Privremena verzija

MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MACIEJA SZPUNARA

od 15. prosinca 2022.( )

Predmet C-426/21

Ocilion IPTV Technologies GmbH

protiv

Seven.One Entertainment Group GmbH,

Puls 4 TV GmbH & Co. KG

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno vlasništvo – Autorsko pravo u informacijskom društvu – Direktiva 2001/29/EZ – Članak 2. – Pravo reproduciranja – Članak 3. – Pravo priopćavanja javnosti – Članak 5. stavak 2. točka (b) – Iznimka privatnog reproduciranja – Mrežni videosnimač – Tehnika uklanjanja udvostručavanja – Pristup zaštićenim sadržajima bez pristanka nositelja prava – Pružatelj usluge IPTV-a”





Uvod

1. U okviru sudske prakse koja se odnosi na isključivo pravo priopćavanja javnosti u autorskom pravu Unije Sud je u nekim slučajevima utvrdio da su za povredu tog prava odgovorni sudionici čija su djela na prvi pogled samo neizravno pridonijela takvim povredama( ). Taj je pristup naišao na određene kritike, osobito nezavisnog odvjetnika H. Saugmandsgaarda Øea u njegovu mišljenju u spojenim predmetima YouTube i Cyando (C‑682/18 i C‑683/18, EU:C:2020:586)( ), na koje se poziva sud koji je uputio zahtjev u ovom predmetu.

2. Ne slažem se sasvim s tom kritikom( ). Međutim, jedno je sigurno. Kada se pogrešno tumači, sudska praksa Suda može poslužiti kao osnova u nastojanjima da se odgovornost za povredu prava priopćavanja javnosti utvrdi u situacijama u kojima do priopćavanja ne dolazi ili u kojima je uloga navodnog prekršitelja ograničena na djela koja nisu ni na koji način povezana s priopćavanjem konkretnog zaštićenog djela, osobito na djela koja čini puka opskrba tehničkim uređajem za takvo priopćavanje. Takvim se pogrešnim tumačenjem, među ostalim, izvlače iz konteksta pojmovi „nezaobilazna uloga” počinitelja o kojem je riječ i „potpuna svjesnost posljedica svojeg postupanja”, koje Sud upotrebljava u sudskoj praksi.

3. U takvim je okolnostima pokrenut niz prethodnih postupaka( ). Iako je ovaj predmet, prema mojem mišljenju, jedan od njih, on je ipak mnogo složeniji, ne samo zbog složenosti sustava uspostavljenog u svrhu priopćavanja javnosti, koji je predmet glavnog postupka, nego i zbog toga što se, osim na pravo priopćavanja javnosti, odnosi i na isključivo pravo reproduciranja i na pokušaj primjene „inovativne” iznimke od tog prava, takozvane iznimke „privatnog reproduciranja”.

4. Međutim, čini mi se da je za pronalazak pravilnog rješenja, svrsishodnog za rješavanje spora koji je u tijeku pred sudom koji je uputio zahtjev, ključna pravilna ocjena uloga svakog od pojedinih različitih sudionika.

Pravni okvir

Pravo Unije

5. Člankom 2. točkama (a) i (e) Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu( ) određuje se:

„Države članice moraju predvidjeti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za izravno ili neizravno, privremeno ili trajno reproduciranje bilo kojim sredstvima i u bilo kojem obliku, u cijelosti ili u dijelovima:

(a) autorima, njihovih djela;

[…]

(e) organizacijama za radiodifuziju, fiksacija njihovih radiodifuzijskih emitiranja, bez obzira na to jesu li ta emitiranja prenesena putem žice ili putem zraka, uključujući kabelom ili satelitom.”

6. Na temelju članka 3. stavka 1. i članka 3. stavka 2. točke (d) te direktive:

„1. Države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za svako priopćavanje njihovih djela javnosti, žicom ili bežičnim putem, uključujući stavljanje njihovih djela na raspolaganje javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu.

2. Države članice moraju predvidjeti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za stavljanje na raspolaganje javnosti, žicom ili bežičnim putem, tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu:

[…]

(d) organizacijama za radiodifuziju, fiksacija njihovih radiodifuzijskih emitiranja, bez obzira na to jesu li ta emitiranja prenesena putem žice ili putem zraka, uključujući kabelom ili satelitom.”

7. U skladu s člankom 5. stavkom 2. točkom (b) i člankom 5. stavkom 5. navedene direktive:

„2. „Države članice mogu predvidjeti iznimke ili ograničenja prava reproduciranja predviđenog člankom 2. u sljedećim slučajevima:

[…]

(b) u odnosu na reproduciranje na bilo koji medij koje je učinila fizička osoba za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna, uz uvjet da nositelji prava dobiju pravičnu naknadu, pri čemu se uzima u obzir primjena ili neprimjena tehničkih mjera iz članka 6. na djelo ili na drugi predmet zaštite;

[…]

5. Iznimke i ograničenja predviđeni stavcima 1., 2., 3. i 4. primjenjuju se samo u određenim posebnim slučajevima koji nisu u sukobu s uobičajenim iskorištavanjem djela ili drugog predmeta zaštite i koji bezrazložno ne dovode u pitanje zakonite interese nositelja prava.”

8. Člankom 7. stavkom 2. Direktive 2006/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o pravu iznajmljivanja i pravu posudbe te o određenim autorskom pravu srodnim pravima u području intelektualnog vlasništva( ) određuje se:

„Države članice moraju organizacijama za radiodifuziju predvidjeti isključivo pravo davanja odobrenja ili zabrane za fiksiranje njihovih radiodifuzijskih emitiranja, bilo da se ta emitiranja prenose žicom bilo zrakom, uključujući kabelom ili satelitom.”

9. Na temelju članka 10. te direktive:

„1. Države članice mogu predvidjeti ograničenja prava navedenih u ovom poglavlju u slučaju:

(a) korištenja u privatne svrhe;

[…]

2. Bez obzira na stavak 1., svaka država članica može u vezi sa zaštitom […] organizacija za radiodifuziju […] predvidjeti istu vrstu ograničenja kakvu predviđa u vezi sa zaštitom autorskog prava na književnim i umjetničkim djelima.

[…]

3. Ograničenja iz stavaka 1. i 2. primjenjuju se samo u određenim posebnim slučajevima koji nisu u suprotnosti s redovitim iskorištavanjem predmeta zaštite i neopravdano ne dovode u pitanje zakonite interese nositelja prava.”

