ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
27

Zatim treba istaknuti da ovaj pristup odgovara ustaljenoj sudskoj praksi Suda potvrđenoj u njegovoj presudi Pfeifer & Langen (C‑52/14, EU:C:2015:381). Prema toj sudskoj praksi nije potrebno razlikovati upravne kazne od upravnih mjera prilikom primjene članka 3. stavka 1. Uredbe br. 2988/95. Sud je jasno utvrdio da je ova odredba primjenjiva kako na nepravilnosti koje dovode do izricanja upravne kazne u smislu članka 5. Uredbe tako i na nepravilnosti koje su predmet upravne mjere u smislu njezinog članka 4., i to takve mjere koja ima za predmet vraćanje nepravilno stečene koristi a da pri tome nema karakter kazne (vidjeti u tom smislu presude Handlbauer, C‑278/02, EU:C:2004:388, t. 33. i 34.; Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb i dr., C‑278/07 do C‑280/07, EU:C:2009:38, t. 22.; Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, t. 45., kao i Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, t. 23.).
20

U odnosu na prvi kriterij, odnosno narav predmetnog proizvoda, valja navesti da je u članku 2. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 1223/2009 pojam „tvar“ definiran tako da znači „kemijski element i njegovi spojevi u prirodnom stanju ili dobiveni bilo kojim proizvodnim postupkom, uključujući bilo koji dodatak potreban za očuvanje njihove stabilnosti i bilo koju nečistoću koja nastane tim postupkom, ali isključujući bilo koje otapalo koje je moguće odvojiti bez da to utječe na stabilnost tvari ili mijenja njezin sastav“. U članku 2. stavku 1. točki (c) ove uredbe predviđeno je da pojam „smjesa“ znači „smjesa ili otopina koja se sastoji od dviju ili više tvari“. S obzirom na objektivne karakteristike predmetnih leća na temelju kojih se mogu kvalificirati kao „predmeti“, one se ne mogu smatrati „tvarima“ ili „smjesom“ u smislu te odredbe.
13

Ispitujući članak 4. stavak 1. točku (c) i članak 76/C stavak 2. Vt‑a kao i članak 9. stavak 1. točku (c ) Uredbe br. 207/2009 i članak 4. stavak 3. Direktive 2008/95, sud koji je uputio zahtjev je došao do zaključka da se na temelju tih odredaba ne može zaključiti koje je relevantno zemljopisno područje u Uniji koje treba uzeti u obzir da bi se utvrdilo postojanje ugleda žiga Zajednice. Osim toga, postavilo se pitanje može li se zaključiti, čak i da takav ugled postoji, da u slučaju da takav žig nije poznat u državi članici o kojoj je riječ, korištenje kasnijeg žiga bez opravdanog razloga ne bi dozvolilo nepošteno iskorištavanje razlikovnog karaktera ili ugleda ranijeg žiga Zajednice niti im nanosilo štetu.
38

To ograničenje predmeta sporazuma spomenutih u članku 19. Uredbe o EUROSUR‑u osobito podrazumijeva, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 27. do 31. svojeg mišljenja, da se tim sporazumima ne može uspostaviti odnose između Irske odnosno Ujedinjene Kraljevine i Agencije te da je, isto tako, isključen svaki izravan pristup komunikacijskoj mreži, europskoj slici stanja i zajedničkoj obavještajnoj slici kojima druge države članice mogu neograničeno pristupati na temelju članka 4. stavka 3. navedene uredbe i koja čini srž zajedničkog okvira uspostavljenog tom istom uredbom.
21

Sud koji je uputio zahtjev navodi da je za kaznena djela koja se okrivljenicima stavljaju na teret zapriječena kazna zatvora do šest godina, na temelju članaka 2. i 8. DL‑a br. 74/2000. Nasuprot tomu, kazneno djelo zločinačkog udruženja propisano člankom 416. Kaznenog zakona, za koje okrivljenici mogu također biti proglašeni krivima, kažnjava se kaznom zatvora u trajanju do sedam godina za organizatore udruženja i do pet godina za one koji su samo pripadnici tog udruženja. Slijedi da je za organizatore zločinačkog udruženja rok zastare sedam godina, dok je šest godina za sve ostale. Posljednja radnja kojom je prekinut taj rok bilo je rješenje o određivanju prethodnog ročišta.
32

