ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
21

U tim je okolnostima Symvoulio tis Epikrateias (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Je li u smislu članka 10. točke (g) Direktive 2014/24 za kvalifikaciju ugovora kao ‚ugovora o radu’ dovoljno da on predstavlja ugovor o radu kojim se zasniva radni odnos između radnika i poslodavca ili taj ugovor mora imati posebne značajke (poput, na primjer, vrste poslova, uvjeta sklapanja ugovora, kvalifikacija kandidata i elemenata postupka za njihov odabir), tako da je odabir svakog radnika rezultat poslodavčeve pojedinačne prosudbe i subjektivne ocjene radnikove osobnosti? Mogu li se ugovori o radu na određeno vrijeme sklopljeni na temelju objektivnih kriterija poput trajanja nezaposlenosti kandidata, njegova ranijeg iskustva ili broja uzdržavane maloljetne djece, uz prethodne formalne provjere popratne dokumentacije i na temelju prethodno određenog postupka dodjele bodova s obzirom na navedene kriterije, poput ugovora iz članka 63. Zakona 4430/2016, smatrati ‚ugovorima o radu’ u smislu članka 10. točke (g) Direktive 2014/24? 2. Je li u smislu odredaba Direktive 2014/24 (članak 1. stavak 4., članak 18. stavci 1. i 2., članak 19. stavak 1., članci 32. i 57., u vezi s uvodnom izjavom 5. te direktive), Ugovora o funkcioniranju Europske unije (članci 49. i 56.) i [Povelje] (članci 16. i 52.), kao i načela jednakog postupanja, transparentnosti i proporcionalnosti, dopušteno, i eventualno pod kojim uvjetima, da se tijela javne vlasti koriste drugim sredstvima, uključujući ugovorima o radu, a ne javnom nabavom, kako bi obavila vlastite zadaće od javnog interesa, kada takva sredstva nemaju za cilj trajnu organizaciju javne usluge, nego se – kao u slučaju predviđenom člankom 63. Zakona 4430/2016 – primjenjuje samo tijekom određenog razdoblja kako bi se reagiralo na izvanredne okolnosti kao i zbog razloga u vezi s učinkovitošću tržišnog natjecanja ili zakonitošću rada poduzetnika koji obavljaju djelatnosti u sektoru javne nabave? Mogu li se takvi razlozi i okolnosti poput nemogućnosti nesmetanog izvršavanja ugovora o javnoj nabavi ili postizanja veće financijske koristi nego što bi to bio slučaj kada bi se proveo postupak javne nabave smatrati važnim razlozima u općem interesu koji opravdavaju donošenje mjere koja dovodi do ozbiljnog ograničenja, glede razmjera i trajanja, slobode poduzetništva u području javne nabave? 3. Je li u odnosu na odluku tijela javne vlasti, poput pobijanih odluka u glavnom postupku, kojom to tijelo dodjeljuje ugovor koji smatra izuzetim iz područja primjene Direktive 2014/24 (na primjer, zato što je riječ o ‚ugovoru o radu’), isključena sudska zaštita predviđena Direktivom 89/665, u skladu s njezinim člankom 1. […], kada pravno sredstvo protiv te odluke podnosi gospodarski subjekt koji ima pravni interes da mu se dodijeli ugovor o javnoj nabavi s istim predmetom i koji tvrdi da je nezakonito to što Direktiva 2014/24 nije provedena zbog uvjerenja da nije primjenjiva?”
43

Također u tom kontekstu valja istaknuti da, kao što je to navedeno u točki 11. Preporuka namijenjenih nacionalnim sudovima koje se odnose na pokretanje prethodnog postupka (SL 2018., C 257, str. 1.), iako radi donošenja svoje odluke Sud nužno uzima u obzir pravni i činjenični okvir glavnog postupka, kako ga je utvrdio nacionalni sud u svojem zahtjevu za prethodnu odluku, on sam ne primjenjuje pravo Unije na taj spor. Kad odlučuje o tumačenju ili valjanosti prava Unije, Sud nastoji dati koristan odgovor za rješenje glavnog postupka, ali je na sudu koji upućuje zahtjev da iz njega izvede konkretne posljedice. Zbog toga se tumačenje koje daje Sud uobičajeno izražava in abstracto.
31