Austrijsko pravo

10. Pravo reproduciranja i pravo priopćavanja javnosti u pogledu autorâ predviđaju se u članku 15. odnosno člancima 17. do 18.a Urheberrechtsgesetza (Zakon o autorskom pravu) od 9. travnja 1936.( ), u verziji primjenjivoj na glavni postupak (u daljnjem tekstu: UrhG). U članku 42. stavcima 4. i 5. UrhG-a utvrđuje se iznimka od prava reproduciranja koja se primjenjuje na privatnu uporabu. Naposljetku, u članku 76.a stavku 1. UrhG-a propisuje se isključivo pravo organizacija za radiodifuziju na fiksiranje njihovih emitiranja, njihovo reproduciranje, prijenos i korištenje radi stavljanja na raspolaganje javnosti.

Činjenice u glavnom postupku, postupak i prethodna pitanja

11. Društva Seven.One Entertainment Group GmbH i Puls 4 TV GmbH & Co. KG, tužitelji u prvostupanjskom postupku i druge stranke u revizijskom postupku, jesu organizacije za radiodifuziju sa sjedištem u Njemačkoj odnosno Austriji.

12. Ocilion IPTV Technologies GmbH (u daljnjem tekstu: Ocilion) društvo je osnovano u skladu s austrijskim pravom. To društvo komercijalnim korisnicima, koji mogu biti mrežni operatori, primjerice operatori telefonske ili elektroenergetske mreže, ili objekti kao što su hoteli ili stadioni (u daljnjem tekstu: mrežni operatori), nudi uslugu internetske televizije u zatvorenoj mreži( ) (IPTV( )). Ta je usluga dostupna u obliku lokalnog rješenja, u okviru kojeg Ocilion korisniku osigurava potrebnu strojnu opremu i programsku opremu, kojima upravlja korisnik, i u obliku rješenja u oblaku, kojim upravlja Ocilion.

13. Koristeći se uslugom koju pruža Ocilion, mrežni operatori svojim korisnicima (krajnji korisnici) nude pristup internetskoj televiziji. U tu su ponudu uključeni televizijski kanali u vlasništvu drugih stranaka u revizijskom postupku.

14. Ocilionovo rješenje koje se odnosi na IPTV uključuje mogućnost snimanja pojedinačnih emitiranih sadržaja mrežnim videosnimačem i mogućnost naknadnog gledanja tih sadržaja s vremenskim odmakom u okviru koje se svi emitirani sadržaji na televizijskom kanalu mogu gledati do sedam dana nakon njihova emitiranja (sadržaji se kontinuirano snimaju kako bi naknadno bili dostupni za gledanje). U načelu svako snimanje pokreće krajnji korisnik, koji sam aktivira te mogućnosti te odabire sadržaj koji će se reproducirati. Kad je riječ o mogućnosti naknadnog gledanja s vremenskim odmakom, dovoljno je jedno programiranje, primjerice pri prvoj uporabi.

15. Međutim, u praksi se takozvanim postupkom „uklanjanja udvostručavanja” osigurava da se sadržaji ne umnožavaju više puta za korisnike koji programiraju isto snimanje. Svi krajnji korisnici koji su programirali isto snimanje mogu pristupiti prvom, jedinom umnoženom primjerku, izrađenom kada je „prvi” krajnji korisnik programirao snimanje. Korisnici mu pristupaju pomoću reference koja im je dodijeljena. Umnoženi primjerak može se izbrisati tek kada posljednji korisnik ukloni programiranje određenog snimanja (ili, u slučaju mogućnosti naknadnog gledanja s vremenskim odmakom, nakon sedam dana).

16. Okvirnim ugovorima koje Ocilion sklapa s mrežnim operatorima predviđa se da su ti operatori odgovorni za dobivanje prava iskorištavanja emitiranih sadržaja koje reemitiraju pomoću Ocilionova rješenja koje se odnosi na IPTV. Osim toga, Ocilion smatra da su mogućnost naknadnog gledanja s vremenskim odmakom i mogućnost snimanja mrežnim videosnimačem obuhvaćene iznimkom koja se primjenjuje na reproduciranje za privatnu uporabu, koja se predviđa člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2001/29.

17. Druge stranke iz glavnog postupka tvrde da nisu pristale na reemitiranje svojih emitiranih sadržaja Ocilionovim korisnicima. Osim toga, ponovno dovode u pitanje primjenjivost iznimke o kojoj je riječ na postupak kao što je onaj koji je uspostavio Ocilion u okviru rješenja koje se odnosi na IPTV. Zato su pred austrijskim sudovima pokrenule postupak za donošenje privremene mjere, zajedno sa zahtjevima za privremenu pravnu zaštitu kojima su tražile da se Ocilionu zabrani da javnosti priopćava i stavlja na raspolaganje te da reproducira i dopušta trećim osobama da reproduciraju i stavljaju na raspolaganje javnosti umnožene primjerke sadržaja koje su one emitirale ili da tim korisnicima pruža usluge ili proizvode koji omogućuju izvršavanje takvih radnji.

18. Budući da su ti zahtjevi prihvaćeni u prvostupanjskom i u žalbenom postupku, Ocilion je sudu koji je uputio zahtjev podnio reviziju kojom traži da se odbiju svi zahtjevi za privremenu pravnu zaštitu.

19. U tim je okolnostima Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:

„1. Je li u skladu s pravom Unije nacionalni propis kojim se na temelju članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive [2001/29] dopušta upravljanje mrežnim videosnimačem koji stavlja na raspolaganje komercijalni pružatelj usluge i u pogledu kojeg

(a) se zbog tehnički primijenjenog postupka udvostručavanja i uklanjanja udvostručavanja ne stvara zaseban umnoženi primjerak programiranog emitiranog sadržaja prilikom svakog snimanja koje pokreće korisnik, nego se, ako je predmetni sadržaj već pohranjen na inicijativu drugog korisnika koji je prvi izradio snimku – kako bi se izbjegli suvišni podaci – samo provodi referenciranje kojim se sljedećem korisniku omogućuje pristup već pohranjenom sadržaju;

(b) postoji mogućnost naknadnog gledanja sadržaja u okviru koje se ukupni televizijski program svih odabranih kanala snima tijekom cijelog dana i taj je program dostupan za gledanje unatrag sedam dana, pod uvjetom da korisnik za svaki televizijski kanal odabere odgovarajuću opciju označavanjem određenog polja; i

(c) u pogledu kojeg se korisniku (ili kao dio usluge u oblaku pružatelja usluga ili u okviru cjelovitog rješenja koje se odnosi na televiziju utemeljenu na internetskom protokolu koja je dostupna preko lokalnih poslužitelja (on premises IPTV) i koje pružatelj usluge stavlja na raspolaganje) također omogućuje pristup zaštićenim emitiranim sadržajima, a da nositelji prava na to nisu pristali?

