MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MACIEJA SZPUNARA

od 11. travnja 2018. ( 1 )

Predmet C‑43/17 P

Liam Jenkinson

protiv

Europske službe za vanjsko djelovanje,

Vijeća Europske unije,

Europske komisije,

Eulexa Kosovo

„Žalba – Osoblje Unijinih međunarodnih misija – Mjerodavno pravo i nadležnost za odlučivanje o sporovima koji se odnose na ugovore o radu – Uzastopni ugovori o radu na određeno vrijeme – Odluka o neobnavljanju posljednjeg ugovora – Zahtjev za naknadu štete – Utvrđivanje tuženika”

Uvod

1. Ovaj žalbeni postupak nastao je u okviru spora između bivšeg zaposlenika misije Eulex Kosovo ( 2 ), Liama Jenkinsona (u daljnjem tekstu: žalitelj) i Vijeća Europske unije, Europske komisije, Europske službe za vanjsko djelovanje (ESVD) kao i misije Eulex Kosovo (u daljnjem tekstu: tuženici) zbog toga što Misija Eulex Kosovo nije obnovila posljednji u nizu ugovora na određeno vrijeme (u daljnjem tekstu: ugovori na određeno vrijeme) koje su potpisali tužitelj i tri misije Europske unije od 1994. do 2014. godine ( 3 ).

2. Svojom žalbom žalitelj od Suda zahtijeva da ukine rješenje doneseno u predmetu Jenkinson/Vijeće i dr. ( 4 ) kojim je Opći sud odbio njegovu tužbu kojom je, kao prvo, podnio zahtjev na temelju članka 272. UFEU‑a, s jedne strane, za prekvalifikaciju tužiteljeva ugovornog odnosa u ugovor o radu na neodređeno vrijeme te naknadu štete koju je tužitelj pretrpio zbog zloporabe uzastopnih ugovora na određeno vrijeme i zbog nezakonitog otkaza i, s druge strane, da se utvrdi da su ESVD, Vijeće i Komisija diskriminirali tužitelja te da im se slijedom toga naloži naknada štete i podredno zahtjev koji se temelji na izvanugovornoj odgovornosti europskih institucija.

3. U okviru prvog žalbenog razloga koji je iznio u potporu prvom dijelu svojeg žalbenog zahtjeva, žalitelj Općem sudu predbacuje više pogrešaka koje se tiču prava kao i nedovoljno obrazloženje u pobijanom rješenju, koji se odnose na opseg nadležnosti sudova Unije za odlučivanje o ugovornom dijelu spora.

4. U okviru ovog žalbenog razloga žalitelj ističe novo pitanje koje zaslužuje pozornost. Iako se Sud već izjasnio o opsegu arbitražne klauzule u smislu članka 272. UFEU‑a u pogledu stalnog radnog odnosa koji se temelji na uzastopnim ugovorima na određeno vrijeme ( 5 ), prvi put se od njega traži da donese odluku u ovom predmetu o opsegu takve klauzule iz posljednjeg ugovora koji su potpisale stranke, dok je prethodnim ugovorima bila predviđena arbitražna klauzula u korist sudova u Bruxellesu. Ovo će se mišljenje ograničiti, u skladu sa željom Suda, na analizu tog određenog pitanja.

Pravni okvir

Zajednička akcija 2008/124

5. Člankom 1. Zajedničke akcije 2008/124, pod naslovom „Misija”, propisuje se da Europska unija uspostavlja misiju za uspostavu vladavine prava na Kosovu, nazvanu „EULEX KOSOVO”.

6. Člankom 2. prvim stavkom te akcije, naslovljenim „Zadaće misije”, predviđa se: „EULEX KOSOVO pomaže ustanovama, pravosudnim tijelima i agencijama za provedbu zakona u njihovu napredovanju prema održivosti i odgovornosti te u daljnjem razvoju i jačanju neovisnog multietničkog pravosudnog sustava i multietničke policije i carinske službe, osiguravajući da te ustanove budu slobodne od političkog utjecaja i poštuju međunarodno priznate standarde i najbolje europske prakse.”

7. Ta akcija produljena je u nekoliko navrata ( 6 ). Među ostalim, produljena je do 14. lipnja 2016. Odlukom 2014/349/ZVSP ( 7 ), koja se primjenjuje na činjenice u ovom slučaju.

8. Tom je odlukom u tu akciju unesen članak 15.a koji glasi: „Misija EULEX KOSOVO može nabavljati usluge i robu, sklapati ugovore i administrativne dogovore, zapošljavati osoblje, imati bankovne račune, stjecati imovinu i raspolagati njome, ispunjavati svoje obveze […]”

9. Naposljetku, Zajednička akcija 2008/124 produljena je do 14. lipnja 2018. Odlukom (ZVSP) 2016/947 ( 8 ).

Okolnosti spora

10. Okolnosti spora, kako proizlaze iz pobijanog rješenja, mogu se sažeti na sljedeći način.

11. Žalitelj je najprije bio zaposlen tijekom razdoblja od 20. kolovoza 1994. do 5. lipnja 2002., na temelju uzastopnih ugovora na određeno vrijeme, u Promatračkoj misiji Europske unije ( 9 ). Zatim je bio zaposlen tijekom razdoblja od 17. lipnja 2002. do 31. prosinca 2009., na temelju uzastopnih ugovora na određeno vrijeme, u Policijskoj misiji Europske unije ( 10 ). Konačno, žalitelj je tijekom razdoblja od 5. travnja 2010. do 14. studenoga 2014. bio zaposlen u misiji Eulex Kosovo, na temelju jedanaest uzastopnih ugovora na određeno vrijeme ( 11 ).

12. Tijekom izvršenja ugovora o radu za razdoblje od 15. lipnja do 14. listopada 2014., žalitelj je pismom voditelja Misije Eulex Kosovo od 26. lipnja 2014. obaviješten o završetku svoje misije i neobnavljanju njegova ugovora o radu nakon 14. studenoga 2014.