To utvrđenje je, s druge strane, potkrijepljeno okolnošću da je let iz glavnog postupka – koji je izvršen besplatno unutar jedne države članice i čija je svrha bilo eventualno zaključenje posla prijenosa nekretnine, te koji nije uključivao prijevoz putnika između različitih zračnih luka ili drugih ovlaštenih uzletišta – bio „lokalni let“ u smislu članka 2. stavka 1. točke 6. Uredbe br. 1008/2008 i da za takav let na temelju članka 3. stavka 3. točke (b) te uredbe ne važe zahtjevi vezani za dobivanje važeće operativne licencije.
27

Sudskom odlukom od 8. ožujka 2012., Itä-Uudenmaan käräjäoikeus utvrdio je da se zahtjev C. Boheza ne odnosi na izvršenje sudske odluke o pravu na kontakt s djetetom, nego samo na izvršenje periodične novčane kazne naložene kako bi se osiguralo poštovanje spomenute odluke. Iz toga je zaključio da je taj zahtjev, s obzirom na to da se odnosi na izvršenje sudske odluke kojom je utvrđena novčana obveza, obuhvaćen područjem primjene Uredbe br. 44/2001. Ističući, međutim, da je sudskom odlukom od 28. ožujka 2007. predviđena, protivno zahtjevima članka 49. te uredbe, samo periodična novčana kazna čiji konačni iznos nije bio utvrđen, Itä-Uudenmaan käräjäoikeus proglasio je nedopuštenim zahtjev C. Boheza.
32

U tim uvjetima za primjenu članka 1. stavka 1. Direktive 2001/23 nije relevantna činjenica da je subjekt, čija su oprema i dio osoblja preuzeti a da on nije očuvao neovisnu organizacijsku strukturu, uključen u strukturu TAP‑a, s obzirom na to da je očuvana veza između, s jedne strane, te opreme i osoblja koje je potonjem društvu preneseno i, s druge strane, nastavka djelatnosti koje je do tada obavljalo likvidirano društvo. U takvim činjeničnim okolnostima manje je važno da se predmetna oprema koristila kako za obavljanje redovnih letova tako i za obavljanje čarter letova, s obzirom na to da je u svakom slučaju riječ o zračnom prijevozu i da je TAP poštovao ugovorne obveze AIA‑e vezane uz čarter letove.
41

U tim okolnostima treba utvrditi da, iako takav član uprave društva kapitala prilikom izvršavanja svojih dužnosti raspolaže marginom prosudbe većom od one koju uživa osobito radnik u smislu njemačkog prava – u odnosu na kojeg, kao što je to naveo sud koji je uputio zahtjev, poslodavac može detaljno odrediti zadatke koje mora obavljati i način na koji se moraju obavljati – to ne mijenja činjenicu da se spomenuti član u pogledu tog društva nalazi u odnosu podređenosti u smislu sudske prakse navedene u točkama 38. i 39. ove presude (vidjeti u tom smislu presudu Danosa, C‑232/09, EU:C:2010:674, t. 49. do 51.).
21

