Danskoj i Kraljevini Švedskoj, odnosi i na danske fiskalne potpore, s obzirom na to da se one tiču infrastrukturnog projekta koji se u to vrijeme nije smatrao gospodarskom djelatnošću. Prema Komisiji, nije bilo potrebno odrediti nadilazi li to legitimno očekivanje okvire presude od 12. prosinca 2000., Aéroports de Paris/Komisija (T‑128/98, EU:T:2000:290), zbog toga što su predmetne mjere u svakom slučaju bile spojive s unutarnjim tržištem (uvodna izjava 153. pobijane odluke).
1

Predmet su ove tužbe zahtjevi za poništenje odluka Europskog parlamenta A(2015) 8324 C, A(2015) 8463 C, A(2015) 8627 C, A(2015) 8682 C, A(2015) 8594 C, A(2015) 8551 C, A(2015) 8732 C, A(2015) 8681 C, A(2015) 8334 C, A(2015) 8327 C, A(2015) 8344 C od 14. rujna 2015., A(2015) 8656 C, A(2015) 8678 C, A(2015) 8361 C, A(2015) 8663 C, A(2015) 8360 C, A(2015) 8486 C, A(2015) 8305 C od 15. rujna 2015., A(2015) 8602 C, A(2015) 8554 C, A(2015) 8490 C, A(2015) 8659 C, A(2015) 8547 C, A(2015) 8552 C, A(2015) 8553 C, A(2015) 8661 C, A(2015) 8684 C, A(2015) 8672 C od 16. rujna 2015. i A(2015) 13844 C od 14. siječnja 2016., kojima je Parlament na temelju Uredbe (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (SL 2001., L 145, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 70.) odbio ponovne zahtjeve koje su podnijeli tužitelji Maria Psara, Tina Kristan, Tanja Malle, Wojciech Cieśla, Staffan Dahllof, Delphine Reuter, České centrum pro investigativní žurnalistiku o.p.s., Harry Karanikas, Crina Boros, Baltijas pētnieciskās žurnālistikas centrs Re:Baltica, Balazs Toth, Minna Knus‑Galán, Atanas Čobanov, Dirk Liedtke, Nils Mulvad, Hugo van der Parre, Guia Baggi, Marcos García Rey, Mark Lee Hunter, Kristof Clerix, Rui Araujo, Anuška Delić, Jacob Borg, Matilda Bačelić i Gavin Sheridan za pristup dokumentima Parlamenta koji sadržavaju informacije koje se odnose na naknade njegovim članovima (u daljnjem tekstu: pobijane odluke).
91

Kao prvo, radi se o dva izvješća International Bar Association’s Human Rights Institutea (IBAHRI) iz studenoga 2011. i veljače 2014. o položaju pravnih zanimanja u Egiptu. Izvješće IBAHRI‑ja iz 2011., naslovljeno „Justice at a Crossroads: the Legal profession and the Rule of Law in the New Egypt”, bilo je sastavljeno nakon istraživanja te nevladine organizacije u Egiptu u lipnju 2011. Njegov je cilj, s jedne strane, ispitati poteškoće na koje su odvjetnici nailazili u toj zemlji u vezi s poštovanjem vladavine prava i temeljnih prava prije događaja iz 2011. i u razdoblju neposredno nakon njih te, s druge strane, dati preporuke kako bi se osiguralo poštovanje tih načela. Namjena je izvješća IBAHRI‑ja iz 2014., naslovljenog „Separating Law and Politics: Challenges to the Independence of Judges and Prosecutors in Egypt”, koje se temelji na istraživanju provedenom u Egiptu između lipnja i studenoga 2013., osigurati postupanje u skladu s preporukama iz izvješća IBAHRI‑ja iz 2011. te je konkretnije usredotočeno na prepreke neovisnosti egipatske sudbene vlasti.
19

U okviru godišnjeg ocjenjivanja za 2011., zamjenik direktora SATCEN‑a iznio je 27. ožujka 2012. pozitivnu ocjenu tužiteljice u odnosu na prethodnu godinu, te je smatrao da je njezina ukupna učinkovitost bila dobra, uzimajući u obzir napore koje je uložila. Pojasnio je i da je te napore, „kako bi na bolji način vodila administrativni tim, treba[lo] znatno pojačati” te da je „zbog njezina načina upravljanja i dalje često dolazi[lo] do općih pritužbi koje su u nekim slučajevima doživljavane kao stalni profesionalni pritisak”. Što se tiče dijela izvješća o ocjeni koji se odnosi na korektnost i međuljudske odnose, zamjenik direktora utvrdio je da je tužiteljica trebala uložiti stvarne napore u upravljanju svojim timom, pri čemu je trebala izbjegavati neopravdani pritisak i imati više povjerenja u svoje kolege. Tužiteljica je također iznijela napomene na to izvješće o ocjeni, u kojim je navela da su međuljudski odnosi u njezinom odjelu, prema njezinu mišljenju, bili na vrlo dobroj razini, dok je komunikacija s drugim voditeljima odjelâ često bila „napeta, puna nesporazuma i katkad pogoršana nejasnim porukama elektroničke pošte, što je dovelo do sumnji, optužbi i narušavanja odnosa”.
83

U ovom slučaju, valja utvrditi da, kao što je to navedeno u točki 75. ove presude, pobijana odluka ne sadržava posebnu analizu prema načinima financiranja, tim više što Komisija tvrdi, kao što je to navedeno u točki 63. ove presude, da je riječ je o jednoj i jedinstvenoj mjeri iako se predmetna potpora financira iz dvaju izvora. Taj zaključak potvrđuje činjenica da, za razliku od okolnosti u predmetu koji je doveo do presude navedene u točki 79. ove presude, članak 1. pobijane odluke, kojim se utvrđuje nespojivost sporne potpore s unutarnjim tržištem, ne navodi točno sredstva kojima se financira. Osim toga, u člancima 2. do 4. pobijane odluke, koji se odnose na povrat potpore, ne pravi se razlika između tih dviju vrsta financiranja.