2. Treba li izraz ‚priopćavanje djela javnosti’ iz članka 3. stavka 1. Direktive [2001/29] tumačiti na način da takvo priopćavanje provodi komercijalni pružatelj usluge cjelovitog rješenja koje se odnosi na televiziju utemeljenu na internetskom protokolu koja je dostupna preko lokalnih poslužitelja (on premises IPTV) i u okviru kojeg pružatelj usluge, osim programske i strojne opreme za prijem televizijskih programa preko interneta, pruža i tehničku podršku te izvršava stalne prilagodbe usluge, ali se usluga u potpunosti pruža na korisnikovoj infrastrukturi, u slučaju kad se uslugom korisniku ne omogućuje samo pristup emitiranim sadržajima čiju su internetsku upotrebu odobrili odgovarajući nositelji prava, nego i zaštićenim sadržajima za koje ne postoji odgovarajući pristanak, a [komercijalni] pružatelj usluge može

(a) utjecati na to koje televizijske programe krajnji korisnik može primati u okviru usluge,

(b) zna da se njegovom uslugom omogućuje i prijem zaštićenih emitiranih sadržaja, a da nositelji prava na to nisu pristali, ali

(c) ne oglašava takvu mogućnost neovlaštenog korištenja njegovim uslugama, čime znatno ne potiče na kupnju proizvoda, nego prilikom sklapanja ugovora svoje korisnike upućuje na to da na vlastitu odgovornost moraju osigurati dodjelu prava; te

(d) svojim aktivnostima ne omogućuje nikakav poseban pristup emitiranim sadržajima koji se bez njegove intervencije ne bi mogli primati ili bi se mogli teško primati?”

20. Sud je zaprimio zahtjev za prethodnu odluku 13. srpnja 2021. Pisana očitovanja podnijele su stranke glavnog postupka i Europska komisija. Iste su stranke iznijele svoja očitovanja na raspravi održanoj 21. lipnja 2022.

Analiza

21. Sud koji je uputio zahtjev postavio je Sudu dva prethodna pitanja. Prvo se odnosi na tumačenje članka 2. Direktive 2001/29, u kojem se navodi, među ostalim, isključivo pravo autora na davanje ovlaštenja ili zabrane za reproduciranje njihovih djela, u vezi s člankom 5. stavkom 2. točkom (b) te direktive, u kojem se utvrđuje iznimka od tog prava koja se odnosi na reproduciranje koje izvrše fizičke osobe za vlastitu privatnu uporabu. Drugo se pitanje odnosi na tumačenje članka 3. stavka 1. navedene direktive, u kojem se navodi isključivo pravo priopćavanja javnosti.

22. Ta ću pitanja analizirati redom kojim su postavljena, imajući pritom na umu da rješenje glavnog postupka, odnosno utvrđivanje odgovornosti podnositelja revizije iz glavnog postupka, zahtijeva da se odgovori na ta dva pitanja razmotre zajedno.

Prvo prethodno pitanje

Formulacija pitanja

23. Iako formulacija prvog prethodnog pitanja može upućivati na to da sud koji je uputio zahtjev nastoji doznati je li austrijsko zakonodavstvo kojim se prenosi članak 5. stavak 2. točka (b) Direktive 2001/29 u skladu s tom odredbom, čini mi se da je svrha tog pitanja utvrditi pravilno tumačenje tog zakonodavstva. Time se dakle od Suda traži tumačenje navedene odredbe, u vezi s člankom 2. te direktive. Osim toga, to pitanje treba shvatiti na način da se odnosi na situaciju poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, odnosno na uslugu internetskog reemitiranja televizijskih sadržaja.

24. Prvim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev dakle nastoji doznati treba li članak 2. i članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29 tumačiti na način da je situacija u kojoj operator usluge internetskog reemitiranja televizijskih sadržaja pruža dodatnu uslugu snimanja tih emitiranih sadržaja, u okviru koje se

– prilikom svakog snimanja koje pokreće korisnik ne stvara zaseban umnoženi primjerak programiranog emitiranog sadržaja, nego se, ako je predmetni sadržaj već pohranjen na inicijativu drugog korisnika koji je prvi izradio snimku, samo provodi referenciranje kojim se sljedećem korisniku omogućuje pristup već pohranjenom sadržaju, te se

– zahvaljujući mogućnosti naknadnog gledanja sadržaja u okviru koje se ukupni televizijski program svih odabranih kanala snima tijekom cijelog dana taj program može gledati s vremenskim odmakom tijekom sedam dana, pod uvjetom da korisnik za svaki televizijski kanal odabere odgovarajuću opciju označavanjem određenog polja,

obuhvaćena iznimkom od isključivog prava davanja ovlaštenja ili zabrane za reproduciranje zaštićenih djela, predviđenom u toj drugoj odredbi.

25. Pri preformuliranju prvog prethodnog pitanja nisam prenio posljednju točku koju navodi sud koji je uputio zahtjev jer se u toj točki, prema mojem mišljenju, samo utvrđuje da se postupak na koji se odnosi na to pitanje provodi bez pristanka nositelja autorskih prava. Naime, budući da je riječ o iznimci od isključivog prava, taj se aspekt podrazumijeva – ako je iskorištavanje odobreno, iznimka od isključivog prava nije primjenjiva.

26. Sada prelazim na analizu tog pitanja, koju ću započeti kratkim podsjetnikom na način funkcioniranja usluge o kojoj je riječ.

Način funkcioniranja usluge i argument podnositelja revizije iz glavnog postupka

27. Podnositelj revizije iz glavnog postupka svojim korisnicima, mrežnim operatorima, osigurava informatičko rješenje, koje uključuje strojnu i programsku opremu, i koje im omogućuje da krajnjim korisnicima pružaju uslugu internetske televizije (IPTV). U okviru te usluge mrežni operatori, koristeći se strojnom i programskom opremom koju im osigurava podnositelj revizije iz glavnog postupka, ali bez njegova aktivnog doprinosa, primaju emitiranja organizacija za radiodifuziju, pretvaraju ih i, istodobno i neizmijenjeno, stavljaju na raspolaganje krajnjim korisnicima preko interneta( ). Ona se stavljaju na raspolaganje u zatvorenoj mreži, odnosno dostupna su samo korisnicima mrežnih operatora.

28. Usluga osim toga uključuje mogućnost mrežnog snimanja. Zahvaljujući toj mogućnosti krajnji korisnici mogu snimati određene emitirane sadržaje, kao i programirati kontinuirano snimanje određenih programa televizijskih kanala, koji su zatim dostupni sedam dana nakon emitiranja.