U tim je okolnostima Tribunalul Maramureș odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li članak 273. i članak 287. točku 18. Direktive [2006/112] tumačiti na način da nacionalno porezno tijelo mora identificirati poreznog obveznika za potrebe oporezivanja PDV‑om te mu odrediti obvezu plaćanja poreza i s njom povezane dodatne obveze jer je premašio prag za izuzeće od oporezivanja, i to od dana kada je porezni obveznik podnio porezne prijave nadležnom poreznom tijelu iz kojih proizlazi da je on premašio prag za izuzeće od plaćanja PDV‑a? 2. Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, protivi li se načelu pravne sigurnosti nacionalna praksa na temelju koje je porezno tijelo poreznom obvezniku retroaktivno odredilo obvezu plaćanja PDV‑a zbog toga što veterinarske usluge nisu izuzete od plaćanja PDV‑a i zbog toga što je premašen prag za izuzeće kada: — porezno tijelo nije po službenoj dužnosti identificiralo poreznog obveznika za potrebe oporezivanja PDV‑om niti mu je odredilo obvezu plaćanja PDV‑a u vrijeme kada je on podnio poreznu prijavu iz koje je vidljivo da je premašio prag za izuzeće, nego je to učinio tek nakon što su Uredbom br. 1620/2009 izmijenjena pravila o primjeni Poreznog zakonika na način da se izuzeće predviđeno u članku 141. stavku 1. točki (a) Poreznog zakonika ne primjenjuje na veterinarske usluge, kako proizlazi iz presude [Komisija/Italija (122/87, EU:C:1988:256)], i to za razdoblje koje je prethodilo navedenoj izmjeni; — je porezno tijelo na temelju poreznih prijava koje je podnio porezni obveznik utvrdilo da je premašen prag za izuzeće prije nego što su Uredbom br. 1620/2009 izmijenjena pravila o primjeni Poreznog zakonika u gore navedenom smislu; — prije objave Uredbe br. 1620/2009, porezno tijelo nije, u okviru svojih nadležnosti – kojima je obuhvaćen i porezni obveznik u glavnom postupku – izdalo porezne akte kojima bi utvrdilo da veterinarske ambulante nisu identificirane kao obveznici PDV‑a nakon što su premašile prag za izuzeće od oporezivanja i odredilo im, shodno tomu, obvezu plaćanja PDV‑a; — prije donošenja i stupanja na snagu Uredbe br. 1620/2009 presuda Komisija/Italija [(122/87, EU:C:1988:256)] nije ni na koji način objavljena u verziji na rumunjskom jeziku?“
48

Nadalje, navedena vlada ističe da se pomoćno osoblje – za razliku od karijernih službenika koji se u skladu s nacionalnim pravom odabiru u postupcima koji jamče poštovanje ustavnih načela jednakosti, zasluga i sposobnosti – slobodno imenuje radi ispunjenja posebne zadaće od povjerenja ili one koja podrazumijeva posebno savjetovanje, koje nisu trajne naravi. Do razrješenja s dužnosti dolazi također slobodno i to automatski u slučaju opoziva zadaće od strane tijela u okviru kojeg se ona obavlja. Prema mišljenju te vlade, taj sustav imenovanja i razrješenja opravdan je posebnošću funkcije dodijeljene pomoćnom osoblju, koja se temelji na povjerenju u okviru radnog mjesta političke ili slične naravi.
25

Povodom žalbe, Curtea de Apel Cluj (žalbeni sud u Cluju) dvoji o sukladnosti poreznih rješenja porezne uprave s načelom pravne sigurnosti jer je, s jedne strane, rumunjsko zakonodavstvo utvrdilo detalje o provedbi pravila primjene PDV‑a na transakcije koje se odnose na nekretnine tek za razdoblje nakon 1. siječnja 2010. i, s druge strane, jer je porezna uprava do tog datuma bila sklonija te vrste transakcija ne podvrgnuti PDV‑u. Nadalje, to je tijelo raspolagalo dovoljnim informacijama za zaključak da su R. F. Salomie i N. V. Oltean porezni obveznici od 2008. godine, s obzirom na to da je obaviješteno o prodajama koje su obavljene, ako ni zbog čega drugoga, onda zbog činjenice da su te transakcije oporezovane na temelju članka 77.a Poreznog zakonika.
Kada je u tom pogledu riječ o žaliteljevu navodu prema kojem uzimanje u obzir navedene prodaje pri izračunu novčane kazne koja se izriče zbog povrede članka 101. UFEU‑a može dovesti do usporednog kažnjavanja za isto protutržišno postupanje tijela nadležnih za tržišno natjecanje u nekoj trećoj zemlji, valja napomenuti da je taj navod, suprotno onomu što tvrdi Komisija, dopušten u okviru predmetne žalbe u skladu s člankom 170. stavkom 1. Poslovnika jer ni na koji način ne mijenja predmet spora. Dovoljno je, međutim, podsjetiti da, kao što je to Sud već ocijenio, ni načelo ne bis in idem ni bilo koje drugo pravno načelo ne može obvezati Komisiju na to da vodi računa o postupanju protiv poduzetnika i njegovu kažnjavanju u trećoj zemlji (vidjeti presude Showa Denko/Komisija, C‑289/04 P, EU:C:2006:431, t. 52. do 58.; SGL Carbon/Komisija, C‑308/04 P, EU:C:2006:433, t. 28. do 34. i SGL Carbon/Komisija, C‑328/05 P, EU:C:2007:277, t. 24. do 35.).
26

