ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
135

Kao treće, s obzirom na ocjene iznesene u točkama 126. do 134. ove presude i osobito s obzirom na opseg povrede razumnog roka za suđenje, ponašanje tužitelja i iščekivanje tijekom postupka, potrebu da se osigura poštovanje pravila tržišnog natjecanja Unije te učinkovitost ove tužbe, valja odlučiti ex aequo et bono da naknada od 6000 eura, odobrena tužitelju, predstavlja primjerenu naknadu štete koju je pretrpio zbog produljenog stanja neizvjesnosti u kojem se našao tijekom postupka u predmetu T‑54/06.
74

Naposljetku, valja istaknuti da su, kao što to proizlazi iz točaka 43. do 48. ove presude, u tužbi podnesenoj u predmetu T‑385/06 osporavani svi aspekti Odluke C(2006) 4180 koji su se odnosili na tužitelja te su iz nje proizlazila složena činjenična i pravna pitanja koje je trebalo analizirati u cijelosti prije otvaranja usmenog dijela postupka. Nadalje, podnesci stranaka bili su osobito dugi i popraćeni opsežnim prilozima, koje je trebalo temeljito ispitati i provjeriti prije otvaranja usmenog dijela postupka kako bi se, među ostalim, ocijenila njihova dokazna vrijednost i u potpunosti razjasnile predmetne činjenice. Osim toga, kao što proizlazi iz točaka 49. do 54. ove presude, predmet T‑385/06 bio je usko povezan s devet drugih tužbi koje su protiv navedene odluke bile podnesene na više različitih jezika. Usto, Komisiji je bio potreban relativno dugi rok za podnošenje odgovora na repliku u verziji na radnom jeziku Suda Europske unije.
64

U ovom slučaju valja utvrditi da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku u odnosu na datum ocjene mogućeg postojanja zasićenja stanja tehnike, kao što je to tužitelj istaknuo. Žalbeno vijeće je ocijenilo u točki 46. pobijanih odluka da su, kada su bili datirani, katalozi koje je dostavio tužitelj, „odgovarali godinama 2004. i 2006.” (talijanska verzija pobijanih odluka glasi: „Infine, occorre anche sottolineare che i cataloghi in questione sono non datati, o che quando presentano data, essi corrispondono agli anni 2004 e 2006”), upozorivši time na to da te godine nisu relevantne za njegovu ocjenu postojanja zasićenja stanja tehnike. No katalog iz 2006. barem odgovara godini registracije osporavanih dizajna i stoga je bio relevantan za ocjenu zasićenja stanja tehnike. Osim toga, valja istaknuti da je u točki 41. pobijanih odluka žalbeno vijeće potvrdilo da „uzimajući u obzir ključan karakter ovog čimbenika [to jest zasićenje stanja tehnike], on ne može biti predmet nikakve predmnjeve i treba ga ocijeniti s obzirom na sve jasne, precizne, dosljedne i aktualne dokaze”, ukazujući time na to da je analiziralo zasićenje stanja tehnike u trenutku pobijanih odluka. Ovo potvrđuje točka 49. pobijanih odluka u kojima je žalbeno vijeće navelo sljedeće: „[o]dluke [iz 2007. i 2008.] koje je [EUIPO] ranije donio u vezi sa zasićenjem referentnog sektora i na koje se nositelj poziva nisu dovoljan pokazatelj ako nisu potkrijepljene dokumentacijom iz koje nedvojbeno proizlazi trenutno stanje […]”.
1

Tužiteljica, Ingrid Alice Mayer, službenica je savezne zemlje Saske (Njemačka) od 1. studenoga 1992. I. A. Mayer upućena je u Europsku agenciju za sigurnost hrane (EFSA) od 1. srpnja 2013., na temelju ugovora koji je istog dana sklopljen između nje, EFSA‑e i savezne zemlje Saske (u daljnjem tekstu: ugovor). U skladu s člankom 5. ugovora, on je sklopljen na godinu dana, to jest do 30. lipnja 2014. Prema članku 4. odluke izvršnog direktora EFSA‑e od 18. veljače 2013. kojom se određuju pravila o upućivanju nacionalnih stručnjaka i nacionalnih stručnjaka na profesionalno osposobljavanje u EFSA‑u (u daljnjem tekstu: pravila o UNS‑u), koja se primjenjuju na ugovor, upućivanje se može produžiti jednom ili više puta, ali ukupno trajanje upućivanja u načelu ne smije biti duže od četiri godine.
20