13. Posljednji ugovor na određeno vrijeme sklopljen je između misije Eulex Kosovo i žalitelja za razdoblje od 15. listopada do 14. studenoga 2014. (u daljnjem tekstu: posljednji ugovor na određeno vrijeme) i nije obnovljen. Člankom 21. posljednjeg ugovora na određeno vrijeme propisana je nadležnost Suda Europske unije, na temelju članka 272. UFEU‑a, za sve sporove koji se odnose na ugovor ( 12 ).

Postupak pred Općim sudom i pobijano rješenje

14. Tužbom koju je podnio tajništvu Općeg suda 23. listopada 2015. žalitelj je od Općeg suda zahtijevao, kao prvo, da promijeni njegov ugovorni odnos u ugovor o radu na neodređeno vrijeme, utvrdi povredu ugovornih obveza koju su počinili tuženici i osobito dostave obavijesti o razvrgnuću ugovora na neodređeno vrijeme, da utvrdi da je njegov otkaz bio nezakonit te posljedično da im naloži da naknade štetu pretrpljenu zlouporabom uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme, povredom obveze dostave obavijesti o razvrgnuću ugovora i nezakonitim otkazom. S druge strane, zahtijevao je od Općeg suda da utvrdi da su ga Vijeće, Komisija i ESVD diskriminirali tijekom službe u okviru misija u pogledu njegove plaće, mirovinskih prava i povezanih pogodnosti, da utvrdi da su ga trebali zaposliti kao člana privremenog osoblja jednog od tuženika i da im posljedično naloži naknadu štete. Podredno, zahtijevao je od Općeg suda da naloži tuženicima, na temelju njihove izvanugovorne odgovornosti, da naknade štetu koja proizlazi iz povreda njihovih obveza.

15. Pobijanim rješenjem, Opći sud proglasio se očito nenadležnim za odlučivanje o dvama primarnim tužbenim zahtjevima te je odbio podredni tužbeni zahtjev kao očito nedopušten. Stoga je Opći sud u cijelosti odbio tužbu i tužitelju naložio snošenje troškova.

Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka

16. Žalitelj zahtijeva od Suda da ukine pobijano rješenje, prihvati tužbu i naloži tuženicima snošenje troškova obaju postupaka. Vijeće i Komisija zahtijevaju da se žalba odbije i da se žalitelju naloži snošenje troškova. ESVD i Eulex Kosovo zahtijevaju od Suda, kao prvo, da se proglasi nenadležnim za odlučivanje o žalbi i, podredno, da odbije žalbu i žalitelju naloži snošenje troškova. Osim toga, Vijeće i ESVD zahtijevaju od Suda da, u slučaju da odluči da je žalba osnovana, odbije žalbu i tužbu kao nedopuštenu u dijelu koji se odnosi na njih.

17. Pred Sudom je u vezi sa žalbom proveden pisani postupak. Strankama je upućen zahtjev da svoja izlaganja usredotoče na prvi žalbeni razlog iznesen u potporu prvom dijelu zahtjeva iz žalbe. Rasprava je održana 17. siječnja 2018.

Analiza prvog žalbenog razloga iznesenog u potporu prvom dijelu žalbenog zahtjeva

Argumentacija stranaka

18. Prvi žalbeni razlog istaknut u prilog prvom dijelu žalbenih zahtjeva odnosi se na ocjenu Općeg suda o opsegu nadležnosti sudova Unije za odlučivanje o ugovornom dijelu spora. On se u biti sastoji od četiri dijela.

Prvi dio, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava koju je počinio Opći sud i na nedostatku obrazloženja u pogledu određivanja njegove nadležnosti za odlučivanje o cjelokupnom ugovornom odnosu

19. Žalitelj prigovara Općem sudu da nije odgovorio na argument iznesen u prvostupanjskom postupku, prema kojem on smatra da, iako nadležnost Suda za odlučivanje o ugovornim sporovima može proizlaziti samo iz arbitražne klauzule unesene u ugovor kojom ga stranke određuju nadležnim, pod uvjetom da je ta klauzula valjana, ipak treba analizirati valjanost, opseg i učinke sporne klauzule s obzirom na nacionalno pravo koje se primjenjuje na ugovor, u ovom slučaju belgijsko pravo.

20. Osim toga, prema mišljenju žalitelja, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava time što je odlučio o prigovorima nedopuštenosti a da nije analizirao meritum spisa. Naime, na temelju belgijskog zakonodavstva, ugovor o radu mora se potpisati prije nego što radnik započne sa svojim aktivnostima jer bi u suprotnom ugovorne odredbe postale neprimjenjive, što bi imalo za posljedicu to da bi se samo tužitelj mogao pozvati na arbitražnu klauzulu.

21. U svakom slučaju, što se tiče tumačenja i opsega sporne klauzule, žalitelj tvrdi da je Opći sud trebao analizirati stvarnu volju stranaka prilikom potpisivanja posljednjeg ugovora na određeno vrijeme u odnosu na arbitražnu klauzulu, prema belgijskom pravu, s obzirom na to da to pravo predviđa da, u slučaju dvojbe, tumačenje koje je najpovoljnije za slabiju stranku ugovora ima prednost. Međutim, s obzirom na to da se arbitražna klauzula odnosi na dugotrajni ugovorni odnos, iz konteksta potpisivanja te klauzule proizlazi da stranke nisu imale namjeru razdvojiti spor određivanjem sudova Unije nadležnima samo za odlučivanje o posljednjem ugovoru na određeno vrijeme. Prema mišljenju žalitelja, tumačenje koje je prihvatio Opći sud značilo bi, među ostalim, da bi za misije bilo dovoljno da u svakom ugovoru na određeno vrijeme predvide različitu arbitražnu klauzulu kako bi onemogućile osoblje da pokrene sudski postupak u skladu s pravom na pošteno suđenje koje mu je priznato te kako bi na taj način morali pokrenuti postupak pred onoliko sudova koliko je potpisanih ugovora na određeno vrijeme. Pobijanom rješenju stoga nedostaje obrazloženje u tom pogledu te je riječ o pogrešci koja se tiče prava.

22. ESVD, Vijeće, Komisija i Eulex Kosovo osporavaju argumente koje je žalitelj iznio u prilog prvom dijelu žalbenog razloga.