Društvo Rademacher osporava to stajalište. Ono smatra da predmetni motori nisu „alati“ u smislu članka 2. stavka 1. točke 6. tog zakona. Naime, ta odredba pobliže je pojašnjena u točki 6. Priloga I. ElektroG‑u koja sadržava popis proizvoda. Taj popis svakako nije sveobuhvatan, no zajedničko obilježje svih proizvoda koji su u njemu sadržani jest da djeluju na materijale, odnosno na materijale i tvari koje je potrebno obraditi, te da ih fizički mijenjaju. Međutim, s obzirom na to da je jedina funkcija predmetnih motora napajanje sustava energijom i upravljanje njime i da upotreba tih proizvoda ne dovodi ni do kakve izravne obrade materijala ili tvari ili djelovanja na njih, predmetne se motore ne može smatrati „električnim i elektroničkim alatima“ u smislu članka 2. stavka 1. točke 6. dElektroG‑a. Rademacher smatra da predmetni motori u svakom slučaju nemaju vlastitu funkciju te da su komponenta glavnog proizvoda koji ne ulazi u područje primjene ElektroG‑a.
3

Uvodne izjave 1. do 3., 5., 6. i 13. Uredbe br. 1889/2005 glase kako slijedi: „(1) Jedna od zadaća Zajednice jest promicanje skladnog, uravnoteženog i održivog razvoja gospodarskih aktivnosti u području cijele Zajednice uspostavom unutarnjeg tržišta te gospodarske i monetarne unije. U tu svrhu, unutarnje tržište obuhvaća područje bez unutarnjih granica na kojem je zajamčeno slobodno kretanje robe, osoba, usluga i kapitala. (2) Unošenje prihoda od protupravnih radnji u financijski sustav i ulaganja nakon njihovog pranja, šteti zdravom i održivom gospodarskom razvoju. Sukladno s tim, Direktiva Vijeća 91/308/EEZ od 10. lipnja 1991. o sprečavanju korištenja financijskog sustava u svrhu pranja novca [SL L 166, str. 77.] uvela je na razini Zajednice, mehanizam za sprečavanje pranja novca, kojim se nadziru transakcije koje obavljaju kreditne i financijske institucije, kao i određene vrste zanimanja. Budući da postoji opasnost da će primjena tog mehanizma dovesti do povećanog kretanja gotovine u nedopuštene svrhe, Direktivu [91/308] bi trebalo dopuniti sustavom za kontrolu gotovine koja se unosi u Zajednicu ili iz nje iznosi. (3) Trenutačno se ovakvim sustavom kontrole koristi samo nekoliko država članica sukladno sa svojim nacionalnim zakonskim propisima. Razlike u zakonskim propisima štetne su za ispravno funkcioniranje unutarnjeg tržišta. Stoga bi osnovne elemente trebalo uskladiti na razini Zajednice kako bi se zajamčila ekvivalentna razina kontrole kretanja gotovine koja prelazi granice Zajednice. To usklađivanje ne bi trebalo, međutim, utjecati na mogućnost da države članice provode, sukladno sa postojećim odredbama Ugovora, nacionalnu kontrolu kretanja gotovine unutar Zajednice. [...] (5) Sukladno s tim, na gotovinu koju nosi fizička osoba koja ulazi u Zajednicu ili ju napušta trebalo bi primijeniti načelo obveznog prijavljivanja. Ovo bi načelo omogućilo carinskim tijelima prikupljanje podataka o takvim kretanjima gotovine te, gdje je to potrebno, prijenos tih podataka drugim tijelima. [...] (6) S obzirom na svoju preventivnu svrhu i odvraćajući karakter, obvezu prijavljivanja trebalo bi ispunjavati prilikom ulaska u Zajednicu ili njenog napuštanja. Međutim, kako bi se djelovanje nadležnih tijela usredotočilo na kretanja značajnih gotovinskih iznosa, toj obvezi trebala bi podlijegati samo kretanja iznosa od 10000 EUR ili više. Također, trebalo bi odrediti da se obveza prijavljivanja odnosi na fizičku osobu koja nosi gotovinu, bez obzira je li ista i vlasnik. [...] (13) Ovlaštenja nadležnih tijela trebalo bi upotpuniti obvezom država članica da utvrde sankcije. Međutim, sankcije bi trebalo izricati samo u slučaju neprijavljivanja sukladno s ovom Uredbom.“
73