Naime, kao što to proizlazi iz drugog stavka preambule Okvirnog sporazuma kao i iz točaka 6. do 8. njegovih Općih razmatranja, stabilnost zaposlenja smatra se važnim elementom zaštite radnika, dok samo u određenim okolnostima ugovori o radu na određeno vrijeme mogu zadovoljiti potrebe i poslodavaca i radnika (presude od 26. studenoga 2014., Mascolo i dr., C‑22/13, C‑61/13 do C‑63/13 i C‑418/13, EU:C:2014:2401, t. 73.; od 26. veljače 2015.Komisija/Luksemburg, C‑238/14, EU:C:2015:128, t. 36. kao i od 14. rujna 2016., Pérez López, C‑16/15, EU:C:2016:679, t. 27.).
34

U tom pogledu treba istaknuti da tvar poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku djeluje na ljudsko tijelo s učinkom koji je dopunski učinku proizvoda u koji je uključen i čiji glavni način djelovanja nije onaj lijeka u smislu članka 1. točke 2. Direktive 2001/83. Međutim, budući da on djeluje samo s učinkom koji je dopunski učinku medicinskog proizvoda u koji je uključen, on se ne može razvrstati neovisno o tom proizvodu.
4

Članak 143. Direktive o PDV‑u određuje: „1. Države članice dužne su izuzeti sljedeće transakcije: […] (d) uvoz robe koja je otpremljena ili prevezena iz trećeg teritorija ili treće zemlje u državu članicu osim one u kojoj otprema ili prijevoz robe završava, ako je isporuka takve robe od strane uvoznika određenog ili priznatog u skladu s člankom 201. kao osobe odgovorne za plaćanje PDV‑a izuzeta u skladu s člankom 138.; […] 2. Oslobođenje od poreza navedeno u stavku 1. točki (d) primjenjuje u slučajevima kad nakon uvoza robe slijedi njezina isporuka, oslobođena od plaćanja poreza na temelju članka 138. stavka 1. i stavka 2. točke (c) samo ako je uvoznik u trenutku uvoza nadležnim vlastima dostavio barem sljedeću informaciju: (a) svoj identifikacijski broj za PDV, koji je izdan u državi članici uvoza ili identifikacijski broj za PDV svog poreznog predstavnika koji je obvezan platiti PDV, izdan u državi članici uvoza; (b) identifikacijski broj za PDV kupca, kojem je roba isporučena u skladu s člankom 138. stavkom 1. […]; (c) dokaz da je uvezena roba namijenjena prijevozu ili otpremi iz države članice uvoza u drugu državu članicu. Međutim, država članica može uvjetovati da se dokaz naveden u točki (c) predoči nadležnim vlastima isključivo na zahtjev.”
5

Člankom 11. te uredbe, naslovljenim „Opća pravila”, koji se nalazi u Glavi II. te uredbe, naslovljenoj „Određivanje zakonodavstva koje se primjenjuje”, predviđeno je: „1. Na osobe na koje se primjenjuje ova Uredba, primjenjuje se zakonodavstvo samo jedne države članice. To se zakonodavstvo određuje u skladu s ovom glavom. 2. U smislu ove glave, za osobe koje primaju novčana davanja zbog ili kao posljedicu njihove djelatnosti u svojstvu zaposlenih ili samozaposlenih osoba, smatra se da obavljaju spomenutu djelatnost. To se ne primjenjuje na invalidske, starosne ili obiteljske mirovine, ili na mirovine za ozljede na radu ili profesionalne bolesti, ili na novčana davanja za bolest kojima se pokrivaju troškovi liječenja na neograničeni rok. 3. Podložno člancima od 12. do 16.: (a) na osobu koja obavlja djelatnost kao zaposlena ili samozaposlena osoba u državi članici primjenjuje se zakonodavstvo te države članice; (b) na državnog službenika primjenjuje se zakonodavstvo države članice kojoj podliježe uprava koja ga zapošljava; (c) na osobu, koja prima davanja za nezaposlenost prema članku 65. na temelju zakonodavstva države članice boravišta, primjenjuje se zakonodavstvo te države članice; (d) na osobu pozvanu ili ponovno pozvanu u službu oružanih snaga ili na civilnu službu u državi članici primjenjuje se zakonodavstvo te države članice; (e) na ostale osobe na koje se točke od (a) do (d) ne primjenjuju, primjenjuje se zakonodavstvo države članice boravišta, ne dovodeći u pitanje ostale odredbe ove Uredbe koje joj jamče davanja prema zakonodavstvu jedne ili više država članica. […]”
(17)