Drugi dio, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava u vezi s povredom odredaba belgijskog prava i načela litispendencije

23. Žalitelj prigovara Općem sudu da je, u točki 41. pobijanog rješenja, odbio svoju nadležnost time što je utvrdio da su belgijski sudovi nadležni za rješavanje spora u vezi sa svim ugovorima na određeno vrijeme, osim posljednjeg. Prema mišljenju žalitelja, ne može se isključiti da belgijski sudovi tumače arbitražnu klauzulu posljednjeg ugovora na određeno vrijeme na način da se primjenjuje na njegov cjelokupni ugovorni odnos s tuženicima. U svakom slučaju, belgijski sudovi ne mogu poništiti pojedinačni upravni akt koji je donijela misija ili institucije ili koji im se može pripisati; u najboljem slučaju mogu obustaviti njegove učinke. Posljedično, pobijano rješenje zahvaćeno je ne samo nedostatkom obrazloženja, već i pogreškama koje se tiču prava u vezi s belgijskim pravom i načelom litispendencije.

24. ESVD i Komisija osporavaju argumentaciju žalitelja u potporu tom drugom dijelu žalbenog razloga.

Treći dio, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava koju je Opći sud počinio time što je utvrdio da nije nadležan za odlučivanje o učincima ugovora o radu prethodno sklopljenih između žalitelja i tuženika

25. Žalitelj prigovara Općem sudu da je, u točki 39. pobijanog rješenja, pogrešno utvrdio da ne može odlučiti o učincima prethodno zaključenih ugovora o radu, s obzirom na to da je nadležan samo za posljednji ugovor na određeno vrijeme. Prema mišljenju žalitelja, promjena cjelokupnog ugovornog odnosa u ugovor na neodređeno vrijeme ne može se ni u kojem slučaju odvojiti od postojanja posljednjeg ugovora na određeno vrijeme i, točnije, od prestanka tog ugovora. Naime, tužitelju bi bilo nemoguće ostvariti promjenu njegova ugovornog odnosa djelomično pred nacionalnim sudovima, a djelomično pred sudovima Unije. Opći sud time je propustio odgovoriti na argumentaciju koja je pred njim iznesena te je pobijano rješenje zahvaćeno pogreškom koja se tiče prava.

26. ESVD, Vijeće i Komisija osporavaju argumente žalitelja.

Četvrti dio, koji se temelji na nedostatku analize zahtjeva u vezi s posljednjim ugovorom na određeno vrijeme

27. Žalitelj ističe da, u svakom slučaju, Opći sud nije ispitao njegov zahtjev koji se odnosi na dostavu dokumenata o okončanju radnog odnosa koju belgijsko pravo predviđa po isteku posljednjeg ugovora na određeno vrijeme te smatra da je taj propust jednak uskrati sudske zaštite.

28. Vijeće i Komisija osporavaju argumente koje je žalitelj iznio u okviru četvrtog dijela žalbenog razloga.

Ocjena

29. Ova analiza odnosi se samo na pitanje opsega nadležnosti sudova Unije za odlučivanje o ugovornom dijelu spora, a koja proizlazi iz arbitražne klauzule na temelju članka 272. UFEU‑a. Posljedično, ova analiza zahtijeva autonomno tumačenje te odredbe. Stoga ti zaključci ne dovode u pitanje promjenu ugovornog odnosa koja je predmet spora. Naime, to pitanje trebalo bi razmotriti s obzirom na pravo koje se primjenjuje na meritum ( 13 ).

Doseg članka 272. UFEU‑a

30. Najprije treba podsjetiti da se, što se tiče suda nadležnog za odlučivanje o sporovima u kojima je Unija stranka, člankom 274. UFEU‑a predviđa se da „sporovi u kojima je Unija jedna od stranaka nisu na osnovi toga izuzeti iz nadležnosti sudova država članica osim kada je nadležnost dodijeljena Sudu Europske unije Ugovorima”. Prema mišljenju Suda, sustav podjele sudske nadležnosti uspostavljen UFEU‑om „ne omogućava strankama da odaberu između nadležnosti suda Zajednice i nadležnosti nacionalnih sudova u sporovima”. Naime, u skladu s tim sustavom, nadležnost suda Unije „isključuje nadležnost nacionalnih sudova” ( 14 ).

31. Što se tiče isključive nadležnosti sudova Unije, člankom 272.UFEU‑a propisano je da je „Sud Europske unije nadležan donositi presude na temelju svake arbitražne klauzule sadržane u ugovoru sklopljenom od strane Unije ili u njezino ime, bez obzira na to radi li se o javnopravnom ili privatnopravnom ugovoru” ( 15 ). Taj članak predstavlja posebnu odredbu koja omogućava pokretanje postupka pred sucem Unije na temelju arbitražne klauzule koju su stranke ugovorile za javnopravne ili privatnopravne ugovore ( 16 ). Nadležnost Suda stoga je povezana s postojanjem, s jedne strane, ugovora sklopljenog između institucije ili tijela Unije i privatne stranke te, s druge strane, arbitražne klauzule sadržane u ugovoru o kojem je riječ ( 17 ).

32. Naime, iako u okviru takve klauzule ugovorene na temelju članka 272. UFEU‑a Sud može biti pozvan odlučiti o sporu na temelju nacionalnog prava primjenjivog na ugovor ( 18 ), Sud je već presudio da se njegova nadležnost za odlučivanje o sporu koji se odnosi na taj ugovor ocjenjuje samo na temelju odredaba tog članka i odredaba arbitražne klauzule te na to ne mogu utjecati odredbe nacionalnog prava koje navodno isključuju njegovu nadležnost ( 19 ). Stoga, kako bi utvrdio svoju nadležnost, Sud treba provjeriti postoji li takva klauzula u ugovoru koji je predmet spora. Postojanje takve klauzule stoga podrazumijeva isključenje nadležnosti svakog drugog suda ( 20 ).

