MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MACIEJA SZPUNARA

od 22. veljače 2018. ( 1 )

Predmet C‑20/17

Vincent Pierre Oberle

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Kammergericht Berlin (Visoki zemaljski sud u Berlinu, Njemačka))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Europska potvrda o nasljeđivanju – Opća nadležnost suda države članice za odlučivanje o nasljeđivanju u cijelosti – Propis druge države članice kojim se predviđa uspostava nacionalne potvrde o nasljeđivanju sa sličnom svrhom”

I. Uvod

1. Uredba (EU) br. 650/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 4. srpnja 2012. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršavanju odluka i prihvaćanju i izvršavanju javnih isprava u nasljednim stvarima i o uspostavi Europske potvrde o nasljeđivanju ( 2 ) primjenjuje se od 17. kolovoza 2015. Ovo je treći po redu zahtjev za prethodnu odluku u kojem sud države članice zahtijeva od Suda da tumači odredbe te uredbe ( 3 ).

2. Dvojbe suda koji je uputio zahtjev ovaj se put tiču odnosa između Uredbe br. 650/2012 i nacionalnih propisa o nasljeđivanju. Točnije, Kammergericht Berlin (Visoki zemaljski sud u Berlinu, Njemačka) želi utvrditi je li člankom 4. Uredbe br. 650/2012 također određena nadležnost u postupcima izdavanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju. To bi značilo da države članice ne mogu donijeti pravila kojima se nacionalna nadležnost određuje na drukčiji način od onog koji je predviđen tom uredbom.

3. To je pitanje iznimno složeno, a praktična važnost presude koju će Sud donijeti u ovom predmetu veća je od one u predmetu Mahnkopf ( 4 ). Podsjećam da se predmet Mankopf, koji je u tijeku, odnosi na pojedinačan propis njemačkog prava. U ovom je predmetu pak riječ o rješavanju pitanja koje bi moglo biti važno za sve države članice u kojima je predviđena mogućnost da sudovi izdaju nacionalne potvrde o nasljeđivanju ( 5 ).

II. Pravni okvir

A. Pravo Unije

4. U skladu s člankom 3. stavkom 1. točkom (g) i stavkom 2. Uredbe br. 650/2012: „(g) ‚odluka’ znači svaka odluka o nasljednoj stvari koju je donio sud države članice, kako god se odluka zvala, uključujući odluku o utvrđivanju troškova ili izdataka službenika suda; […] 2. Za potrebe ove Uredbe, pojam ‚sud’ znači sva pravosudna tijela i sva ostala tijela i pravni stručnjaci s nadležnošću u nasljednim stvarima koji izvršavaju pravosudne funkcije ili postupaju u skladu s prenesenim ovlastima od strane pravosudnog tijela ili postupaju pod nadzorom pravosudnog tijela, uz uvjet da takva druga tijela i pravni stručnjaci jamče nepristranost i pravo svih stranaka na saslušanje i pod uvjetom da njihove odluke po pravu države članice u kojoj djeluju: (a) mogu biti predmet žalbe ili revizije od strane pravosudnog tijela, i (b) imaju sličnu valjanost i učinak kao i odluka pravosudnog tijela o istoj stvari. […].”

5. U skladu s člankom 4. Uredbe br. 650/2012 naslovljenom „Opća nadležnost”, koji se nalazi u poglavlju II. te uredbe naslovljenom „Nadležnost”: „Sudovi države članice u kojoj je umrli imao svoje uobičajeno boravište u trenutku smrti imaju nadležnost odlučivati o nasljeđivanju u cijelosti.”

6. U članku 62. naslovljenom „Uspostava Europske potvrde o nasljeđivanju”, navodi se: „1. Ova Uredba uspostavlja Europsku potvrdu o nasljeđivanju (dalje u tekstu: ‚Potvrda’) koja se izdaje za korištenje u drugoj državi članici i stvara učinke navedene u članku 69. 2. Korištenje Potvrde nije obvezno. 3. Potvrda ne nadomješta unutarnje isprave koje se u državama članicama koriste za slične svrhe. Međutim, jednom kada je izdana za korištenje u drugoj državi članici, Potvrda također stvara učinke navedene u članku 69. u državama članicama čija su je tijela izdala u skladu s ovim poglavljem.”