29. Sadržaji se snimaju na strojnu opremu (kapaciteti za pohranu) koju podnositelj revizije iz glavnog postupka osigurava mrežnim operatorima u okviru rješenja koje se odnosi na IPTV. Djeluje na način da se, nakon što „prvi” krajnji korisnik to programira, snima određeni emitirani sadržaj ili program televizijskog kanala (stvara se umnoženi primjerak). Ako zatim neki drugi krajnji korisnik želi programirati snimanje istog emitiranog sadržaja ili istog televizijskog kanala, ne stvara se novi umnoženi primjerak, nego navedeni korisnik dobiva pristup prvom, jedinom primjerku, kao i svi sljedeći korisnici. Postupak se naziva „uklanjanje udvostručavanja”.

30. Prvim prethodnim pitanjem nastoji se doznati je li takav postupak obuhvaćen iznimkom privatnog reproduciranja. Najprije napominjem da, ako je to slučaj, iznimku treba shvaćati na način da obuhvaća cijeli postupak, odnosno samo reproduciranje kao i stavljanje na raspolaganje umnoženih primjeraka nastalih tim reproduciranjem krajnjim korisnicima. Naime, reproduciranje izvršeno u okviru te iznimke mora biti namijenjeno privatnoj uporabi korisnika. U slučaju reproduciranja koje za korisnika izvršava treća osoba, on se mora moći koristiti umnoženim primjerkom te mu stoga mora moći pristupiti. Samo reproduciranje, odvojeno od pristupa tako izrađenom umnoženom primjerku, ne može biti obuhvaćeno iznimkom privatnog reproduciranja. Suprotno tomu, ako predmetni postupak nije obuhvaćen navedenom iznimkom, prema mojem ga mišljenju treba analizirati kao korištenje dvama zasebnim isključivim pravima, odnosno pravom reproduciranja (kada se stvara umnoženi primjerak emitiranog sadržaja) i pravom priopćavanja javnosti (kada se krajnjim korisnicima daje pristup tom umnoženom primjerku).

31. Podnositelj revizije iz glavnog postupka tvrdi da, na temelju sudske prakse Suda, fizička osoba, da bi se na nju mogla primjenjivati iznimka privatnog reproduciranja, ne mora sama posjedovati opremu i medij za reproduciranje. Ona se, naime, može koristiti uslugama reproduciranja koje pruža treća osoba( ). Doista, u skladu s načelom tehnološke neutralnosti, to pravilo treba primijeniti na suvremene tehnike reproduciranja, kao što je tehnika uklanjanja udvostručavanja korištena u okviru rješenja koje se odnosi na IPTV koje nudi podnositelj revizije iz glavnog postupka. Naime, s gledišta korisnika, nije važno stvara li se za svakog od njih poseban umnoženi primjerak ili dobivaju pristup istom umnoženom primjerku, dok god im se taj pristup dodjeljuje na inicijativu određenog korisnika. Svako drugo rješenje vodilo bi „okamenjivanju” autorskog prava i negiranju tehnološkog napretka. Stoga, prema mišljenju podnositelja revizije iz glavnog postupka, na uslugu snimanja koju pruža u okviru rješenja koje se odnosi na IPTV, kad je riječ o određenim emitiranim sadržajima i kad je riječ o kontinuiranom snimanju programa televizijskih kanala koje odabire krajnji korisnik, treba primjenjivati iznimku privatnog reproduciranja te ona treba ostati izvan monopola nositelja autorskih prava.

32. Ti argumenti prema mojem mišljenju nisu uvjerljivi.

Mogućnost naknadnog gledanja s vremenskim odmakom

33. Kad je riječ o usluzi kontinuiranog snimanja programa televizijskih kanala koje odabire krajnji korisnik, koja mu omogućuje pristup tim programima sedam dana nakon njihova emitiranja, čini mi se da iznimka privatnog reproduciranja nije primjenjiva u slučaju takvog snimanja, čak i neovisno o pitanju stvara li se umnoženi primjerak za svakog korisnika ili oni dijele pristup istom umnoženom primjerku.

34. Kao što je Sud više puta na to podsjetio, u skladu s uvodnom izjavom 31. Direktive 2001/29, autorsko pravo Unije temelji se osobito na „pravednoj ravnoteži” između interesa nositelja autorskih (i srodnih) prava i interesa korisnika predmeta zaštite( ). Iznimka privatnog reproduciranja jedna je od osnovnih odredbi te direktive kojom se može osigurati takva pravedna ravnoteža. S jedne strane, njome se uzima u obzir interes korisnika da u svojoj privatnosti u potpunosti uživa predmet zaštite koji je zakonito stekao( ), bez straha od zadiranja nositelja autorskih prava u tu privatnost. S druge strane, eventualnu štetu koju bi ti nositelji mogli pretrpjeti zbog privatnog reproduciranja trebala bi popraviti pravična naknada koja se, na temelju članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29, uz tu iznimku mora obvezno prenijeti u nacionalno pravo. Međutim, budući da je korištenje u okviru iznimke privatnog reproduciranja dopušteno samo u privatnosti korisnika, ne može se reći da šteta koju trpe nositelji autorskih prava dovodi u pitanje uobičajeno iskorištavanje djela.

35. Prema mojem mišljenju, primjena iznimke privatnog reproduciranja na uslugu kontinuiranog snimanja ukupnog programa televizijskih kanala, kao što je ona koju podnositelj revizije iz glavnog postupka pruža u okviru rješenja koje se odnosi na IPTV, protivila bi se kriteriju pravedne ravnoteže između interesâ nositelja autorskih prava i interesâ korisnika.

36. Kao prvo, u ovom slučaju nije riječ o samostalnoj usluzi reproduciranja ili pohrane. Predmetna usluga sastavni je dio rješenja koje se odnosi na IPTV, koje u prvom redu čini istodobno internetsko reemitiranje televizijskih sadržaja, s uslugom snimanja kao dodatnom uslugom. Uostalom, ta usluga snimanja ovisi o reemitiranju, s obzirom na to da potonja usluga krajnjem korisniku daje pristup predmetima koji će se zatim reproducirati. Stoga ne može funkcionirati samostalno i nužno je povezana s uslugom pristupa televizijskim sadržajima. Stoga je ovdje riječ o usluzi koja je slična usluzi s dvostrukom funkcijom poput one iz predmeta u kojem je donesena presuda VCAST( ).

37. Kao drugo, zbog svojeg opsega i automatske prirode, predmetna usluga prema mojem mišljenju očigledno izlazi iz okvira iznimke privatnog reproduciranja kako ju je predvidio zakonodavac Unije. Naime, ne samo da krajnji korisnik nije onaj koji je učinio reproduciranje, kao što se to doslovno zahtijeva člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2001/29, nego se čak teško može smatrati da je taj korisnik pokrenuo reproduciranje. U okviru te usluge krajnji korisnik samo prihvaća ponudu, koju je primio zajedno s ponudom za reemitiranje, za snimanje svih sadržaja koji će se emitirati, a da čak ni ne zna sadržaj tog reproduciranja i da ne zna hoće li se njime htjeti koristiti. Stoga prava svrha takve usluge nije da se krajnjem korisniku osigura mogućnost dodatnog korištenja djelima kojima je već dobio pristup, nego da mu se pruži alternativni način pristupa istodobnom reemitiranju televizijskih sadržaja.