33. Tako iz zajedničkog tumačenja članaka 272. i 274. UFEU‑a proizlazi da su, u pravilu, sporovi koji se odnose na ugovore u kojima je Unija ugovorna stranka, ili u svakom slučaju u kojima jedna od ugovornih stranaka djeluje kao predstavnik Unije, u nadležnosti nacionalnog suda ( 21 ). Međutim, nadležnost suda Unije isključuje nadležnost nacionalnih sudova ( 22 ). S obzirom na to da sudovi Unije smatraju da su zahtjevi u okviru tužbe obuhvaćeni arbitražnom klauzulom, nacionalni sudovi više nisu nadležni za odlučivanje o tužbi. Stoga se ti sudovi trebaju proglasiti nenadležnima zbog, s jedne strane, načela nadređenosti prava Unije ( 23 ) i, s druge strane, poštovanja volje stranaka.

34. Međutim, problemi nastaju kad je i neki drugi sud određen kao nadležan, ili u istom ugovoru (konkurentne nadležnosti) ( 24 ), ili, kao što je ovdje slučaj, u ugovorima na određeno vrijeme koje su stranke potpisale prije posljednjeg ugovora u okviru radnog odnosa ( 25 ).

35. U skladu sa sudskom praksom, nadležnost Suda na temelju arbitražne klauzule treba tumačiti usko s obzirom na to da odstupa od općeg prava. Naime, Sud može odlučivati samo o zahtjevima koji proizlaze iz ugovora koji je sklopila Unija i koji sadržavaju arbitražnu klauzulu ili koji se izravno odnose na obveze koje proizlaze iz tog ugovora ( 26 ).

36. U tom kontekstu, uzimajući u obzir da se svi zahtjevi žalitelja u okviru prvog žalbenog razloga temelje ili na zlouporabi uzastopnih ugovora na određeno vrijeme ili na njegovu nezakonitom otkazu, treba ispitati veze između, s jedne strane, zahtjeva žalitelja i, s druge strane, različitih ugovora na određeno vrijeme (uključujući posljednji ugovor na određeno vrijeme) ili obveza koje iz njih proizlaze.

Kvalifikacija radnog odnosa između žalitelja i Eulexa Kosovo

37. Najprije, da bismo saznali proizlaze li zahtjevi žalitelja u okviru prvog žalbenog razloga izravno iz posljednjeg ugovora na određeno vrijeme koji su potpisale stranke i koji sadržavaju arbitražnu klauzulu, ili su ti zahtjevi u izravnoj vezi s obvezama koje proizlaze iz posljednjeg ugovora na određeno vrijeme, valja pojasniti treba li radni odnos između žalitelja i Eulexa Kosovo, koji se temelji na jedanaest uzastopnih ugovora na određeno vrijeme, kvalificirati kao jedinstveni i stalni radni odnos ili, suprotno tome, posljednji ugovor na određeno vrijeme predstavlja osnovu na kojoj se temelji radni odnos različit od onog iz prethodnih ugovora na određeno vrijeme.

38. Podsjećam da je žalitelj bio zaposlen tijekom gotovo dvadeset godina u tri različite misije Unije u okviru ZVSP‑a. Što se tiče, osobito, radnog odnosa žalitelja u misiji Eulex Kosovo, treba utvrditi da je djelatnost koju je žalitelj obavljao za račun te misije tijekom razdoblja od 5. travnja 2010. do 14. studenoga 2014. dovela do radnog odnosa koji se temelji na jedanaest uzastopnih ugovora na određeno vrijeme.

39. Iz toga proizlazi da je radni odnos između žalitelja i Eulexa Kosovo radni odnos ugovorne prirode. Međutim, postavlja se pitanje predstavlja li takav ugovorni odnos jedinstveni i stalni radni odnos.

40. Nema sumnje da je odgovor na to pitanje pozitivan. Kao prvo, kao što proizlazi iz okolnosti spora, posljednji ugovor na određeno vrijeme zaključen je između Eulexa Kosovo i žalitelja za razdoblje od 15. listopada do 14. studenoga 2014. U pismu od 26. lipnja 2014. voditelj misije obavijestio je žalitelja da Eulex Kosovo neće obnoviti njegov „posljednji ugovor na određeno vrijeme” nakon 14. studenoga 2014. Dakle, u tom pismu upućuje se na datum prestanka posljednjeg ugovora na određeno vrijeme, odnosno 14. studenoga 2014. Naime, činjenica da se upućuje na posljednji ugovor na određeno vrijeme pokazuje da je taj ugovor obuhvaćen istim radnim odnosom između žalitelja i Eulexa Kosovo. Kao drugo, kao što je i sam Eulex Kosovo priznao u odgovoru na pitanje postavljeno tijekom rasprave u pogledu prirode radnog odnosa između stranaka, s obzirom na to da je žalitelj počeo raditi za Eulex Kosovo 2010. godine, radno mjesto na koje je bio postavljen do kraja svojeg posljednjeg ugovora na određeno vrijeme postojalo je od tog datuma, a zadaća koju je obavljao žalitelj bila je istovjetna zadaći koju je obavljao u okviru prethodnih ugovora na određeno vrijeme.

41. Stoga smatram da takav radni odnos, u okviru kojega je žalitelj tijekom razdoblja od 5. travnja 2010. do 14. studenoga 2014. radio za račun Eulexa Kosovo na temelju uzastopnih ugovora na određeno vrijeme, treba kvalificirati kao jedinstveni i stalni radni odnos između stranaka.

Sud nadležan za odlučivanje o ugovornom radnom odnosu koji se temelji na uzastopnim ugovorima na određeno vrijeme

42. Najprije treba podsjetiti da je u uzastopnim ugovorima na određeno vrijeme potpisanima između žalitelja i Eulexa Kosovo u razdoblju od 5. travnja 2010. do 14. listopada 2014. predviđena arbitražna klauzula u korist sudova u Bruxellesu. Međutim, člankom 21. posljednjeg ugovora na određeno vrijeme predviđena je nadležnost Suda Europske unije na temelju članka 272. UFEU‑a. Tim člankom propisano je da se nadležnost sudova Unije odnosi na sve sporove u vezi s ugovorom.

43. U tom kontekstu, postavlja se pitanje koji je sud nadležan u okviru ugovornih odnosa koji se temelje na uzastopnim ugovorima na određeno vrijeme, od kojih je većinom nadležnost dodijeljena sudovima države članice, dok je u posljednjem ugovoru na kojem se temelji taj odnos sadržana arbitražna klauzula na temelju članka 272. UFEU‑a, kojom se nadležnost dodjeljuje sudovima Unije ( 27 ).