Ova Direktiva obuhvaća jedino one usluge koje se pružaju u zamjenu za ekonomsku naknadu. Usluge od općeg interesa nisu obuhvaćene u definiciji iz članka [57. UFEU‑a] te stoga ne ulaze u područje primjene ove Direktive. Usluge od općeg gospodarskog interesa su usluge koje se pružaju u zamjenu za ekonomsku naknadu te, stoga, ulaze u područje primjene ove Direktive. Međutim, određene usluge od općeg gospodarskog interesa, kao one koje mogu postojati u području prijevoza, isključene su iz područja primjene ove Direktive, dok su određene druge usluge od općeg gospodarskog interesa, kao one koje mogu postojati u području poštanskih usluga, predmet odstupanja od odredbi o slobodi pružanja usluga iz ove Direktive. […]
15

Nakon pritužbe osobe C, državni tajnik je odlukom od 24. srpnja 2015. odobrio osobi C autonomnu dozvolu boravka od 16. veljače 2015. Ta je odluka bila obrazložena time što je osoba C proslijedila državnom tajniku mišljenje Diensta Uitvoering Onderwijs (služba za organizaciju obrazovanja, Nizozemska) od 15. veljače 2015., u skladu s kojim je oslobođena obveze građanske integracije. Međutim, državni tajnik održao je na snazi povlačenje, s retroaktivnim učinkom od 10. veljače 2014., dozvole boravka koju je osoba C imala radi boravka kod svojeg supružnika.
8

Parlament je 20. svibnja 2015. donio raspored svojih plenarnih sjednica za 2016. godinu predviđajući, osobito, održavanje redovnih plenarnih zasjedanja u Strasbourgu (Francuska) od 24. do 27. listopada, od 21. do 24. studenoga i od 12. do 15. prosinca 2016. te dodatnih plenarnih zasjedanja 30. studenoga i 1. prosinca 2016. u Bruxellesu (Belgija).
12

Al Bosco je osporavao odluku navedenog suda pred Oberlandesgerichtom München (Visoki zemaljski sud u Münchenu, Njemačka). Potonji je odbio to pravno sredstvo zbog isteka jednomjesečnog roka predviđenog člankom 929. stavkom 2. ZPO‑a. Naime, taj je sud ocijenio da se taj rok primjenjuje na izvršenje naloga o blokadi imovine koji je izdao talijanski sud i koji je, s obzirom na to da je bio priznat u Njemačkoj, sličan nalogu o blokadi koji izdaje njemački sud. Štoviše, on je utvrdio da se ta odredba ne odnosi na valjanost naloga o blokadi izdanog u drugoj državi članici, već na njegovo izvršenje koje podliježe lex fori.
10