38. Sve to, prema mojem mišljenju, pokazuje da u ovom slučaju nije riječ o korištenju predmetima zaštite u privatnosti krajnjeg korisnika, nego o tome da pružatelj usluge reemitiranja i snimanja javno iskorištava te predmete. Naime, taj pružatelj, osim što djela koja se nalaze u televizijskim sadržajima priopćava javnosti internetskim reemitiranjem tih sadržaja, reproducira ta djela te ih zatim, na temelju tako izvršenih reproduciranja, stavlja na raspolaganje javnosti. Stoga nositelji autorskih prava mogu u potpunosti ostvariti svoje pravo na davanje ovlaštenja ili zabranu za takvo iskorištavanje, čime ni na koji način ne zadiru u privatnost navedenih korisnika( ). Prema tome, ne postoji opravdanje za primjenu iznimke privatnog reproduciranja.

Tehnika uklanjanja udvostručavanja

39. Postupak uklanjanja udvostručavanja, koji se upotrebljava u okviru rješenja koje se odnosi na IPTV koje nudi podnositelj revizije iz glavnog postupka( ), potkrepljuje i potvrđuje prethodno navedene zaključke. Naime, taj postupak sam po sebi isključuje mogućnost primjene iznimke privatnog reproduciranja.

40. U okviru tog postupka, kada krajnji korisnik programira snimanje emitiranog sadržaja ili ukupnog programa televizijskog kanala, stvara se jedan umnoženi primjerak, koji postaje dostupan svim krajnjim korisnicima koji su programirali snimanje istog sadržaja ili programa istog kanala.

41. Kao što to, u biti, pravilno tvrde druge stranke iz glavnog postupka i Komisija, ne može se smatrati da je to reproduciranje učinio krajnji korisnik za privatnu uporabu i u svrhu koja nije komercijalna, što bi omogućilo primjenu iznimke privatnog reproduciranja. Upravo suprotno, budući da treba biti stavljen na raspolaganje svim krajnjim korisnicima koji su programirali isto snimanje, treba smatrati da je taj umnoženi primjerak izradio pružatelj usluge za kolektivnu (javnu) uporabu i u komercijalnu svrhu.

42. Argumenti podnositelja revizije iz glavnog postupka, koji se temelje na potrebi da se pri primjeni iznimke privatnog reproduciranja uzme u obzir tehnološki napredak ne mogu dovesti u pitanje to utvrđenje. Autorsko pravo Unije, kako je usklađeno, među ostalim, Direktivom 2001/29, u cijelosti se temelji na tehničkim obilježjima različitih načina iskorištavanja djela. To se odražava u raznim isključivim pravima koja su njime utvrđena i raznim iznimkama od tih prava. Sud uzima u obzir i napredak u tom području. Tako je priznao postojanje usluga reproduciranja i pohrane na internetu i primjenjivost iznimke privatnog reproduciranja u slučaju u kojem se pojedinac koristi tim uslugama( ). Međutim, to ne može promijeniti prirodu izvršenih radnji. Izrađivanje umnoženog primjerka sadržaja na bilo kojem mediju jest reproduciranje, dok davanje pristupa postojećem primjerku to nije. To su objektivne činjenice koje nikakva intelektualna konstrukcija, kao što je pojam „logički umnoženi primjerak” koji navodi podnositelj revizije iz glavnog postupka, ne može promijeniti.

43. Činjenica da se reproduciranje pokreće na način da prvi krajnji korisnik programira snimanje ništa ne mijenja. Kao što sam već napomenuo, ponuda reproduciranja točno određenih sadržaja( ) sastavni je dio opće usluge internetske televizije. Realizaciju te ponude pokreće krajnji korisnik, ali izrađeni umnoženi primjerak nakon toga nije na isključivom raspolaganju tog korisnika( ), nego ostaje pod kontrolom pružatelja usluga i služi mu kao izvor priopćavanja reproduciranog djela svim korisnicima( ). Druge stranke iz glavnog postupka u tom pogledu pravilno napominju da sredstvo za reproduciranje sadržaja krajnjim korisnicima nije usluga snimanja, već se, naprotiv, pružatelj te usluge služi korisnicima da bi izvršio reproduciranje.

44. Mrežno videosnimanje poput onog iz rješenja koje se odnosi na IPTV koje nudi podnositelj revizije iz glavnog postupka uključuje dakle dvije zasebne radnje iskorištavanja, odnosno reproduciranje (u obliku fiksiranja televizijskih emitiranja) i priopćavanje javnosti (na način da se krajnjim korisnicima koji su programirali snimanje emitiranog sadržaja omogućuje pristup umnoženom primjerku tog sadržaja koji je izradio pružatelj usluge)( ). Te se dvije radnje mogu pripisati pružatelju usluge te se na njih ne može primjenjivati iznimka privatnog reproduciranja.

45. Točno je da je priopćavanje poput onog koje se navodi u prethodnoj točki upućeno istoj javnosti kao i prvotno priopćavanje u obliku istodobnog internetskog reemitiranja televizijskih sadržaja, odnosno korisnicima mrežnih operatora. Osim toga, te se dvije radnje priopćavanja izvršavaju istim tehničkim sredstvom, odnosno preko interneta. Stoga bi se moglo tvrditi, kao što to u biti čini podnositelj revizije iz glavnog postupka, da se naknadno priopćavanje provodi uz odobrenje dano za prvotno priopćavanje( ), u skladu sa sudskom praksom Suda o pravu na priopćavanje javnosti( ).

46. Međutim, prema mojem mišljenju, to ovdje nije slučaj. Naime, dvije radnje priopćavanja javnosti o kojima je riječ čine različite oblike iskorištavanja predmeta zaštite.

47. U slučaju internetskog reemitiranja to je, a izrazit ću se izrazom koji se koristi u pogledu audiovizualnih usluga, „linearno” priopćavanje, u okviru kojeg se sadržaj emitira u skladu s utvrđenim rasporedom odašiljatelja te korisnik može gledati željeni emitirani sadržaj u vrijeme njegova emitiranja. To je uobičajeni način funkcioniranja radija i televizije, neovisno o načinu njihova emitiranja (zemaljsko, satelitsko, kabelsko ili internetsko). Suprotno tomu, kada se emitirani sadržaj snima i korisnik dobiva pristup tom snimanju, riječ je o „nelinearnom” priopćavanju, odnosno korisnik odlučuje u kojem trenutku želi gledati emitirani sadržaj te ga može i gledati više puta, zaustavljati itd. Stoga se korisnik može koristiti emitiranim sadržajem mnogo „intenzivnije”, nego u okviru linearnog priopćavanja.