44. Kako bi se odgovorilo na to pitanje, potrebno je odabrati između dvije mogućnosti. Tako je za odlučivanje o sporovima o istom radnom odnosu nadležan ili sud na koji se odnosi većina ugovora na određeno vrijeme na kojima se taj radni odnos temelji (u ovom slučaju, sudovi u Bruxellesu), ili sud na koji se odnosi posljednji ugovor na određeno vrijeme (u ovom slučaju, sudovi Unije). Uvjeren sam da, između te dvije mogućnosti, treba odabrati drugu.

45. U tom pogledu, potrebno je uputiti na predmet u kojem je donesena presuda Porta/Komisija (presuda od 1. srpnja 1982. (109/81, EU:C:1982:253)), koji se odnosio na radni odnos sličan odnosu iz ovog predmeta i na niz uzastopnih ugovora koje je T. Porta svake godine zaključivala s direktorom Zajedničkog istraživačkog centra u Ispri radi održavanja tečajeva talijanskog jezika tijekom razdoblja od petnaest godina, prvih pet godina bez pisanih ugovora, a kasnije na temelju pisma o zaposlenju. Tijekom posljednje četiri godine radni odnos između stranaka temeljio se na složenijim ugovorima koji su sadržavali arbitražnu klauzulu u smislu članka 181. UEEZ‑a (koji je postao članak 272. UFEU‑a), prema kojoj je Sud bio „isključivo nadležan za odlučivanje o svim sporovima koji se odnose na valjanost, tumačenje ili izvršenje navedenih ugovora”.

46. U svojoj presudi, Sud je presudio da „[č]injenica da se ista [arbitražna] klauzula ne nalazi u prethodnim ugovorima i da, što se tiče prvih godina, ne postoje ni pisani ugovori ne može spriječiti da Sud u svojoj ocjeni odnosa između stranaka uzme u obzir sve prošle ugovore” ( 28 ). Tako, unatoč tome što su samo posljednji ugovori sadržavali arbitražnu klauzulu koja upućuje na Sud Europske unije, Sud je u svojoj ocjeni situacije uzeo u obzir sve prethodne odnose između stranaka.

47. U ovom slučaju treba podsjetiti da su zahtjevi žalitelja povezani s postojanjem jedinstvenog i stalnog radnog odnosa koji se temelji na uzastopnim ugovorima na određeno vrijeme. Stoga je jasno da se i zahtjev žalitelja koji se temelji na zlouporabi ugovora na određeno vrijeme i zahtjev koji se odnosi na nezakonit otkaz temelje na svim ugovorima zaključenima tijekom razdoblja od 5. travnja 2010. do 14. studenoga 2014., što bez sumnje uključuje i posljednji ugovor na određeno vrijeme. Naime, upravo je neobnavljanjem posljednjeg ugovora na određeno vrijeme okončan radni odnos žalitelja s Eulexom Kosovo, kao što proizlazi iz pisma o obavijesti ( 29 ). Okončanje radnog odnosa između stranaka ne može se ni u kojem slučaju analizirati bez pozivanja na posljednji ugovor na određeno vrijeme o kojem je riječ. Stoga, arbitražna klauzula unesena u taj posljednji ugovor na određeno vrijeme treba odrediti nadležan sud za sve sporove povezane s cjelokupnim radnim odnosom. Suprotno stajalište moglo bi izazvati podjelu spora u vezi s jednim radnim odnosom, ovisno o broju arbitražnih klauzula, dodjeljujući nadležnost različitim sudovima. Takvo stajalište bilo bi protivno pravu na djelotvoran pravni lijek.

48. Stoga, uzimajući u obzir jedinstvenost radnog odnosa u okviru kojeg je žalitelj radio za Eulex Kosovo između 2010. i 2014. godine, nadležni sud za sve sporove u vezi s radnim odnosom koji se temelji na uzastopnim ugovorima na određeno vrijeme treba biti, s obzirom na načelo pravne sigurnosti i pravo na djelotvoran pravni lijek ( 30 ), sud na koji upućuje posljednji ugovor na određeno vrijeme. Naime, očito je da je s tim posljednjim ugovorom na određeno vrijeme povezan uzrok – njegovo neobnavljanje – okončanja radnog odnosa žalitelja s Eulexom Kosovo, i to neovisno o trenutku kad je pismo obavijesti poslano žalitelju.

49. To razmatranje potvrđeno je činjenicom da odluka stranaka da u posljednji ugovor na određeno vrijeme unesu u arbitražnu klauzulu na temelju članka 272. UFEU‑a pokazuje njihovu namjeru da svoj radni odnos podvrgnu nadležnosti Suda Europske unije. Podsjećam, u tom pogledu, na pravno načelo prema kojem volja stranaka koja je izražena posljednja treba prevladati. Stoga, poštovanje tog načela osobito podrazumijeva nadležnost Suda Europske unije za odlučivanje o sporu u vezi s ugovornim odnosom koji je postojao u trenutku prvih predsudskih koraka ( 31 ). Posljedično, ako su, u tom okviru, stranke odlučile promijeniti sud nadležan za odlučivanje o sporovima u vezi s njihovi ugovornim odnosom, treba poštovati njihovu odluku.

Analiza utvrđenja Općeg suda

50. Kritike koje je žalitelj iznio u okviru svojeg prvog žalbenog razloga odnose se, s jedne strane, na točke 23. do 26. i, s druge strane, na točke 39. i 41. pobijanog rješenja.

51. U točkama 23. do 26. pobijanog rješenja Opći sud presudio je, na temelju sudske prakse koja se odnosi na članak 272. UFEU‑a, da je nadležan samo za posljednji ugovor na određeno vrijeme, na temelju arbitražne klauzule koju sadržava te da je stoga očito nenadležan za odlučivanje o sporovima koji bi mogli nastati iz izvršenja tužiteljevih ugovora o radu sklopljenih prije posljednjeg ugovora na određeno vrijeme, s obzirom na to da oni izričito dodjeljuju nadležnost belgijskim sudovima.