Uvrštavanje imena ostalih tužitelja na sporne popise temeljilo se na sljedećim razlozima: — za društvo Hafize Darya Shipping Co.: „[Hafize Darya Shipping Lines (HDSL)] je u svojstvu vlasnika koji osobno uživa vlasništvo preuzeo određeni broj plovila subjekta [IRISL‑a]. U skladu s tim, HDSL nastupa u ime IRISL‑a”; — za društvo Khazar Sea Shipping Lines Co.: „Khazar Shipping Lines je u vlasništvu IRISL‑a”; — za IRISL Europe: „IRISL Europe GmbH (Hamburg) je u vlasništvu IRISL‑a”; — za društvo Qeshm Marine Services & Engineering Co., ranije IRISL Marine Services and Engineering Co.: „IRISL Marine Services and Engineering Company je pod kontrolom IRISL‑a”; — za društvo Irano Misr Shipping Co.: „Irano Misr Shipping Company pruža IRISL‑u ključne usluge kao njegov zastupnik u Egiptu”; — za društvo Safiran Payam Darya Shipping Co.: „Safiran Payam Darya (SAPID) preuzeo je, u svojstvu vlasnika koji osobno uživa vlasništvo, određeni broj plovila subjekta Islamic Republic of Iran Shipping Line's (IRISL). U skladu s tim, subjekt nastupa u ime IRISL‑a”; — za društvo Marine Information Technology Development Co., ranije Shipping Computer Services Co.: „Shipping Computer Services Company je subjekt pod kontrolom IRISL‑a”; — za društvo Rahbaran Omid Darya Ship Management Co., također poznat kao Soroush Sarzamin Asatir (SSA): „Soroush Saramin Asatir (SSA) posluje i upravlja određenim brojem plovila subjekta [IRISL‑a]. U skladu s tim, subjekt nastupa u ime IRISL‑a te mu pruža ključne usluge”; — za društvo Hoopad Darya Shipping Agency, također poznato kao South Way Shipping Agency Co. Ltd: „South Way Shipping Agency Co Ltd upravlja poslovima kontejnerskih terminala u Iranu te pruža, u ime IRISL‑a, usluge osoblja flote u Bandar Abbasu. U skladu s tim, South Way Shipping Agency Co Ltd nastupa u ime IRISL‑a”; — za društvo Valfajr Shipping Line Co.: „Valfajr 8th Shipping Line je u vlasništvu IRISL‑a”.
136

U tom pogledu valja podsjetiti da kada tužitelj ističe da prijavljeni žig, protivno izvršenoj analizi EUIPO‑a, ima razlikovni karakter, na njemu je da dostavi konkretne i utemeljene informacije o tome da je prijavljenom žigu svojstven razlikovni karakter ili razlikovni karakter stečen uporabom (presuda od 25. listopada 2007., Develey/OHIM, C‑238/06 P, EU:C:2007:635, t. 50.). To se opravdava okolnošću da ono to može puno bolje učiniti, s obzirom na to da više poznaje tržište (presuda od 29. lipnja 2015., Grupo Bimbo/OHIM (Oblik meksičke tortilje), T‑618/14, EU:T:2015:440, t. 32.).
175

Naime, kao prvo, predmetne mjere ograničavanja koje su sadržane u drugim pobijanim aktima su „propisane zakonom“ , s obzirom na to da su propisane u aktima koji imaju ponajprije opći doseg i imaju jasan pravni temelj u pravu Unije, kao i dovoljno obrazloženje što se tiče kako njihova dosega tako i razloga koji opravdavaju njihovu primjenu na tužitelja (vidjeti točke 103. do 110. ove presude) (vidjeti analogijom presudu od 5. studenoga 2014., Mayaleh/Vijeće, T‑307/12 i T‑408/13, EU:T:2014:926, t. 176. i navedenu sudsku praksu). Osim toga, u okviru ispitivanja drugog tužbenog razloga, utvrđeno je da to obrazloženje, izuzev nekih pogrešaka, upućuje na zaključak da je Vijeće moglo osnovano zadržati tužiteljevo ime na predmetnim popisima (vidjeti točke 115. do 134. ove presude).
3)