Iz članka 7. stavka 1. točke (b) i stavka 2. Direktive 2004/38 proizlazi da, bez obzira na njihovo državljanstvo, članovi obitelji građanina Unije koji boravi na državnom području druge države članice a da tamo nije radnik ili samozaposlena osoba imaju pravo biti u pratnji ili se pridružiti tom građaninu pod uvjetom da potonji za sebe i članove svoje obitelji raspolaže dostatnim sredstvima i ima potpuno zdravstveno osiguranje u državi članici domaćinu (presuda Ibrahim i Secretary of State for the Home Department, C‑310/08, EU:C:2010:80, t. 28.).
18

Tužitelji u glavnom postupku potonjima prigovaraju da na talijanskom državnom području, protivno Zakonu br. 8/2013, stavljaju na tržište obuću koja na uložnoj tabanici nosi generički naziv na talijanskom jeziku „pelle“ (koža) ili „vera pelle“ (prava koža), bez ikakve oznake zemlje podrijetla proizvoda. Tužitelji ističu da to javnost dovodi do pogrešnog zaključka u pogledu podrijetla kože, kojoj pogrešno pripisuje talijansko podrijetlo zbog oznake na talijanskom jeziku pričvršćene na proizvod. Osim toga, oznaka „pelle“ ili „vera pelle“ pričvršćena na uložnu tabanicu dovodi do pogrešnog uvjerenja da je obuća u cijelosti, uključujući njezine kožne dijelove, talijanskog podrijetla, što nije slučaj.
29

U tim je okolnostima Gerechtshof Den Haag odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „Ova pitanja odnose se na robu koja je podrijetlom izvan EGP‑a i koja je, nakon što je unesena na područje EGP‑a (ni od nositelja žiga ni uz njegovo odobrenje), u državi članici Europske unije bila stavljena u postupak vanjskog provoza ili u postupak carinskog skladištenja [...] 1. Kada se na takvu robu zatim, u okolnostima kao što su one u predmetnom slučaju, primjenjuje sustav odgode plaćanja trošarina, treba li smatrati da je ta roba uvezena u smislu članka 5. stavka 3. točke (c) Direktive 89/104/EEZ (sada Direktiva 2008/95/EZ), tako da je riječ o ‚uporabi (znaka) u trgovačkom prometu’ koju nositelj žiga može zabraniti na temelju članka 5. stavka 1. navedene direktive? 2. Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, treba li smatrati da, u okolnostima kao što su one u predmetnom slučaju, sama prisutnost takve robe u državi članici (na koju se u toj državi članici primjenjuje sustav odgode plaćanja trošarina) ne nanosi ili ne može nanijeti štetu funkcijama žiga, tako da se nositelj žiga koji se u navedenoj državi članici poziva na nacionalno zakonodavstvo o žigu ne može protiviti toj prisutnosti?“
30