U skladu s člankom 15. Uredbe br. 2201/2003, naslovljenim „Prijenos nadležnosti na sud koji je primjereniji za rješavanje”: „1. Iznimno, sudovi države članice koji imaju stvarnu nadležnost [koji su nadležni za rješavanje o meritumu] mogu, ako smatraju da bi sud druge države članice, s kojom je dijete posebno povezano, mogao bolje rješavati predmet, ili neki posebni dio predmeta, i ako je to u interesu djeteta: (a) zastati s rješavanjem predmeta ili dijela predmeta i pozvati stranke da podnesu zahtjev sudu te države članice u skladu sa stavkom 4.; ili (b) zahtijevati od suda druge države članice da se proglasi nadležnim u skladu sa stavkom 5. 2. Stavak 1. primjenjuje se: (a) na zahtjev stranke; ili (b) po službenoj dužnosti; ili (c) na zahtjev suda druge države članice s kojom je dijete posebno povezano, u skladu sa stavkom 3. Prijenos po službenoj dužnosti ili na zahtjev suda druge države članice mora prihvatiti barem jedna stranka. 3. Smatra se da je dijete posebno povezano s nekom državom članicom, kao što je spomenuto u stavku 1., ako je u toj državi članici: (a) dijete dobilo uobičajeno boravište nakon pokretanja postupka pred sudom iz stavka 1.; ili (b) je u njoj bilo prethodno uobičajeno boravište djeteta; ili (c) je dijete njezin državljanin; ili (d) je u njoj uobičajeno boravište nositelja roditeljske odgovornosti; ili (e) se u njoj nalazi imovina djeteta, a predmet se odnosi na upravljanje, čuvanje ili raspolaganje njegovom imovinom. 4. Sud države članice koji je stvarno nadležan [koji je nadležan za rješavanje o meritumu] određuje vremenski rok za pokretanje postupka pred sudovima druge države članice u skladu sa stavkom 1. Ako u tome roku nije pokrenut postupak pred tim sudovima, sud pred kojim je pokrenut postupak nastavlja biti nadležan u skladu s člancima 8. do 14. 5. Sudovi te druge države članice mogu, ako to opravdavaju posebne okolnosti u predmetu, u svrhe zaštite interesa djeteta, prihvatiti nadležnost u roku od šest mjeseci od pokretanja postupka pred tim sudovima, u skladu sa stavkom 1. točkom (a) ili (b). U tom slučaju, sud pred kojim je prvotno pokrenut postupak proglašava se nenadležnim. U protivnome, sud pred kojim je prvotno pokrenut postupak nastavlja biti nadležan u skladu s člancima 8. do 14. 6. Sudovi surađuju u svrhe ovog članka, izravno ili putem svojih središnjih tijela, određenim u skladu s člankom 53.”
36

Treba podsjetiti na to da je, u vezi s poreznim zakonodavstvom poput onoga načine primjene kojega Komisija osporava, čiji je cilj spriječiti dvostruko ekonomsko oporezivanje raspodijeljene dobiti, situacija dioničkog društva primatelja dividendi inozemnog podrijetla usporediva s onom dioničkog društva koje prima dividende koje potječu iz tuzemstva, s obzirom na to da u tim dvama slučajevima ostvarena dobit u načelu može biti predmet lančanog oporezivanja (presude od 12. prosinca 2006., Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, t. 62.; od 15. rujna 2011., Accor, C‑310/09, EU:C:2011:581, t. 45. i od 13. studenoga 2012., Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑35/11, EU:C:2012:707, t. 37.).
14