3. ESB će snositi vlastite troškove kao i tri četvrtine troškova International and European Public Services Organisation in the Federal Republic of Germany (IPSO). IPSO će snositi jednu četvrtinu vlastitih troškova.
146

U pogledu prvog argumenta o neproporcionalnosti zahtjeva o tome da dužnik mora poznavati sastav posade plovila kojima su ulovljeni predmetni proizvodi, treba napomenuti da, iako u pobijanoj odluci Komisija nameće taj zahtjev dužniku, u svojim ga podnescima Općem sudu nameće i izvozniku. U svakom slučaju, treba smatrati da, s obzirom na pripadnost dužnika i izvoznika istoj grupaciji, nepostojanje dužne pažnje izvoznika u pogledu nadzora uvjeta koji se odnosi na sastav posade plovila također se može pripisati dužniku, posebno s obzirom na mogućnost pribavljanja postojećih podataka među poduzetnicima koji pripadaju istoj grupaciji. Međutim, valja napomenuti da, dostavom potvrda o vlasništvu plovila, kojima se dokazuje sastav posade i za koje je grupacija Calvo običavala od vlasnika plovila zatražiti da ih ispune, Kraljevina Španjolska navodi, zapravo, jasnu upućivanje na to da to što je izvoznika ili dužnika obvezan poznavati sastav posade nije očito neproporcionalno i da se, suprotno tome, može raditi o relativno uobičajenoj praksi u sektoru djelatnosti ribarstva, posebno kada su ulovi obavljeni tim plovilima namijenjeni uvozu u Uniju u okviru OSP‑a. U tim okolnostima, ne može se isključiti da izvoznik ili dužnik koji želi da se na njega primjenjuje OSP može zatražiti od dobavljača, iako oni ne pripadaju grupaciji Calvo, podatke o sastavu posade u okviru njihovih ugovornih odnosa, neovisno o argumentu Kraljevine Španjolske da je te podatke bilo teško pribaviti, posebno zbog mogućnosti promjene posade u trenutku svakog ulova ili prisutnosti određenih osoba koje se ne nalaze neprestano na plovilu. Osim toga, suprotno onom što navodi Kraljevina Španjolska, u slučaju takvog pristupa, ne može se pozivati na poštovanje propisa o zaštiti osobnih podataka jer postoje razne mogućnosti kojima je u praksi dopušteno zatražiti i štititi te podatke, a da pritom ne dođe do povrede navedenog propisa, na način da se od osoba na koje se to odnosi, a osobito od plovila koja ne pripadaju grupaciji izvoznika i dužnika, zatraže potrebni sporazumi u tu svrhu. Osim toga, kada bi se prihvatio argument Kraljevine Španjolske u tom pogledu, zahtjev za dokazivanjem sastava posade plovila u trenutku ulova ne bi više imao učinak, iako se ne dovodi u pitanje da je taj zahtjev bio primjenjiv na predmetni slučaj u skladu s važećim pravilima u relevantnom trenutku.
55

U predmetnom slučaju, što se tiče drugog odlomka obavijesti, čiji smisao i opseg nisu očiti pri samom tumačenju francuske verzije (vidjeti točku 53. ove presude), španjolska verzija, koja je osobito relevantna u ovom predmetu zbog gospodarskih subjekata i zemalja o kojima je riječ, je sljedeća: „Diversas investigaciones han permitido constatar que cantidades importantes de atún en conserva y de lomos de atún congelados de la subpartida 1604 14 del SA se declaran como originarias de Colombia o El Salvador, sin cumplir las condiciones para ello”. Iz te verzije proizlazi da uvozi koji su imali deklarirano podrijetlo iz Kolumbije ili El Salvadora ne ispunjavaju uvjete da bi bili deklariranog podrijetla iz jedne od tih dviju zemalja. U verziji na engleskom jeziku navodi se isto: „From various investigations, it results that significant quantities of canned tuna and frozen tuna loins of HS subheading 1604 14 are declared as having origin of Colombia or El Salvador, for which they are not eligible”.
15