B. Njemačko pravo

7. U skladu s člankom 105. Gesetz über das Verfahren in Familiensachen und in den Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit (Zakon o postupku u obiteljskim stvarima i o dobrovoljnoj sudskoj nadležnosti, u daljnjem tekstu: FamFG), u njegovoj verziji od 17. prosinca 2008. koja je na snazi od 1. rujna 2009.: „U drugim postupcima koji se vode na temelju propisa ovog zakona nadležni su njemački sudovi, ako je njemački sud mjesno nadležan.”

8. Prema njemačkom pravu, mjesna nadležnost u nasljednim stvarima utvrđuje se na temelju članka 343. FamFG‑a. Tom se odredbom, u njezinoj verziji iz Gesetz zum Internationalen Erbrecht und zur Änderung von Vorschriften zum Erbschein sowie zur Änderung sonstiger Vorschriften (Zakon o međunarodnom nasljednom pravu, o izmjeni propisa o potvrdi o nasljeđivanju te o izmjeni ostalih propisa) od 29. lipnja 2015., koja je stupila na snagu 17. kolovoza 2015., određuje: „1. Mjesno je nadležan sud na čijem je području ostavitelj imao uobičajeno boravište u trenutku smrti. 2. Ako u trenutku smrti ostavitelj nije imao uobičajeno boravište na državnom području, nadležan je sud na čijem je području ostavitelj imao zadnje uobičajeno boravište na državnom području. 3. Ako na temelju stavaka 1. i 2. nije moguće utvrditi nadležnost, nadležan je Amtsgericht Schöneberg u Berlinu (Općinski sud u Schönenbergu, Njemačka), u slučaju da je ostavitelj Nijemac ili da se imovina iz ostavine nalazi na državnom području. […].”

III. Činjenice u glavnom postupku i prethodno pitanje

9. Adrien Théodore Oberle, francuski državljanin, koji je svoje zadnje uobičajeno boravište imao u Francuskoj, umro je 28. veljače 2015. A. T. Oberle iza sebe je ostavio dva sina. Jedan od njih je Vincent Pierre Oberle, koji je pokrenuo postupak pred sudom koji je uputio zahtjev. Ostavina se nalazi u Francuskoj i u Njemačkoj.

10. Francuski sud izdao je nacionalnu potvrdu o nasljeđivanju u kojoj se navodi da V. P. Oberle i njegov brat nasljeđuju ostavinu iza umrlog u jednakim dijelovima.

11. V. P. Oberle je nakon toga Amtsgerichtu Schöneberg (Općinski sud u Schönebergu, Njemačka), kao sudu koji je na temelju članka 105. i članka 343. stavka 3. prve rečenice FamFG‑a nadležan za nasljeđivanje iza A. T. Oberlea, podnio zahtjev za izdavanje nacionalne potvrde o nasljeđivanju koja se odnosi samo na ostavinu koja se nalazi u Njemačkoj. U toj je potvrdi trebalo biti navedeno da, na temelju francuskog prava, tu imovinu nasljeđuju V. P. Oberle i njegov brat.

12. Međutim, Amtsgericht Schöneberg (Općinski sud u Schönebergu) proglasio se nenadležnim za izdavanje nacionalne potvrde o nasljeđivanju na temelju članaka 4. i 15. Uredbe br. 650/2012. Taj je sud smatrao da se na temelju odredbi njemačkog prava ne može utvrditi međunarodna nadležnost u postupku koji se odnosi na zahtjev V. P. Oberlea. Naime, odredbe Uredbe br. 650/2012 moraju imati prednost pred odredbama nacionalnog prava. To znači da su francuski sudovi, kao sudovi države članice u kojoj je umrli imao svoje uobičajeno boravište u trenutku smrti, nadležni za odlučivanje o nasljeđivanju u cijelosti, uključujući i odlučivanje o zahtjevu V. P. Oberlea, a ne njemački sudovi.

13. V. P. Oberle je protiv odluke Amtsgerichta Schöneberg (Općinski sud u Schönebergu) podnio žalbu sudu koji je uputio zahtjev.

IV. Prethodno pitanje i postupak pred Sudom

14. U tim je okolnostima Kammergericht Berlin (Visoki zemaljski sud u Berlinu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje: „Treba li članak 4. Uredbe (EU) br. 650/2012 tumačiti na način da je njime također određena isključiva međunarodna nadležnost u području izdavanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju koje nisu zamijenjene Europskom potvrdom o nasljeđivanju u odnosnim državama članicama (vidjeti članak 62. stavak 3. Uredbe br. 650/2012), tako da odstupajuće odredbe nacionalnih zakonodavaca u pogledu međunarodne nadležnosti u području izdavanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju – poput primjerice u Njemačkoj članka 105. FamFG‑a – nemaju učinka zbog povrede nadređenoga europskog prava?”