48. Iako su u članku 3. stavku 1. Direktive 2001/29 ta dva načina priopćavanja oba obuhvaćena riječima „priopćavanje [djela] javnosti […], uključujući stavljanje [tih djela] na raspolaganje javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu”, u stvarnosti je riječ o dvjema zasebnim radnjama iskorištavanja, od kojih za svaku vrijede isključiva prava te svaka zahtijeva zasebno odobrenje nositeljâ autorskih prava, neovisno o činjenici da ta dva načina priopćavanja mogu biti upućena istoj javnosti i služiti se istim tehničkim sredstvom( ).

Završne napomene i odgovor na pitanje

49. Ni općenitija razmatranja ne idu u prilog primjeni iznimke privatnog reproduciranja na uslugu u okviru koje se koristi tehnika uklanjanja udvostručavanja, kao što je to slučaj s rješenjem koje se odnosi na IPTV o kojem je riječ u ovom predmetu.

50. Ravnoteža na kojoj se ta iznimka temelji( ) uzima u obzir, među ostalim, trošak reproduciranja za korisnika. Može biti riječ o trošku strojne opreme i medija za reproduciranje ili usluge pohrane ili samo o trošku rada koji je potrebno obaviti da bi se reproduciranje izvršilo( ). Ti su troškovi čimbenik koji ograničava opseg izvršenih reproduciranja, čime se štite interesi nositelja autorskih prava. Tehnika uklanjanja udvostručavanja, koja omogućuje uštede u smislu kapaciteta za pohranu, koje podnositelj revizije iz glavnog postupka izrazito oglašava, narušava tu ravnotežu jer omogućuje neograničen broj „reproduciranja” uz minimalan i nepromjenjiv trošak.

51. Osim toga, pravična naknada koja se zahtijeva u članku 5. stavku 2. točki (b) Direktive 2001/29 u praksi se često financira iz doprinosa uključenog u cijenu strojne opreme za reproduciranje i medijâ za pohranu( ). Ukidanje veze između kapaciteta za pohranu i broja izrađenih umnoženih primjeraka u okviru iznimke o kojoj je riječ, do kojeg dolazi kao posljedica tehnike uklanjanja udvostručavanja i izrade virtualnih umnoženih primjeraka( ), narušava ravnotežu na kojoj se temelji taj sustav financiranja pravične naknade.

52. Stoga usluga snimanja u okviru koje se koristi tehnika uklanjanja udvostručavanja nije, suprotno onomu što tvrdi podnositelj revizije iz glavnog postupka, u funkcionalnom smislu jednaka običnom videosnimaču, barem ne u pogledu aspekata relevantnih s obzirom na iznimku privatnog reproduciranja. Stoga se ta iznimka u ovom slučaju ne može primijeniti po analogiji, kao što je to Sud učinio u pogledu javne posudbe elektroničkih knjiga( ).

53. I prethodno analizirani aspekti vode do zaključka da bi primjena iznimke privatnog reproduciranja na uslugu snimanja poput one uključene u rješenje koje se odnosi na IPTV koje nudi podnositelj revizije iz glavnog postupka bila protivna zahtjevima iz članka 5. stavka 5. Direktive 2001/29. U skladu s tom odredbom, iznimke od isključivih prava primjenjuju se samo u određenim posebnim slučajevima koji nisu u sukobu s uobičajenim iskorištavanjem djela i koji bezrazložno ne dovode u pitanje zakonite interese nositelja prava.

54. Međutim, iznimka na temelju koje pružatelj pristupa televizijskim sadržajima internetskim reemitiranjem može reproducirati sve te sadržaje, uz minimalan trošak u odnosu na opseg reproduciranja, i zatim svojim korisnicima dati mogućnost naknadnog pristupa tim sadržajima nužno bi dovodila u pitanje uobičajeno iskorištavanje sadržaja koje emitiraju televizijske kuće, s obzirom na to da bi te organizacije mogle same pružati sličnu uslugu ili davati odobrenje za njezino pružanje uz plaćanje licencijskih prava. Osim toga, budući da zaštita privatnosti krajnjih korisnika ne opravdava primjenu te iznimke, bezrazložno bi se dovodili u pitanje interesi nositelja prava.

55. Na temelju tih razmatranja predlažem da se na prvo prethodno pitanje odgovori da članak 2. i članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29 treba tumačiti na način da situacija u kojoj operator usluge internetskog reemitiranja televizijskih sadržaja pruža dodatnu uslugu snimanja tih emitiranih sadržaja, u okviru koje se

– prilikom svakog snimanja koje pokreće korisnik ne stvara zaseban umnoženi primjerak programiranog emitiranog sadržaja, nego se, ako je predmetni sadržaj već pohranjen na inicijativu drugog korisnika koji je prvi izradio snimku, samo provodi referenciranje kojim se sljedećem korisniku omogućuje pristup već pohranjenom sadržaju, te se

– zahvaljujući mogućnosti naknadnog gledanja sadržaja u okviru koje se ukupni televizijski program svih odabranih kanala snima tijekom cijelog dana taj program može gledati s vremenskim odmakom tijekom sedam dana, pod uvjetom da korisnik za svaki televizijski kanal odabere odgovarajuću opciju označavanjem određenog polja,

nije obuhvaćena iznimkom od isključivog prava davanja ovlaštenja ili zabrane za reproduciranje zaštićenih djela, predviđenom u toj drugoj odredbi.

Drugo prethodno pitanje

56. Drugim prethodnim pitanjem nastoji se doznati je li riječ o tome da pružatelj rješenja koje se odnosi na IPTV, kao što je ono koje nudi podnositelj revizije iz glavnog postupka, javnosti priopćava televizijske sadržaje koji se pomoću tog rješenja reemitiraju krajnjim korisnicima. Formulacija tog pitanja ostavlja određene nejasnoće.

Formulacija pitanja

57. Kao prvo, sud koji je uputio zahtjev svoje pitanje ograničava na uslugu dostupnu preko lokalnih poslužitelja, odnosno na situaciju u kojoj se rješenje koje se odnosi na IPTV primjenjuje na strojnoj opremi korisnika podnositelja revizije iz glavnog postupka (mrežni operatori) ili, u svakom slučaju, Ocilion tu opremu stavlja na raspolaganje tim korisnicima, ali oni njome upravljaju. Taj sud ne navodi razloge zbog kojih u to pitanje nije uključio uslugu u oblaku, koja se, međutim, također čini predmetom glavnog postupka. Pretpostavljam da sud koji je uputio zahtjev smatra da je u tom slučaju očito da podnositelj revizije iz glavnog postupka izvršava radnju priopćavanja javnosti.