Stoga, s obzirom na ocjene iznesene u točkama 155. do 164. ove presude i osobito s obzirom na opseg povrede razumnog roka za suđenje, ponašanje tužiteljâ, potrebu da se osigura poštovanje pravila tržišnog natjecanja Unije te učinkovitost ove tužbe, valja odlučiti ex aequo et bono da naknada u visini od 5000 eura, dodijeljena svakom tužitelju, predstavlja primjerenu naknadu štete koju su pretrpjeli zbog produljenog stanja neizvjesnosti u kojem su se našli tijekom postupka u predmetu T‑72/06, odnosno T‑79/06.
21

Rješenjem predsjednika četvrtog vijeća Općeg suda od 12. lipnja 2015. prihvaćen je zahtjev za povjerljivo postupanje u odnosu na ClientEarth, EEB i HCWH Europe u pogledu, s jedne strane, podataka izvješća o kemijskoj sigurnosti koji su istodobno sadržani u Prilogu 3. povjerljive verzije pobijanih odluka (na stranicama od 941. do 1503. tužbe) i na stranicama od 353. do 915. Priloga A.4.5 povjerljive verzije tužbe i, s druge strane, podataka analize alternativa koji su istodobno sadržani u Prilogu 4. povjerljive verzije pobijanih odluka (na stranicama od 1504. do 1819. tužbe) i na stranicama od 37. do 352. Priloga A.4.4 povjerljive verzije tužbe. U preostalom dijelu zahtjev za povjerljivo postupanje je odbijen.
79

U tom pogledu, na prvom mjestu valja utvrditi da je Komisija odobrila djelomičan pristup izvješću o ocjeni i tekstu ugovora sklopljenog s uspješnim ponuditeljem a da tužitelj nije iznio nikakav argument na temelju kojeg se može zaključiti da je trebala odobriti pristup drugim dijelovima tih dokumenata. U tom smislu valja podsjetiti, kao što je to bilo navedeno u točki 38. ove presude, da Komisija nije odobrila pristup dijelu 6. izvješća o ocjeni s obzirom na to da se on odnosio na skupinu poslova br. 2 koja nije bila obuhvaćena područjem primjene zahtjeva.
47

Kao drugo, Komisija priznaje da članci 6. do 8. Uredbe br. 21/2004 nisu posebice osmišljeni kao ZPZU i prema tome nisu „izravno primjenjivi” odnosno „strogo provedbeni” u kontekstu višestruke sukladnosti, slijedom čega se nije moglo sankcionirati to što se poljoprivrednici nisu pridržavali njihovih detaljnih odredaba. Ona međutim ističe da se može sankcionirati potpuno nepostojanje putnih listova odnosno doprinosa središnjem informatičkom registru, kako se zahtijeva člankom 3. stavkom 1. točkom (c) i (d) navedene uredbe. Njezini članci 6. do 8. su osim toga relevantni za tumačenje obveza koje proizlaze iz članka 3. navedene uredbe i za određivanje je li poljoprivrednik ispunio svoju obvezu vođenja sustava identifikacije i registracije.
101

Suprotno onomu što je slučaj kada je riječ o aktima poništenima presudom od 11. prosinca 2012., Sina Bank/Vijeće (T‑15/11, EU:T:2012:661, t. 72. do 79.) (točka 77. supra), tužitelj je stoga u slučaju sporne odluke mogao djelotvorno osporiti osnovanost obrazloženja primjene kriterija „kontrole” na njega i elemenata koji je podupiru, i to prije donošenja te odluke, osobito u dopisima od 23. siječnja 2012. (točka 17. supra) i od 14. travnja 2014. (točka 22. supra). On je osim toga mogao djelotvorno izvršavati pravo na tužbu u vezi s osnovanosti tog istog obrazloženja, kao što to potvrđuje ova tužba.
24

