20

Što se tiče mogućnosti za nasljednike preminulog dužnosnika da podnesu tužbu na temelju članka 270. UFEU‑a i članaka 90. i 91. Pravilnika o osoblju, Opći sud je u točkama 61. do 65. presude Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) utvrdio sljedeće: „61 Naravno, mogućnost odnosno obveza pravnog sljednika preminulog dužnosnika da podnese tužbu na temelju članka 270. UFEU‑a i članaka 90. i 91. Pravilnika [o osoblju], kako bi mu se priznalo ostvarivanje prava na davanja predviđena u članku 73. stavku 2. točki (a) Pravilnika, već je bila, barem implicitno, priznata od strane sudova Unije (presuda [Bitha/Komisija, T‑23/95, EU:T:1996:3]; presuda [Klein/Komisija, F‑32/08, EU:F:2009:3]; vidjeti također u tom smislu i po analogiji rješenje [Hotzel‑Wagenknecht/Komisija, T‑145/00, EU:T:2001:164], t. 17.). 62 Međutim, kao prvo, ta argumentacija primjenjiva je samo na pravne sljednike taksativno navedene u članku 73. stavku 2. točki (a) Pravilnika [o osoblju], to jest na bračnog druga i djecu ili, ako ne postoje, na potomke, a ako oni ne postoje, onda na srodnike u uzlaznoj liniji, a ako ni njih nema, onda na samu instituciju. Stoga u konkretnom slučaju, čak i ako se pretpostavi da je argumentacija Komisije primjenjiva u slučaju četvero djece [preminulog dužnosnika], ona to nije u slučaju samog tužitelja Livija Missira Mamachija di Lusignana, s obzirom da isti nema status pravnog sljednika u smislu članka 73. stavka 2. točke (a) Pravilnika [o osoblju], i s obzirom na to da djeca postoje. To nije slučaj ni s majkom, bratom i sestrom [preminulog dužnosnika], koji su pokrenuli postupak u paralelnom predmetu T‑494/11. 63 Drugo, navedena argumentacija dovodi do podređivanja procesne primjene općeg prava izvanugovorne odgovornosti Europske unije posebnom pravu socijalne sigurnosti dužnosnika propisanog Pravilnikom. Ali ne postoji valjan razlog zbog kojeg bi iznimna nadležnost Službeničkog suda u odnosu na dužnosnike trebala prevladati nad općom nadležnošću Općeg suda za provođenje postupka i donošenje odluke u svim sporovima u kojima se preispituje odgovornost Unije. 64 Konačno, kao treće, čak i kada je riječ o četvero djece [preminulog dužnosnika], u konkretnom slučaju ne radi se o obvezi Komisije da isplati zajamčena davanja propisana Pravilnikom koja su pored toga već bila isplaćena zainteresiranim osobama, već o njezinoj obvezi da u cijelosti popravi imovinsku i neimovinsku štetu koja se potražuje. Opći sud u tom pogledu podsjeća da žalitelj u okviru trećeg žalbenog razloga konkretno ističe da je Službenički sud počinio pogrešku koja se tiče prava kad je kod naknade štete uzeo u obzir spomenuta davanja predviđena Pravilnikom koja su priznata djeci [preminulog dužnosnika]. U tim okolnostima ne čini se mogućim temeljiti na odredbi članka 73. stavka 2. točke (a) Pravilnika [o osoblju] pravilo o nadležnosti Službeničkog suda, dok je istovremeno jasno rečeno da navedeni članak ne predstavlja osnovu za tužbu podnesenu u ime četvero djece [preminulog dužnosnika]. 65 Iz svih prethodnih razmatranja slijedi da u okolnostima kao iz predmetnog slučaja sam pravni okvir određen člancima 268. i 270. UFEU‑a, člankom 1. Priloga I. Statutu Suda i člancima 90. i 91. Pravilnika [o osoblju] nameće zaključak da bliske osobe preminulog dužnosnika nužno moraju podnijeti dvije tužbe, jednu Službeničkom, a drugu Općem sudu, ovisno o tome jesu li stekle prava dotičnog dužnosnika ili traže popravljanje svoje osobne imovinske ili neimovinske štete.“