52. Primjećujem da se ta pravna argumentacija ne može prihvatiti u okviru jedinstvenog i stalnog radnog odnosa između žalitelja i njegovog poslodavca, koji se temelji na uzastopnim ugovorima na određeno vrijeme.

53. Kao što ističe žalitelj, to tumačenje Općeg suda znači da bi za misije bilo dovoljno da u svakom ugovoru zaposlenika na određeno vrijeme predvide različitu arbitražnu klauzulu kako bi ih onemogućile da pokrenu sudski postupak u skladu s pravom na pošteno suđenje koje im je priznato.

54. U točki 39. pobijanog rješenja Opći sud ispitao je zahtjev žalitelja koji se odnosi na promjenu svih ugovornih odnosa u ugovor na neodređeno vrijeme.

55. U tom pogledu, Opći sud istaknuo je da, s obzirom na to da je njegova nadležnost ograničena na posljednji ugovor o radu na određeno vrijeme, on ne može odlučivati o učincima prethodno sklopljenih ugovora o radu pa je stoga očito nenadležan za zahtjeve koji se odnose na dostavu obavijesti i dokumenata o okončanju radnog odnosa koju belgijsko pravo predviđa po isteku posljednjeg ugovora na određeno vrijeme.

56. U točki 41. pobijanog rješenja Opći sud odbio je svoju nadležnost zbog toga što su se belgijski sudovi proglasili nadležnima za rješavanje spora u vezi sa svim ugovorima na određeno vrijeme, osim posljednjeg.

57. Ističem da je Opći sud, kao što proizlazi iz točke 47. ovog mišljenja, pogrešno shvatio da se okončanje radnog odnosa između stranaka može razumjeti bez posljednjeg ugovora na određeno vrijeme. Naime, s tim je posljednjim ugovorom na određeno vrijeme povezan uzrok – njegovo neobnavljanje – okončanja radnog odnosa žalitelja s Eulexom Kosovo.

58. Kao što sam iznio u točkama 48. i 49. ovog mišljenja, s obzirom na to da se u sporu postavlja pitanje stalne prirode radnog odnosa, a time i jedinstvenosti tog odnosa, arbitražna klauzula iz posljednjeg ugovora na određeno vrijeme treba odrediti nadležan sud za sve sporove u vezi s cjelokupnim radim odnosom.

59. Slijedom toga, s obzirom na to da Opći sud u svojem razmatranju ne uzima u obzir stalnu prirodu radnog odnosa između žalitelja i Eulexa Kosovo ni posljedicu volje koju su stranke slobodno izrazile u arbitražnoj klauzuli, Opći sud nije se mogao osloniti na utvrđenje prema kojem je doseg arbitražne klauzule izričito ograničen na sporove u vezi s posljednjim ugovorom na određeno vrijeme i ne može se protezati na prethodne ugovore, a da ne počini pogrešku koja se tiče prava.

60. Budući da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava u pogledu svoje nadležnosti za odlučivanje o tužbi, nije potrebno ispitati argumente žalitelja koji se odnose na nedostatak obrazloženja u pobijanom rješenju i na izostanak analize zahtjeva u vezi s posljednjim ugovorom na određeno vrijeme.

61. Prema tome, prvi žalbeni razlog valja prihvatiti.

62. S obzirom na sve prethodno navedeno, predlažem Sudu da ukine pobijano rješenje u dijelu u kojem je Opći sud presudio da je očito nenadležan za odlučivanje o tužbi tužitelja.

Posljedice ukidanja pobijanog rješenja

63. U skladu s člankom 61. Statuta Suda Europske unije, ako je žalba osnovana, Sud ukida odluku Općeg suda. Može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta ili može vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu.

64. Smatram da spor nije u stanju postupka koje to dopušta. Naime, ispitivanje osnovanosti argumenata žalitelja dovelo bi Sud do toga da odlučuje o činjeničnim pitanjima na temelju elemenata koje Opći sud nije ocijenio u pobijanom rješenju, s obzirom na to da je presudio da je očito nenadležan za odlučivanje o tužbi. Usto, pred Sudom se nije raspravljalo o činjeničnim tvrdnjama koje se odnose na meritum spora.

Zaključak

65. S obzirom na prethodno navedeno, smatram da prvi žalbeni razlog na koji se poziva žalitelj u potporu prvom dijelu žalbenog zahtjeva valja prihvatiti te predlažem Sudu da ukine, samo na temelju tog razloga i ne dovodeći u pitanje ispitivanje ostalih žalbenih razloga, rješenje Općeg suda Europske unije od 9. studenoga 2016., Jenkinson/Vijeće i dr. (T‑602/15, EU:T:2016:660) i vrati predmet Općem sudu kako bi odlučio o meritumu, a da naknadno odluči o troškovima.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) Zajednička akcija Vijeća 2008/124/ZVSP od 4. veljače 2008. o Misiji Europske unije za uspostavu vladavine prava na Kosovu, EULEX KOSOVO (SL 2008., L 42, str. 92.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 6., str. 76.).

( 3 ) Valja primijetiti da iz spisa predmeta proizlazi da je žalitelj u razdoblju od 1994. do 2014. godine bio zaposlen u tri različite misije Unije u okviru zajedničke vanjske i sigurnosne politike (ZVSP), za svaku od tih misija na temelju uzastopnih ugovora na određeno vrijeme (vidjeti t. 11. do 13. ovog mišljenja).

( 4 ) Rješenje od 9. studenoga 2016. (T‑602/15, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje, EU:T:2016:660)

( 5 ) Vidjeti presudu od 1. srpnja 1982., Porta/Komisija (109/81, EU:C:1982:253, t. 10.).

( 6 ) Najprije je produljena do 14. lipnja 2012. Odlukom Vijeća 2010/322/ZVSP od 8. lipnja 2010. o izmjeni i produljenju Zajedničke akcije 2008/124/ZVSP (SL 2010., L 145, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 5., str. 181.), a nakon toga do 14. lipnja 2014. Odlukom Vijeća 2012/291/ZVSP od 5. lipnja 2012. o izmjeni i produljenju Zajedničke akcije 2008/124/ZVSP (SL 2012., L 146, str. 46.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 10., str. 251.).