Izreka pobijane odluke glasi kako slijedi: „Članak 1. Sljedeći su poduzetnici povrijedili članak 101. stavak 1. UFEU‑a time što su tijekom navedenih razdoblja sudjelovali u jedinstvenoj i trajnoj povredi u industriji sjevernomorskih kozica u Europskoj uniji, a koja se sastojala od određivanja prodajnih i/ili kupovnih cijena te razmjene poslovno osjetljivih informacija o cijenama, kupcima i količinama, a neki od tih poduzetnika također time što su podijelili tržište i kupce: (a) Heiploeg od 21. lipnja 2000. do 13. siječnja 2009.; (b) Klaas Puul od 21. lipnja 2000. do 13. siječnja 2009.; (c) Stührk od 14. ožujka 2003. do 5. studenoga 2007.; (d) Kok Seafood od 11. veljače 2005. do 13. siječnja 2009. Članak 2. Za povrede iz članka 1. izrečene su sljedeće novčane kazne: (a) Heiploeg BV, Goldfish BV i Heiploeg Beheer BV solidarno u iznosu od: 14262000 [eura;] Heiploeg BV, Goldfish BV, Heiploeg Beheer BV i Heiploeg Holding BV solidarno u iznosu od: 12820000 [eura;] (b) Klaas Puul BV, Klaas Puul Beheer BV i Klaas Puul Holding BV solidarno u iznosu od: 0 [eura;] (c) Stührk Delikatessen Import Gmbh & Co. KG: 1132000 [eura;] (d) L. Kok International Seafood BV i Holding L. J. M. Kok BV solidarno u iznosu od: 502000 [eura;] [...]”
42

Vijeće, koje podupiru Komisija i EBB, u bitnome tvrdi da su se institucije oslobodile tereta dokaza u pogledu postojanja iskrivljavanja cijena CPO‑a i pravilno primijenile članak 2. stavak 5. osnovne uredbe. U pobijanoj uredbi institucije su objasnile DET sustav i dokazale da je taj sustav doveo do iskrivljavanja koje je domaće cijene CPO‑a učinilo umjetno nižima od HPE cijene za CPO koju su objavila indonezijska tijela i temelje se na objavljenim međunarodnim cijenama. Nadalje, učinak indonezijskih pravila u pogledu prednosti za downstream industrije bio je prepoznat i izračunan u brojnim studijama. Činjenične razlike ustanovljene u predmetu koji je doveo do presude od 7. veljače 2013., Acron i Dorogobuzh/Vijeće (T‑235/08, neobjavljena, EU:T:2013:65) nisu odlučujuće, s obzirom na to da je Opći sud u toj presudi potvrdio opće načelo da ako se troškovi povezani s proizvodnjom proizvoda obuhvaćenog ispitnim postupkom u poslovnim knjigama trgovačkog društva o kojemu je riječ ne odražavaju objektivno, oni ne mogu služiti kao temelj za izračun uobičajene vrijednosti, što se primjenjuje na činjenice u ovom predmetu. Taj je argument, u pogledu različitih oblika intervencije države za koje se tvrdi da su mogući, također nebitan jer je u ovom predmetu postojala izravna intervencija indonezijske države u određivanju izvoznih carinskih pristojbi i utjecaju na dražbe. Institucije dakle nisu prilagodile troškove samo zato što su bili niski, nego jer su bili iskrivljeni, što je snažno utjecalo na domaće cijene CPO‑a i stoga na poslovne knjige trgovačkih društava koje ga proizvode.
127

Usto, valja istaknuti i da su navodno nepostojanje kaznenog postupka ili postojanje samo preliminarne istrage u Ukrajini okolnosti koje nisu dovoljne kako bi se potkrijepilo postojanje zloupotrebe ovlasti Vijeća, s obzirom na to da je Vijeće, na temelju čvrste činjenične osnove, kao što to proizlazi iz ispitivanja četvrtog tužbenog razloga (vidjeti točke 130. do 153. ove presude), znalo za činjenice koje su se stavljale na teret tužitelju i da te činjenice mogu opravdati intervenciju u svrhu učvršćivanja i podrške vladavini prava u Ukrajini.
43