Što se tiče argumenta Komisije prema kojem akti prenošenja na koje se Republika Poljska poziva u svojem odgovoru na tužbu ne predstavljaju prisilne propise, ta država odgovara da je potrebno razlikovati, s jedne strane, upravnu praksu, koja se može slobodno mijenjati i nije uvijek pravilno rasprostranjena, i, s druge strane, postupke koji su definirani zdravstvenim propisima, koji djeluju kao skup pisanih pravila koja se temelje na znanstvenim osnovama i čiju primjenu i važenje pretežno priznaju zdravstvena struka i pacijenti. Što se tiče normi, one stvaraju pisani referentni okvir postupaka koji se primjenjuju na sve osobe koje sudjeluju u pružanju zdravstvenih usluga te se u načelu ne mogu mijenjati osim ovisno o napretku medicinske znanosti. Stoga, protivno onome što tvrdi Komisija, navedene norme ne mogu se izjednačiti s običnom upravnom praksom te se ne može smatrati da su, same po sebi, sasvim lišene obvezujućega karaktera. Osim toga, što se tiče programa ministra zdravlja pod nazivom „Liječenje neplodnosti pomoću oplodnje in vitro za razdoblje od 2013. do 2016. godine“, on ima izričitu zakonodavnu osnovu te predviđa organizaciju aktivnosti prema utvrđenom planu kojim se određuju prioriteti u okviru razrade rješenja u području zaštite zdravlja.
23

Taj je rok primjenjiv kako na nepravilnosti koje dovode do izricanja upravne kazne u smislu njezina članka 5. tako i na nepravilnosti, kao što su to one o kojima je riječ u glavnom postupku, koje su predmet upravne mjere koja se sastoji u povratu nepravilno stečene koristi u skladu s člankom 4. navedene uredbe (vidjeti u tom smislu presude Handlbauer, C‑278/02, EU:C:2004:388, t. 33. i 34.; Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb i dr., C‑278/07 do C‑280/07, EU:C:2009:38, t. 22. kao i Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, t. 45.).
55

Što se tiče selektivnosti programa najavljenog u priopćenju za medije, valja podsjetiti na to da on ima za cilj ukloniti poremećaje u prijenosnim kanalima monetarne politike nastale zbog specifične situacije s državnim vrijednosnicama pojedinih država članica. Prema tome, to što je u ovom slučaju spomenuti program posebno usmjeren na državne vrijednosnice samo po sebi ne može dovesti do zaključka da instrumenti kojima se ESSB koristi nisu instrumenti monetarne politike. S druge strane, nijedna odredba Ugovora o FEU‑u ne nalaže ESSB‑u da intervenira na tržištima kapitala općim mjerama koje bi se nužno primjenjivale na sve države članice europodručja.
5

U članku 4. te direktive navedene su obrade kojima se prirodna mineralna voda, onakva kakva je na izvoru, eventualno smije podvrgnuti. Tako je u stavku 1. tog članka, u točkama (a) do (c), propisano da se obrade koje dopušta mogu provoditi samo „u mjeri u kojoj [one] ne mijenja[ju] sastav vode u pogledu bitnih sastojaka koji joj daju karakteristična svojstva“.
19