58. Iako ta pretpostavka može biti točna, ipak mi se ne čini da je to samo po sebi jasno. U okviru rješenja u oblaku podnositelj revizije iz glavnog postupka raspolaže poslužiteljima zahvaljujući kojima funkcionira njegova programska oprema te medijima za pohranu na koje se umnožavaju emitirani sadržaji u okviru usluge snimanja i naknadnog gledanja. On je zbog toga, u tehničkom smislu, u izravnoj vezi s krajnjim korisnicima. Stoga se čini da je moguće utvrditi da je podnositelj revizije iz glavnog postupka odgovoran za priopćavanje tih emitiranih sadržaja javnosti, barem kad je riječ o priopćavanju u okviru usluge naknadnog gledanja, u skladu s mojom analizom prvog prethodnog pitanja. Međutim, konačna odluka u pogledu tog pitanja zahtijeva detaljno poznavanje pojedinačnih uloga podnositelja revizije iz glavnog postupka i mrežnih operatora, a Sud u ovom postupku ne raspolaže tim elementima. Stoga predlažem da se odgovor na drugo prethodno pitanje ograniči na okvir koji je odredio sud koji je uputio zahtjev, odnosno na uslugu dostupnu preko lokalnih poslužitelja.

59. Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev ne objašnjava na čemu se temelji tvrdnja iz drugog prethodnog pitanja točke (a), prema kojoj pružatelj rješenja koje se odnosi na IPTV „može utjecati na to koje televizijske programe krajnji korisnik može primati u okviru usluge”. U skladu s očitovanjima podnositelja revizije iz glavnog postupka, koja druge stranke iz glavnog postupka nisu osporavale u tom pogledu, izbor televizijskih programa, njihovo primanje i internetsko reemitiranje osiguravaju mrežni operatori, bez ikakva utjecaja ili doprinosa podnositelja revizije iz glavnog postupka. Nijedan element spisa ne može dovesti u pitanje tu tvrdnju. Stoga se ne čini da je pretpostavka iz drugog prethodnog pitanja točke (a) utvrđena.

60. Dakle, drugim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29 tumačiti na način da pružatelj koji nudi strojnu i programsku opremu, kao i tehničku podršku, koja omogućuje internetsko reemitiranje televizijskih sadržaja krajnjim korisnicima i pružanje usluge snimanja i naknadnog gledanja tih sadržaja (rješenje koje se odnosi na IPTV), koji stavlja tu strojnu i programsku opremu na raspolaganje svojim korisnicima, a koji njome sami upravljaju, izvršava radnju priopćavanja javnosti u smislu te odredbe.

Analiza pitanja

61. U skladu s jednim od temeljnih načela autorskog prava Unije, utvrđenim u uvodnoj izjavi 27. Direktive 2001/29( ) i priznatim u sudskoj praksi Suda( ), samo opskrba materijalnim uređajem za priopćavanje nije sama po sebi priopćavanje u smislu te direktive. Razlika između puke opskrbe materijalnim uređajem i priopćavanja javnosti jest u ulozi koju pružatelj ima u prijenosu konkretnih zaštićenih djela javnosti. Samo ako pružatelj ima aktivnu ulogu u tom prijenosu, može se smatrati da izvršava radnju priopćavanja.

62. Tu razliku dobro pokazuju dvije odluke Suda. Kao prvo, u presudi Stichting Brein( ) Sud je priznao postojanje radnje priopćavanja javnosti u slučaju prodaje multimedijskih preglednika na kojima su prethodno instalirani programi s hiperpoveznicama na internetske stranice zahvaljujući kojima su djela zaštićena autorskim pravom stavljena na raspolaganje javnosti. Naime, smatrao je da instaliranje programa s takvim hiperpoveznicama omogućuje uspostavljanje izravne veze između djela stavljenih na raspolaganje na internetskim stranicama na koje te poveznice vode i kupaca multimedijskih preglednika. Stoga nije bila riječ o pukoj opskrbi materijalnim uređajima, u obliku multimedijskih preglednika, nego doista o radnji priopćavanja javnosti preko prethodno instaliranih programa s hiperpoveznicama( ).

63. Kao drugo, kad je riječ o iznajmljivanju automobila opremljenih radijskim prijamnicima, pri čemu to nije ni na koji način povezano s prijenosom konkretnih zaštićenih djela, Sud je lako zaključio da u tom slučaju ne postoji radnja priopćavanja javnosti i utvrdio da je riječ samo o opskrbi materijalnim uređajem( ).

64. Priznajem da su usluge kakve pruža podnositelj revizije iz glavnog postupka mnogo složenije od iznajmljivanja vozila opremljenih radijskim prijamnicima. Međutim, smatram da te usluge, barem kad je riječ o usluzi dostupnoj preko lokalnih poslužitelja, treba analizirati samo kao opskrbu materijalnim uređajem, kako se navodi u uvodnoj izjavi 27. Direktive 2001/29, te stoga one ne čine priopćavanje javnosti u smislu članka 3. te direktive.

65. Kao prvo, iako se pojam „materijalni uređaj” ne definira u tekstu Direktive 2001/29 ni u sudskoj praksi Suda, čini mi se očitim da je taj pojam dovoljno širok da osim tehničke opreme u užem smislu („hardver”, kao što se često naziva u informatici) obuhvati i programsku opremu na temelju koje ta oprema funkcionira (prema istoj terminologiji, „softver”). Naime, isključivanje programske opreme iz definicije pojma „materijalni uređaj” bilo bi, prema mojem mišljenju, potpuno nazadno, s obzirom na to da u ovom trenutku sva, ili gotovo sva, tehnička oprema namijenjena izvršavanju ili primanju priopćavanja u smislu Direktive 2001/29 sadržava procesor te joj je, da bi mogla funkcionirati, potrebna programska oprema. Osim toga, u smislu prethodno navedene razlike između priopćavanja javnosti i puke opskrbe materijalnim uređajem, softver se ne razlikuje od hardvera jer sam po sebi ne izvršava prijenos konkretnih djela zaštićenih autorskim pravom.