Bez obzira na to u kojem se stadiju nalazio postupak koji se navodno vodio protiv tužitelja, Vijeće protiv njega nije moglo donijeti mjere ograničavanja ako nije raspolagalo podacima o postupanjima koja se mogu okvalificirati kao zloupotreba državnih sredstava koje su ukrajinske vlasti posebno stavljale na teret tužitelju. Naime, Vijeće je tek po saznanju za te činjenice moglo zaključiti da su one takvog značaja da, s jedne strane, dokazuju zloupotrebu državnih sredstava i, s druge strane, dovode u pitanje vladavinu prava u Ukrajini, a cilj donošenja mjera ograničavanja o kojima je riječ je, kao što je to navedeno u točki 37. ove presude, upravo učvršćivanje i podrška toj vladavini prava (presude od 28. siječnja 2016., Kljujev/Vijeće, T‑341/14, EU:T:2016:47, t. 50., i od 28. siječnja 2016., Azarov/Vijeće, T‑331/14, EU:T:2016:49, t. 55.).
48

Bez obzira na to u kojem se stadiju nalazio postupak koji se navodno vodio protiv tužitelja, Vijeće protiv njega nije moglo donijeti mjere ograničavanja ako nije raspolagalo podacima o postupanjima koja se mogu okvalificirati kao zloupotreba državnih sredstava koje su ukrajinske vlasti posebno stavljale na teret tužitelju. Naime, Vijeće je tek po saznanju za te činjenice moglo zaključiti da su one takvog značaja da, s jedne strane, dokazuju zloupotrebu državnih sredstava i, s druge strane, dovode u pitanje vladavinu prava u Ukrajini, a cilj donošenja mjera ograničavanja o kojima je riječ je, kao što je to navedeno u točki 42. ove presude, upravo učvršćivanje i podrška toj vladavini prava (presude od 28. siječnja 2016., Kljujev/Vijeće, T‑341/14, EU:T:2016:47, t. 50., i od 28. siječnja 2016., Azarov/Vijeće, T‑331/14, EU:T:2016:49, t. 55.).
114

Tužitelji ističu, s jedne strane, da ovu tužbu nije podnio SSU SFIE‑dio Komisija, nego SSU SFIE‑PE, tako da Komisijini argumenti koji se odnose na nepostojanje reprezentativnosti potonjeg nisu relevantni u predmetnom slučaju. S druge strane, oni ističu da je TAO‑AFI bio supotpisnik Okvirnog sporazuma od 18. prosinca 2008. i nije primio obavijest uprave o ukidanju njegovih prava koja proizlaze iz tog okvirnog sporazuma, kao što je propisano člankom 11. tog sporazuma. Nadalje, TAO‑AFI nastavio je biti primatelj obavijesti upućenih predstavničkim organizacijama kao supredsjednik konfederacije PLUS, koja je i sama predstavnička. Tužitelji dodaju da, s obzirom na to da je PLUS konfederacija, ne može doći ni do jednog njezina postupka bez odobrenja TAO‑AFI, i obratno. TAO‑AFI sudjeluje u jednakoj mjeri kao i konfederacija PLUS, svaki put kada se organizira sastanak socijalnog dijaloga. Nadalje, konfederacijom PLUS supredsjeda se jednako, pri čemu jednog supredsjednika predlaže TAO‑AFI. Supredsjednike konfederacije PLUS poziva se po službenoj dužnosti na svaki sastanak socijalnog dijaloga koji organizira Komisija, a osobito na redovne sastanke s potpredsjednikom Komisije.
96

Kao prvo, u odnosu na prigovor koji se temelji na navodnoj nemogućnosti za druge države članice i treće zainteresirane osobe da razumiju kako je Komisija izračunala vrijednost robe i stvarnu ekonomsku vrijednost kreditnog portfelja te kako je došla do iznosa navedenih u uvodnim izjavama 97., 103. i 116. do 117. pobijane odluke, valja navesti da se tužitelji ne mogu pozvati na navodni propust u odnosu na treću stranu. Oni, nadalje, u odnosu na to priznaju da im je Komisija dostavila relevantne informacije tijekom upravnog postupka. Valja primijetiti, kao što je to Komisija navela, da je u pobijanoj odluci izložen sažet prikaz metode koja je primijenjena za izračun tržišne vrijednosti imovine društva NewCo (uvodne izjave 91. do 93.) kao i metode primijenjene za izračun stvarne vrijednosti (uvodna izjava 116.).
59