( 7 ) Odluka Vijeća od 12. lipnja 2014. o izmjeni Zajedničke akcije 2008/124/ZVSP (SL 2014., L 174, str. 42.)

( 8 ) Odluka Vijeća od 14. lipnja 2016. o izmjeni Zajedničke akcije 2008/124/ZVSP (SL 2016., L 157, str. 26.)

( 9 ) Promatračka misija Europske zajednice (ECMM) bila je prisutna na zapadnom Balkanu od 1991., a uspostavljena je memorandumom o razumijevanju potpisanim u Beogradu 13. srpnja 1991. Promatračka misija Europske unije uspostavljena je Zajedničkom akcijom Vijeća 2000/811/ZVSP od 22. prosinca 2000. o Promatračkoj misiji Europske unije (SL 2000., L 328, str. 53.). Iz okolnosti spora proizlazi da je bio samo jedan prekid od šesnaest dana od prestanka žaliteljevog ugovora s Promatračkom misijom Europske unije do početka ugovora s Policijskom misijom Europske unije.

( 10 ) Ta je misija uspostavljena Zajedničkom akcijom Vijeća 2002/210/ZVSP od 11. ožujka 2002. o Policijskoj misiji Europske unije (SL 2002., L 70, str. 1.).

( 11 ) Iz okolnosti spora proizlazi da je od prestanka posljednjeg ugovora s Policijskom misijom Europske unije do početka njegovog ugovornog odnosa s misijom Eulex Kosovo bio prekid od tri mjeseca.

( 12 ) U svojoj žalbi žalitelj ističe da je tijekom navedenih misija potpisao četrdesetak uzastopnih ugovora na određeno vrijeme. Također naglašava da je i prije i nakon prestanka svojeg posljednjeg ugovora na određeno vrijeme poduzeo korake kako bi započeo arbitražni postupak, korake kojima se Eulex Kosovo nije odazvao.

( 13 ) Iako smo u okviru ZVSP‑a, smatram da u skladu s obvezom lojalnosti koju imaju misije Unije kad postupaju kao poslodavac moraju uzimati u obzir zakonske odredbe donesene na razini Unije. Vidjeti po analogiji presudu od 13. prosinca 2016., IPSO/BCE (T‑713/14, EU:T:2016:727, t. 106.). U svakom slučaju, po mojem mišljenju, treba istaknuti dva važna elementa. Kao prvo, iako je Direktiva Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP (SL 1999., L 175, str. 43.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 228.), kojom se stavlja na snagu Okvirni sporazum, upućena državama članicama, moguće je pozvati se na pravila i načela propisana ili utvrđena u toj direktivi protiv institucija (i tijela) Unije, kad su sama ta pravila poseban izraz temeljnih pravila Ugovora i općih načela koja izravno obvezuju navedene institucije. Vidjeti u tom smislu presudu od 9. rujna 2003., Rinke (C‑25/02, EU:C:2003:435, t. 24. i 25.). Tako je načelo zabrane zlouporabe prava, u skladu s kojim nitko se ne može pozivati na pravna pravila u svrhu zlouporabe, dio općih načela prava čije poštovanje osigurava sud. Kao drugo, s obzirom na to da, u okviru klauzule zaključene na temelju članka 272. UFEU‑a, Sud može biti pozvan odlučiti o sporu primjenom nacionalnog prava kojim se uređuje ugovor, ističem da je Direktiva 1999/70 prenesena nacionalnim pravilima te se stoga ta pravila primjenjuju na niz ugovora na određeno vrijeme, poput onog koji je bio povod ovog spora.

( 14 ) Vidjeti presudu od 9. listopada 2001., Flemmer i dr. (C‑80/99 do C‑82/99, EU:C:2001:525, t. 41.). Predmet u kojem je donesena ta presuda odnosio se na naknade određenim proizvođačima mlijeka ili mliječnih proizvoda koji su privremeno bili spriječeni obavljati svoju djelatnost i članak 238. UEZ‑a (koji je postao članak 272. UFEU‑a) stoga nije bio primjenjiv.

( 15 ) Što se tiče prirode arbitražne klauzule u smislu članka 272.UFEU‑a, neki autori smatraju da izraz „arbitražna klauzula” može biti „zavaravajući” ili neprimjeren, s obzirom na to da sudovi Unije koji su nadležni na temelju te vrste odredbi ne postupaju kao arbitri nego kao sudovi koji donose presude koje mogu biti izravno primjenjive. Vidjeti u tom pogledu Lenaerts, K., Maselis, I. i Gutman, K., EU Procedural Law, Oxford University Press, Oxford, 2014., poglavlje 19., str. 686. do 699., osobito t. 19.8. U istom smislu, vidjeti Kremlis, G., „De quelques clauses d’élection de for et de droit applicable stipulées dans les contrats de droit privé conclus par les Communautés européennes dans le cadre de leurs activités d’emprunt et de prêt”, Diritto comunitario e degli scambi internazionali, Milan, 1986., str. 782.: „[K]ad je pred [Sudom Europske unije] pokrenut postupak na temelju takve klauzule, on se ne pretvara u arbitražni sud […]”. Za arbitražnu klauzulu kao klauzulu o prenošenju nadležnosti, a ne arbitražnu klauzulu, vidjeti razmatranja D’Alessandra, E., „L’art. 272 del Trattato sul funzionamento dell’Unione europea: mero accordo attributivo della competenza giurisizionale o convenzione arbitrale? (nota a Trib. dell’Unione Europea, 17 dicembre 2010, causa T‑460/08)”, Rivista dell’arbitrato, Rim, 2011., br. 4., str. 622. do 628.

( 16 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 26. veljače 2015., Planet/Komisija (C‑564/13 P, EU:C:2015:124, t. 23.).