Članak 29/A Zakona o cestarinama, uvršten u taj zakon Zakonom br. LIV iz 2014., koji je stupio na snagu 9. studenoga 2014., u stavcima 1., 4., 6. i 7. određuje: „1. U slučajevima iz stavaka 2. do 4. podnositelji zahtjeva koji su tijelu nadležnom za naplatu cestarina (u daljnjem tekstu: tijelo za naplatu cestarina) podnijeli zahtjev u skladu sa stavcima 6. i 7. (u daljnjem tekstu: zahtjev) oslobođeni su, pod uvjetima utvrđenima ovim zakonom, od plaćanja novčane kazne izrečene zbog bilo kakvog neovlaštenog korištenja ceste iz članka 14. točke (a) ovog zakona, u razdoblju od 1. srpnja 2013. do 31. ožujka 2014. […] 4. Na temelju osnovanog zahtjeva podnositelj zahtjeva, u skladu sa stavkom 7., oslobođen je od plaćanja novčane kazne određene za povredu članka 14. točke (a) ako je tijekom razdoblja valjanosti kartice za cestarinu i najviše jednom na određenoj postaji u svakom smjeru novčana kazna izrečena na dionici ceste za koju se plaća cestarina ili na priključnoj cesti koja do nje vodi i koja je u cestovnoj mreži funkcionalno usporedna s cestom kojom je u tom trenutku predmetno vozilo bilo ovlašteno prometovati, ali to ovlaštenje nije upotrijebljeno tijekom razdoblja njegove valjanosti. […] 6. Osim onoga što je utvrđeno stavcima 2. do 4., oslobođenje od plaćanja novčane kazne uvjetovano je time da podnositelj zahtjeva, prije njegova podnošenja, plati tijelu za naplatu cestarina troškove pružene usluge u iznosu od 12000 HUF [oko 39 eura] po kazni, uključujući porez na dodanu vrijednost, te o tome podnese dokaz u trenutku podnošenja zahtjeva. […] 7. Zahtjev se može podnijeti u roku od 60 dana od stupanja na snagu Zakona br. LIV iz 2014. o izmjeni [Zakona o cestarinama]. Na temelju podnesenog zahtjeva – pod uvjetom da je njegov sadržaj u skladu s onim što je propisano ovim zakonom te da nije protivan sadržaju baze podataka tijela za naplatu cestarina – potonje tijelo izdaje potvrdu o mogućnosti oslobođenja podnositelja zahtjeva od plaćanja novčane kazne, ako su ispunjeni uvjeti iz stavaka 2. do 4. Takva se potvrda neće izdati ako postoji nesklad između sadržaja zahtjeva i sadržaja baze podataka tijela za naplatu cestarina. Tijelo za naplatu cestarina izdaje potvrdu u roku od 120 dana od primitka zahtjeva. […]”
17

M. Dicu sutkinja je na Tribunalulu Botoșani (Viši sud u Botoșaniju). Tijekom 2014. godine ona je najprije u cijelosti iskoristila plaćeni godišnji odmor, nakon čega je od 1. listopada 2014. do 3. veljače 2015. bila na rodiljnom dopustu. Potom je koristila roditeljski dopust od 4. veljače 2015. do 16. rujna 2015., u kojem je razdoblju njezin radni odnos suspendiran. Naposljetku, od 17. rujna do 17. listopada 2015. uzela je 30 dana plaćenog godišnjeg odmora.
18

KZP je sudu koji je uputio zahtjev, odnosno Administrativenom sadu – Varna (Upravni sud u Varni, Bugarska), podnio žalbu u kasacijskom postupku protiv te presude. Sud koji je uputio zahtjev prije svega navodi da se znatan obujam proizvoda široke potrošnje prodaje i kupuje na internetu. On zatim podsjeća na to da je cilj Direktive 2005/29 postizanje visoke razine zaštite potrošača. On se u tom smislu pita ima li fizička osoba svojstvo trgovca u smislu Direktive 2005/29 u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj ona na internetu prodaje relativno veliku količinu robe znatne vrijednosti.
16