Stoga se ta institucija prvo mora uvjeriti da se dokument čije se otkrivanje traži doista odnosi na pravno savjetovanje. Kao drugo, mora ispitati ugrožava li otkrivanje dijelova predmetnog dokumenta, za koje je utvrđeno da se odnose na pravno savjetovanje, zaštitu koju pravno savjetovanje mora uživati, u smislu da bi otkrivanje nanijelo štetu interesu institucije da traži pravne savjete i da dobiva otvorene, objektivne i cjelovite savjete. Kako bi se mogla pozvati na rizik od ugrožavanja tog interesa, on mora biti razumno predvidljiv, a ne samo hipotetski. Kao treće i konačno, ako dotična institucija smatra da otkrivanje dokumenta ugrožava potrebnu zaštitu pravnog savjetovanja kako je upravo definirana, na njoj je da provjeri postoji li prevladavajući javni interes koji opravdava to otkrivanje, neovisno o tome što bi se time ugrozile njezine sposobnosti traženja pravnih savjeta i dobivanja otvorenih, objektivnih i cjelovitih savjeta (u tom pogledu, vidjeti presudu od 1. srpnja 2008., Švedska i Turco/Vijeće, C‑39/05 P i C‑52/05 P, EU:C:2008:374, t. 38. do 44., i od 3. srpnja 2014., Vijeće/in ’t Veld, C‑350/12 P, EU:C:2014:2039, t. 96.).
73

Kao drugo, što se tiče argumenta da je prevladavajući javni interes također utvrđen na temelju činjenice da se vodi spor pred High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Visoki sud (Engleska i Wales), odjel Queen’s Bench (upravno vijeće), treba podsjetiti da tužitelj djeluje za račun društva British American Tobacco UK Ltd, koje je 27. lipnja 2014. pokrenulo spomenuti postupak, osporavajući valjanost DDP‑a, a osobito njegova članka 24., s obzirom na članak 114. UFEU‑a i zatražilo od tog suda da Sudu Europske unije uputi zahtjev za prethodnu odluku o valjanosti DDP‑a. Međutim, činjenica da je tužitelj pokrenuo postupak pred High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Visoki sud (Engleska i Wales), odjel Queen’s Bench (upravno vijeće) upućuje na to da je ovdje više riječ o privatnom interesu nego o prevladavajućem javnom interesu. Osim toga, tužitelj je, u iščekivanju da spomenuti sud uputi zahtjev za prethodnu odluku, zatražio provođenje ubrzanog postupka (vidjeti gornju točki 14.), tvrdeći da ima jasan interes za dobivanje pristupa predmetnim dokumentima kako bi bolje pripremio očitovanja u očekivanom prethodnom postupku, čime je potvrdio svoj privatni interes.
12

Vijeće je, kao drugo, potvrdilo većinu zaključaka Privremene uredbe i utvrdilo da je industrija Unije pretrpjela značajnu štetu u smislu članka 3. stavka 6. Osnovne uredbe (uvodne izjave 105. do 142. pobijane uredbe) i da je ta šteta uzrokovana dampinškim uvozom biodizela podrijetlom iz Argentine (uvodne izjave 144. do 157. pobijane uredbe). U tom kontekstu Vijeće je istaknulo da drugi čimbenici – uključujući, među ostalim, uvoz industrije Unije (uvodne izjave 151. do 160. pobijane uredbe), nisku iskorištenost kapaciteta industrije Unije (uvodne izjave 161. do 171. pobijane uredbe) i sustav dvostrukog brojenja biodizela proizvedenog iz otpadnih ulja u nekim državama članicama (uvodne izjave 173. do 179. pobijane uredbe) – nisu mogli prekinuti tu uzročnu vezu.