( 17 ) Treba podsjetiti da se Sud već smatrao nadležnim na temelju arbitražne klauzule unesene u nepotpisani „prijedlog konvencije” koji je poslužio kao uvod u odnose stranaka. Vidjeti u tom pogledu presudu od 7. prosinca 1976., Pellegrini/Komisija i Flexon‑Italia (23/76, EU:C:1976:174, t. 8. do 10.). Vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika Mayrasa u predmetu Pellegrini/Komisija i Flexon‑Italia (23/76, neobjavljeno, EU:C:1976:143). „No čini mi se da bi, u potpunosti osporiti valjanost arbitražne klauzule samo zbog toga što je prijedlog konvencije bio predmet samo običnog, ali izričitog upućivanja u pismima kojima se potvrđuje dogovor stranaka, predstavljalo pretjerani formalizam”. S druge strane, u nedostatku arbitražne klauzule u smislu članka 272.UFEU‑a, sudovi Unije nisu nadležni za odlučivanje o obnavljanju ugovora o radu zaključenog između tužitelja i Komisije u okviru tehničke suradnje između Unije i treće države koju financira Europski fond za razvoj. Vidjeti presudu od 20. svibnja 2009., Guigard/Komisija (C‑214/08 P, neobjavljena, EU:C:2009:330, t. 41.).

( 18 ) O pravu primjenjivom na ugovore privatnog prava koji sadržavaju arbitražnu klauzulu, vidjeti Kohler, C., „La Cour de justice des Communautés européennes et le droit international privé”, Droit international privé: travaux du Comité français de droit international privé, 12. godina, 1993.‑1995., Éditions A. Pedone, Pariz, 1996., str. 71. do 95., osobito str. 78.: „[U] Uniji treba, u najvećoj mogućoj mjeri, primijeniti pravila općeg prava, u dvostrukom smislu riječi, što gotovo nužno dovodi do Rimske konvencije”.

( 19 ) Vidjeti presude od 18. prosinca 1986., Komisija/Zoubek (426/85, EU:C:1986:501, t. 10.); od 8. travnja 1992., Komisija/Feilhauer (C‑209/90, EU:C:1992:172, t. 13.) i od 26. veljače 2015., Planet/Komisija (C‑564/13 P, EU:C:2015:124, t. 21.).

( 20 ) Presuda od 26. studenoga 1985., Komisija/CO.DE.MI. (318/81, EU:C:1985:467, t. 9.)

( 21 ) Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika Tizzana u spojenim predmetima Flemmer i dr. (C‑80/99 do C‑82/99, EU:C:2001:57, t. 41.).

( 22 ) Vidjeti presudu od 9. listopada 2001., Flemmer i dr. (C‑80/99 do C‑82/99, EU:C:2001:525, t. 39.).

( 23 ) Vidjeti Lenaerts, K., Maselis, I. i Gutman, K., op. cit., str. 689., t. 19.9.: „If the clause confers an exclusive right on the Court of Justice of the EU to hear and determine disputes concerning a contract, courts in Member States must decline jurisdiction by reason of the primacy of Union Law (i.e. compliance with the arbitration clause concluded pursuant to art. 272 TFEU)”.

( 24 ) Ponekad je predviđena i konkurentna nadležnost Suda Europske unije i određenih nacionalnih sudova (konkurentne klauzule). Vidjeti Kohler, C., op. cit., str. 78. To je osobito slučaj kod određenih klauzula u ugovorima o zajmovima sklopljenima između Unije i jedne ili više banaka koje čine sindikat za izvršenje transakcije. Konkurentne klauzule mogu potaknuti probleme povezane s pozitivnim sukobima nadležnosti. O tom pitanju, vidjeti Kremlis, G., „De quelques clauses d’élection de for et de droit applicable stipulées dans des contrats de droit privé conclus par les Communautés européennes dans le cadre de leurs activités d’emprunt et de prêt”, Diritto comunitario e degli scambi internazionali, Milan, 1986., str. 777. do 792., osobito str. 783.

( 25 ) Vidjeti Lenaerts, K., Maselis, I. i Gutman, K., op. cit., str. 689., t. 19.9.: „If a number of Courts, including the GC, are entitled to determine disputes under the arbitration clause, a problem of lis alibi pendens may arise. No specific rules are set forth in the Treaties for resolving this problem”.

( 26 ) Vidjeti presudu od 18. prosinca 1986., Komisija/Zoubek (426/85, EU:C:1986:501, t. 11.).

( 27 ) Potrebno je napomenuti da je u predmetu Bitqi i dr./Komisija i dr. (rješenje od 30. rujna 2014. (T‑410/13, neobjavljeno, EU:T:2014:871, t. 8.)), koji se odnosi na odluku voditelja Misije Eulex Kosovo da ne obnovi ugovore o radu ugovornog osoblja, Opći sud odbio tužbu tužitelja utvrdivši da je očito nenadležan. Međutim, u tom predmetu svi su ugovori na određeno vrijeme sadržavali klauzulu prema kojoj su za sporove koji proizlaze iz tih ugovora nadležni sudovi u Bruxellesu. Stoga, u tim ugovorima nije bila nikakva arbitražna klauzula u smislu članka 272. UFEU‑a.

( 28 ) Vidjeti presudu od 1. srpnja 1982., Porta/Komisija (109/81, EU:C:1982:253, t. 10.). Vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika F. Capotortia u predmetu Vijeće/Komisija (109/81, neobjavljeno, EU:C:1982:143, t. 2.): „Možemo se također pitati sprječava li činjenica da se klauzula o dodjeljivanju nadležnosti nalazi samo u ugovorima sklopljenima od 1977. da Sud utvrdi prirodu odnosa između stranaka tijekom prethodnog razdoblja od 1963. do 1977. Odgovor treba biti niječan jer se u sporu postavlja pitanje stalne prirode, a time i jedinstvenosti radnog odnosa u okviru kojeg je tužiteljica podučavala u Zajedničkom istraživačkom centru od 1963. do 1980.” Moje isticanje

( 29 ) Vidjeti t. 40. ovog mišljenja.

( 30 ) U tom pogledu, člankom 47. stavkom 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima predviđeno je da svatko čija su prava i slobode zajamčeni pravom Unije povrijeđeni ima pravo na djelotvoran pravni lijek pred sudom, u skladu s uvjetima utvrđenima tim člankom. U skladu s drugim stavkom tog članka, svatko ima pravo da zakonom prethodno ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. Vidjeti po analogiji odluku od 12. srpnja 2012., Réexamen Arango Jaramillo i dr./BEI (C‑334/12 RX, EU:C:2012:468).

( 31 ) Vidjeti bilj. 12.