15. Zahtjev za prethodnu odluku tajništvo Suda zaprimilo je 18. siječnja 2017.

16. Njemačka, poljska i portugalska vlada te Europska komisija podnijele su pisana očitovanja. Njemačka, francuska i poljska vlada te Komisija sudjelovale su na raspravi održanoj 23. studenoga 2017.

V. Analiza

A. Uvodne napomene

17. Prethodno pitanje oblikovano je na način koji bi mogao upućivati na to da sud koji je uputio zahtjev želi saznati određuje li se člankom 4. Uredbe br. 650/2012 „isključiva nadležnost” u pogledu postupaka izdavanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju.

18. Međutim, treba podsjetiti da pojam „isključiva nadležnost” ima specifično značenje u kontekstu propisa kojima se uređuje međunarodni građanski postupak.

19. Sud je u kontekstu pravila briselskog sustava pojasnio da pravila kojima se utvrđuje isključiva nadležnost predstavljaju izuzetak od općih pravila o nadležnosti ( 6 ) i da na poseban način obvezuju stranke i sud ( 7 ). Stranke, na primjer, u načelu ne mogu isključiti primjenu tih pravila ugovorom niti na temelju sudjelovanja u postupku.

20. Međutim, smatram da za odgovor na prethodno pitanje nije važno određuje li se člankom 4. Uredbe br. 650/2012 „isključiva nadležnost” u gore navedenom smislu. Naime, države članice ne mogu nacionalnim propisima mijenjati pravila Unije o nadležnosti, osim ako drukčije proizlazi iz njihova sadržaja i ako se ta pravila odnose na neisključivu nadležnost.

21. Sud koji je uputio zahtjev u biti pita određuje li se člankom 4. Uredbe br. 650/2012 nadležnost u pogledu postupaka izdavanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju.

22. Za odgovor na to pitanje najprije treba ocijeniti jesu li nacionalne potvrde o nasljeđivanju i s njima povezani postupci obuhvaćeni područjem primjene Uredbe br. 650/2012.

B. Jesu li nacionalne potvrde o nasljeđivanju obuhvaćene područjem primjene Uredbe br. 650/2012?

1. Nacionalne potvrde o nasljeđivanju u pravu država članica

23. Zaključci iz komparativnih istraživanja pokazuju da se nacionalne potvrde o nasljeđivanju koje se koriste u nekim državama članicama međusobno uvelike razlikuju.

24. S obzirom na to koje tijelo izdaje nacionalnu potvrdu o nasljeđivanju, mogu se razlikovati tri vrste tih potvrda: sudske potvrde, potvrde koje izdaju javni bilježnici i privatne izjave ( 8 ). Međutim, taj kriterij može biti nepouzdan za utvrđivanje naravi nacionalnih potvrda o nasljeđivanju jer čak i u okviru tih kategorija postoje velike razlike među rješenjima koja se primjenjuju u pojedinim državama članicama. Te se razlike odnose na narav nacionalnih potvrda o nasljeđivanju, opseg i način utvrđivanja elemenata koji predstavljaju osnovu u njima sadržanih informacija, kao i na učinke tih potvrda ( 9 ).

25. U svakom slučaju, pojednostavnjeno se može zaključiti da se u nacionalne potvrde o nasljeđivanju unose podaci o nasljeđivanju iza određene osobe, uključujući podatke o osobama kojima pripadaju prava povezana sa smrću ostavitelja. Te potvrde obično omogućavaju dokazivanje tih okolnosti pred javnim tijelima i trećim osobama ( 10 ).

2. Nacionalne potvrde o nasljeđivanju u kontekstu Uredbe br. 650/2012

26. U Uredbi br. 650/2012 uopće se ne koristi sintagma „nacionalna potvrda o nasljeđivanju”. U njoj se pak nalazi sintagma koja se odnosi na „unutarnje isprave koje se u državama članicama koriste za slične svrhe [za koje se koristi Europska potvrda o nasljeđivanju]” koje, u skladu s člankom 62. stavkom 3. Uredbe br. 650/2012 i prvom rečenicom njezine uvodne izjave 67., Europska potvrda o nasljeđivanju „ne nadomješta”.