U tim je okolnostima Bayerischer Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud Bavarske, Njemačka) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li članak 2. točku 8. Direktive [2014/40] tumačiti na način da u pojam ‚proizvodi namijenjeni za žvakanje’ ulaze samo duhanski proizvodi za žvakanje u klasičnom smislu? 2. Treba li članak 2. točku 8. Direktive 2014/40/EU tumačiti na način da pojam ‚proizvodi namijenjeni za žvakanje’ znači isto što i pojam ‚duhan za žvakanje’ u smislu članka 2. točke 6. navedene direktive? 3. Treba li se prilikom odgovaranja na pitanje je li neki duhanski proizvod ‚namijenjen za žvakanje’ u smislu članka 2. točke 8. Direktive 2014/40/EU osloniti na objektivno promatranje proizvoda, a ne na podatke proizvođača ili na njegovu stvarnu uporabu od strane potrošača? 4. Treba li članak 2. točku 8. Direktive [2014/40] tumačiti na način da namjena za žvakanje zahtijeva da je duhanski proizvod po svojoj konzistenciji i čvrstoći objektivno prikladan za žvakanje i da njegovo žvakanje dovodi do oslobađanja sastojaka koji su u njemu sadržani? 5. Treba li članak 2. točku 8. Direktive [2014/40] tumačiti na način da je – da bi se duhanski proizvod smatrao namijenjenim ‚za žvakanje’ – potrebno, ali i dovoljno, da bude ispunjen dodatni uvjet da se laganim opetovanim pritiskom na duhanski proizvod zubima ili jezikom oslobađa veći dio sastojaka iz proizvoda nego što je to slučaj ako ga se jednostavno drži u ustima? 6. Ili je za postojanje ‚namjene za žvakanje’ potrebno da obično držanje u ustima ili cuclanje ne dovodi do oslobađanja sastojaka? 7. Može li se primjerenost duhanskog proizvoda ‚za žvakanje’ u smislu članka 2. točke 8. Direktive [2014/40] utvrditi i pomoću njegova oblika prezentacije koji nije dio prerađenog duhana, kao što je na primjer celulozna vrećica?”
52

Međutim, treba reći da u glavnom postupku stranke nisu dobile nikakva uvjeravanja u pogledu održavanja na snazi pravila o naknadi troškova do završetka postupka. Naprotiv, od početka tog postupka, 24. lipnja 2004., dana kad je V. Klohn zatražio odobrenje za pokretanje sudskog postupka, one su mogle, imajući u vidu obveze koje Irska ima na temelju Direktive 2003/35 koja je stupila na snagu 25. lipnja 2003., predvidjeti da to pravilo mora biti izmijenjeno u kratkom roku, a najkasnije do 25. lipnja 2005., dakle vjerojatno prije završetka tog postupka. Konkretno, Irska i Agencija u svojstvu tijela te države članice ne mogu se pozivati na legitimna očekivanja u pogledu zadržavanja tog pravila koje je Irska, unatoč preuzetoj obvezi da ga izmijeni u roku propisanom tom direktivom, propustila izmijeniti, kao što je to Sud utvrdio u presudi od 16. srpnja 2009., Komisija/Irska (C‑427/07, EU:C:2009:457).
16

Kao prvo, valja podsjetiti da društvo čiji je jedini cilj stjecanje udjela u drugim društvima bez izravnog ili neizravnog uključivanja u upravljanje tim društvima nema ni svojstvo poreznog obveznika PDV‑a u smislu članka 4. Šeste direktive ni pravo na odbitak u skladu s člankom 17. te direktive. Naime, puke činjenice stjecanja ili držanja udjela nisu same po sebi gospodarske djelatnosti u smislu Šeste direktive na temelju kojih imatelj udjela ostvaruje svojstvo poreznog obveznika, s obzirom na to da puko stjecanje poslovnih udjela u drugim poduzećima ne predstavlja korištenje imovine kojim se ostvaruju prihodi na kontinuiranoj osnovi. Naime, primanje eventualne dividende, ploda tog udjela, proizlazi iz same činjenice vlasništva imovine (presude od 30. svibnja 2013., X, C‑651/11, EU:C:2013:346, t. 36. i od 16. srpnja 2015., Larentia + Minerva i Marenave Schiffahrt, C‑108/14 i C‑109/14, EU:C:2015:496, t. 19. i navedena sudska praksa).
2

Ovaj zahtjev upućen je u okviru spora između Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (porezna i carinska uprava, Ujedinjena Kraljevina, u daljnjem tekstu: porezna uprava) i Volkswagen Financial Servicesa (UK) Ltd (u daljnjem tekstu: VWFS) o metodi koja se primjenjuje za određivanje dijela pretporeza čiji je povrat moguće tražiti, a koji je to društvo platilo u okviru dijela svoje djelatnosti koji se među ostalim odnosi na pružanje usluga financijskog leasinga motornih vozila.
32