U tim je okolnostima Østre Landsret odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li članak 203. stavak 1. [Carinskog zakonika] tumačiti na način da u situaciji poput one u glavnom postupku dolazi do izuzimanja ispod carinskog nadzora, pod pretpostavkom da se (a) svaki od dvaju započetih postupaka provoza u 2007. i 2008. odnosio na istu robu ili (b) ne može dokazati da se radilo o istoj robi? 2. Treba li članak 204. Carinskog zakonika tumačiti na način da u situaciji poput one u glavnom postupku nastaje carinski dug, pod pretpostavkom da se (a) svaki od dvaju započetih postupaka provoza u 2007. i 2008. odnosio na istu robu ili (b) ne može dokazati da se radilo o istoj robi? 3. Treba li članak 859. [Provedbene uredbe] tumačiti na način da u situaciji poput one u glavnom postupku postoji povreda obveza koja nije imala bitan učinak na pravilan tijek carinskog postupka, pod pretpostavkom da se (a) svaki od dvaju započetih postupaka provoza u 2007. i 2008. odnosio na istu robu ili (b) ne može dokazati da se radilo o istoj robi? 4. Može li država članica u koju je roba uvezena odbiti osobi koju je odredila kao poreznog obveznika pravo na odbitak PDV‑a na uvoz sukladno članku 168. točki (e) Direktive o PDV‑u, kada je PDV na uvoz bio obračunat prijevozniku predmetne robe koji nije uvoznik ni vlasnik te robe, nego je samo prevozio pošiljku u okviru svoje djelatnosti prijevoza tereta na koju se plaća PDV i bio zadužen za njezino carinjenje?“
16

Tuženici Vogel osporavaju da su obvezni radi naknade štete platiti iznos koji odgovara punom iznosu naknade za licencu C. Oni smatraju da bi eventualno trebali platiti manji iznos jer je sadnja bila „dopuštena“ u smislu članka 14. stavka 1. Uredbe br. 2100/94. Također smatraju da nisu bili obvezni odgovoriti na zahtjev za pružanje informacija od 31. svibnja 2012. jer se on nije odnosio na tržišnu godinu u tijeku. Stajalište je tuženika Vogel da je trebalo doći do povrede obveze pružanja informacija kako bi se pretpostavke prava na naknadu štete mogle smatrati ispunjenima.
22

U svakom slučaju, budući da su društvo CO Sociedad de Gestión y Participación i dr. smatrali da se Direktiva 92/49 protivi tomu da DNB može uz potvrdu o neosporavanju u predmetu u glavnom postupku postaviti posebne zahtjeve, podnijeli su žalbu protiv presude Rechtbanka Rotterdam pred College van Beroep voor het Bedrijfsleven (žalbeni sud za upravne sporove iz područja gospodarstva). Pred tim sudom CO Sociedad de Gestión y Participación i dr. navode da je predmet odredaba Direktive 92/49, kako proizlaze iz Direktive 2007/44, što se navodi i u uvodnoj izjavi 6. potonje direktive, „maksimalno usklađenje“ postupka i bonitetne procjene. Međutim, budući da te odredbe nacionalnom tijelu nadležnom za bonitetnu procjenu stjecanja i povećanja kvalificiranih udjela u društvu za osiguranje (u daljnjem tekstu: nadležno nacionalno tijelo) ne propisuju mogućnost da postavi ograničenja ili zahtjeve odlukama kojima odobrava namjeravano stjecanje ili povećanje kvalificiranog udjela u društvu za osiguranje (u daljnjem tekstu: odluke o odobrenju), Direktivu 92/49 treba tumačiti na način da se protivi tomu da to tijelo tim odlukama može postaviti takva ograničenja ili zahtjeve.
19

Što se tiče zdravstvenih usluga, one mogu biti obuhvaćene izuzećima predviđenima u članku 13. slovu A stavku 1. točkama (b) i (c) Šeste direktive. Iz sudske prakse proizlazi da članak 13. slovo A stavak 1. točka (b) Šeste direktive obuhvaća usluge pružene u bolnicama, dok točka (c) istog stavka 1. obuhvaća zdravstvene usluge isporučene izvan tog okvira, kako u privatnom domu pružatelja usluge tako i u domu pacijenta ili na bilo kojem drugom mjestu (vidjeti u tom smislu presude Kügler, C‑141/00, EU:C:2002:473, t. 36. i CopyGene, C‑262/08, EU:C:2010:328, t. 27.).