66. Kao drugo, činjenica da podnositelj revizije iz glavnog postupka mrežnim operatorima, osim strojne i programske opreme, pruža i tehničku podršku i izvršava prilagodbe rada te strojne i programske opreme, prema mojem mišljenju, ne mijenja bitno njegovu ulogu u funkcioniranju rješenja koje se odnosi na IPTV. Za razliku od mišljenja koje je iznijela, među ostalim, Komisija, ne smatram da se samo na temelju usluge tehničke podrške može utvrditi da podnositelj revizije iz glavnog postupka izvršava radnju priopćavanja javnosti. U okviru stavljanja na raspolaganje složenih tehničkih uređaja prilagodba njihova rada i podrška koju osigurava pružatelj uobičajene su dodatne usluge. U nekim su slučajevima čak i potrebne da bi se korisnik mogao u potpunosti služiti predmetnim uređajima, s obzirom na to da često samo pružatelj posjeduje dovoljno znanje o njima da bi mogao osigurati njihov pravilan rad. To osobito vrijedi za programsku opremu, za koju je nesporno da, kako bi pravilno funkcionirala, zahtijeva stalno održavanje u obliku rješavanja problema ili ažuriranja( ).

67. Stoga, kad bi se smatralo da samo osiguravanje tehničke podrške za rad materijalnih uređaja puku opskrbu materijalnim uređajem čini radnjom priopćavanja javnosti predmeta zaštićenih autorskim pravom ako navedeni uređaji služe za takvo priopćavanje, zadrška iz uvodne izjave 27. Direktive 2001/29 i ravnoteža koja se nastoji osigurati tom uvodnom izjavom izgubile bi svoj učinak. Zbog toga smatram da pojam „opskrba materijalnim uređajem” iz navedene uvodne izjave treba tumačiti na način da obuhvaća tehničku podršku kojom se osigurava pravilan rad isporučenih materijalnih uređaja.

68. Naposljetku, kao treće, u skladu sa sada uobičajenim tekstom u sudskoj praksi Suda, radnju priopćavanja, u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, poduzima onaj koji djeluje, i pritom je u potpunosti svjestan posljedica svojeg postupanja, kako bi omogućio svojim klijentima pristup zaštićenom djelu, i to osobito kada, kad ne bi bilo takvog djelovanja, ti klijenti načelno ne bi mogli uživati u emitiranom djelu( ). Taj je tekst usmjeren na tri osnovna elementa, odnosno na pristup djelu, na autora priopćavanja( ) i na njegove korisnike, koji čine javnost kojoj je priopćavanje upućeno. Radnju priopćavanja definira upravo ta veza između autora priopćavanja, pristupa djelu i korisnika (javnosti). Druga dva elementa, odnosno svjesnost autora priopćavanja o činjenicama i njegova nezaobilazna uloga, iako su neophodna, sama po sebi nisu dovoljna da bi se utvrdilo da je riječ o priopćavanju.

69. U okolnostima kao što su one iz glavnog predmeta, krajnji korisnici koji čine javnost nisu korisnici pružatelja rješenja koje se odnosi na IPTV, u ovom slučaju podnositelja revizije iz glavnog postupka, nego korisnici korisnika tog rješenja, odnosno mrežnih operatora. Dakle, ti mrežni operatori svojim korisnicima daju pristup zaštićenim djelima, u obliku izravnog internetskog reemitiranja televizijskih sadržaja ili mogućnosti naknadnog gledanja tih sadržaja nakon njihova snimanja.

70. Suprotno tomu, činjenica da je podnositelj revizije iz glavnog postupka, prema tvrdnjama drugih stranaka iz glavnog postupka, znao za to da se njegovo rješenje koje se odnosi na IPTV može koristiti kako bi se javnosti dao pristup televizijskim sadržajima, a da na to nisu pristali nositelji autorskih prava na te sadržaje nije dovoljna da bi mu se mogla pripisati radnja priopćavanja tih sadržaja, s obzirom na to da ne postoji nikakva veza između njega i krajnjih korisnika. Slično tomu, podnositelj revizije iz glavnog postupka nema nezaobilaznu ulogu u priopćavanju s gledišta krajnjih korisnika, koji uopće ne moraju znati za njegovo postojanje. To je ponovno uloga mrežnih operatora, koji sklapanjem ugovora o pružanju usluge internetske televizije sa svojim korisnicima određuju relevantnu javnost kojoj se upućuje predmetno priopćavanje. Drugim riječima, pristup predmetnim sadržajima krajnji korisnici dobivaju zahvaljujući ugovorima koje sklapaju s mrežnim operatorima. Rješenje koje se odnosi na IPTV koje pruža podnositelj revizije iz glavnog postupka samo je sredstvo koje omogućuje taj pristup, bez uspostavljanja veze s konkretnim osobama koje čine javnost.

71. Stoga predlažem da se na drugo prethodno pitanje odgovori da članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29 treba tumačiti na način da pružatelj koji nudi strojnu i programsku opremu, kao i tehničku podršku, koja omogućuje internetsko reemitiranje televizijskih sadržaja krajnjim korisnicima i pružanje usluge snimanja i naknadnog gledanja tih sadržaja (rješenje koje se odnosi na IPTV), koji stavlja tu strojnu i programsku opremu na raspolaganje svojim korisnicima, a koji njome sami upravljaju, ne izvršava radnju priopćavanja javnosti u smislu te odredbe.

Zaključak

72. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija) odgovori na sljedeći način:

1. Članak 2. i članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu

treba tumačiti na način da:

situacija u kojoj operator usluge internetskog reemitiranja televizijskih sadržaja pruža dodatnu uslugu snimanja tih emitiranih sadržaja, u okviru koje se

– prilikom svakog snimanja koje pokreće korisnik ne stvara zaseban umnoženi primjerak programiranog emitiranog sadržaja, nego se, ako je predmetni sadržaj već pohranjen na inicijativu drugog korisnika koji je prvi izradio snimku, samo provodi referenciranje kojim se sljedećem korisniku omogućuje pristup već pohranjenom sadržaju, te se

– zahvaljujući mogućnosti naknadnog gledanja sadržaja u okviru koje se ukupni televizijski program svih odabranih kanala snima tijekom cijelog dana taj program može gledati s vremenskim odmakom tijekom sedam dana, pod uvjetom da korisnik za svaki televizijski kanal odabere odgovarajuću opciju označavanjem određenog polja,

nije obuhvaćena iznimkom od isključivog prava davanja ovlaštenja ili zabrane za reproduciranje zaštićenih djela, predviđenom u toj drugoj odredbi.

2. Članak 3. stavak 1. Direktive 2001/29

treba tumačiti na način da:

pružatelj koji nudi strojnu i programsku opremu, kao i tehničku podršku, koja omogućuje internetsko reemitiranje televizijskih sadržaja krajnjim korisnicima i pružanje usluge snimanja i naknadnog gledanja tih sadržaja (rješenje koje se odnosi na IPTV), koji stavlja tu strojnu i programsku opremu na raspolaganje svojim korisnicima, a koji njome sami upravljaju, ne izvršava radnju priopćavanja javnosti u smislu te odredbe.