Nasuprot tomu, sud koji je uputio zahtjev smatra da je u predmetu koji se vodi pred njim, iako je on ovlašten ispitivati pravni odnos koji veže stranke, to ispitivanje ograničeno na područje koje definira mjenični odnos. On navodi da se, na temelju mjerodavnog nacionalnog zakonodavstva, njegov nadzor može odnositi samo na sadržaj mjenice. Zato on, iako ima spoznaje o temeljnom odnosu, zbog nacionalnog zakonodavstva ne može provoditi nadzor nad dokumentima koji ga utvrđuju. Stoga samo potrošač može podnijeti prigovor protiv platnog naloga kako bi se eventualno moglo utvrditi da su pojedine ugovorne odredbe nepoštene ili kako bi se moglo utvrditi nepoštovanje obveza u pružanju informacija.
22

Decreto legislativo no 259 – Codice delle comunicazioni elettroniche (Zakonodavna uredba br. 259 o donošenju Zakonika o elektroničkim komunikacijama) od 1. kolovoza 2003. (redovni dodatak GURI‑ju br. 214 od 15. rujna 2003., u daljnjem tekstu: Zakonik o elektroničkim komunikacijama) sadržava niz odredaba koje se odnose na zaštitu potrošača u specifičnom području elektroničkih komunikacija, pri čemu su regulatorne ovlasti i odgovarajuće ovlasti kažnjavanja povjerene sektorskom tijelu Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (Nadzorno tijelo za komunikacije, Italija; u daljnjem tekstu: AGCom). Konkretnije, člancima 70. i 71. tog zakonika prenose se članci 20. i 21. Direktive o univerzalnoj usluzi. Osim toga, Zakonikom o elektroničkim komunikacijama AGComu se povjeravaju specifične zadaće reguliranja ex ante i ex post nadzora radi zaštite potrošača u tom području, pri čemu mu se člankom 98. navedenog zakonika dodjeljuju, među ostalim, ovlasti kažnjavanja.
23

Sud koji je uputio zahtjev s tim u vezi ističe, među ostalim, da se kriterij predviđen člankom 8. stavkom 1. točkom (c) TV SozSich‑a odnosi na ostvarenje prava na prijevremenu starosnu mirovinu. Budući da nije bitno stvarno primanje starosne mirovine, nego samo pravo radnika na takvu mirovinu, TV SozSich uvijek dovodi do kraćeg razdoblja primanja privremenog doplatka za radnike s invaliditetom u odnosu na radnike bez invaliditeta. Međutim, početni položaj je isti za te dvije kategorije radnika s obzirom na to da im je poslodavac otkazao ugovor o radu i na to da, zbog poodmakle dobi i dugotrajnosti njihova radnog odnosa, moraju dobivati potporu radi održavanja primjerenog životnog standarda koji im je pružalo njihovo zaposlenje i prihodi od njega do trenutka kada počnu primati starosnu mirovinu na temelju zakonskog sustava mirovinskog osiguranja.
29

Usluge osiguranja na njezinu radnom mjestu obavljale su se uglavnom s još jednim zaštitarom, osim u slučaju sljedećih smjena, kada je ona radila sama: od ponedjeljka do četvrtka od ponoći do osam sati ujutro, petkom od dva do osam sati ujutro, subotom od tri do osam sati ujutro i nedjeljom od jedan do osam sati ujutro.
22

U vezi s time, taj sud pojašnjava da se u skladu s nacionalnim pravom prigovor protiv postupka hipotekarne ovrhe može temeljiti samo na jednom od razloga taksativno navedenih u članku 695. Zakona o građanskom postupku. Iako je jedan od tih razloga postojanje nepoštene odredbe u ugovoru koji služi kao ovršni naslov, to nije slučaj s postojanjem nepoštene poslovne prakse, koja se može preispitati samo putem zasebne tužbe. Međutim, podnošenje takve tužbe ne dovodi do prekida postupka hipotekarne ovrhe, s obzirom na to da sud nadležan za tu tužbu nije nadležan za prekid tog postupka, u skladu s člankom 698. Zakona o građanskom postupku.