27. Prema pojašnjenjima iz druge rečenice uvodne izjave 67. Uredbe br. 650/2012, Europska potvrda o nasljeđivanju koristi se za dokazivanje statusa, među ostalim, nasljednika i njihovih prava i ovlasti u državama članicama koje nisu država izdavanja potvrde. Unutarnje isprave koje se koriste za slične svrhe upravo su nacionalne potvrde o nasljeđivanju ( 11 ).

28. Sud koji je uputio zahtjev nacionalnu potvrdu o nasljeđivanju iz glavnog postupka također smatra „unutarnjom ispravom” iz članka 62. stavka 3. Uredbe br. 650/2012. Naime, prethodno se pitanje odnosi na „nacionalne potvrde o nasljeđivanju koje nisu zamijenjene Europskom potvrdom o nasljeđivanju”. Osim toga, tekst pitanja izravno upućuje na članak 62. stavak 3. Uredbe br. 650/2012.

3. Nacionalne potvrde o nasljeđivanju i područje primjene Uredbe br. 650/2012

29. Za daljnja razmatranja potrebno je razjasniti jesu li nacionalne potvrde o nasljeđivanju uopće obuhvaćene područjem primjene Uredbe br. 650/2012.

a) Stajališta stranaka

30. Tim su se pitanjem izravno bavili samo poljska vlada u pisanim očitovanjima i Komisija u stajalištu predstavljenom na raspravi. Oni smatraju da su nacionalne potvrde o nasljeđivanju, kao i postupci njihova izdavanja obuhvaćeni područjem primjene Uredbe br. 650/2012.

31. Tim se pitanjem neizravno bavi i njemačka vlada. Prema mišljenju te vlade, iz članka 62. stavka 3. Uredbe br. 650/2012 proizlazi da se nacionalni propisi kojima se uređuje izdavanje tih potvrda primjenjuju usporedo s odredbama Uredbe br. 650/2012. Portugalska vlada zauzela je slično stajalište.

b) Članak 1. Uredbe br. 650/2012 kao odredba kojom se određuje područje primjene te uredbe

32. Uredba br. 650/2012 sadržava pravila materijalnog prava (pravila o sukobu zakona) i pravila međunarodnog građanskog postupka (pravila o nadležnosti). Materijalno područje primjene Uredbe br. 650/2012 utvrđeno u njezinu članku 1. načelno je isto u odnosu na obje vrste propisa ( 12 ).

33. Uredba se odnosi na nasljeđivanje zbog smrti (članak 1. stavak 1. prva rečenica te uredbe). Pitanja koja su isključena iz područja primjene Uredbe br. 650/2012 navedena su u članku 1. stavku 2. te uredbe. Međutim ta su pitanja materijalne naravi i u biti se ne odnose na pravne instrumente i postupke koji se odnose na nasljeđivanje.

34. Iznimku predstavlja članak 1. stavak 2. točka (l) kojom se iz područja primjene Uredbe br. 650/2012 isključuje bilo koje upisivanje u upisnik prava na nepokretnoj i pokretnoj imovini, uključujući pravne zahtjeve za takav upis te učinci upisa ili neupisa takvih prava u upisnik ( 13 ). U članku 1. stavku 2. Uredbe br. 650/2012 nema odredbi koje bi ukazivale na to da drugi pravni instrumenti i postupci, koji se nesumnjivo odnose na nasljeđivanje zbog smrti, nisu obuhvaćeni njezinim područjem primjene.

c) Značenje članka 62. stavka 3. Uredbe br. 650/2012 pri određivanju područja primjene te uredbe

35. Postavlja se pitanje isključuju li se člankom 62. stavkom 3. prvom rečenicom Uredbe br. 650/2012, kojim se predviđa da Europska potvrda o nasljeđivanju „ne nadomješta” unutarnje isprave koje se u državama članicama koriste za slične svrhe, nacionalne potvrde o nasljeđivanju iz područja primjene te uredbe.

36. U pravnoj teoriji iznesena je teza da se člankom 62. stavkom 3. prvom rečenicom Uredbe br. 650/2012 određuje odnos Europske potvrde o nasljeđivanju prema nacionalnim potvrdama o nasljeđivanju. Njegova svrha nije isključenje nacionalnih potvrda o nasljeđivanju iz područja primjene pravila o nadležnosti iz Uredbe br. 650/2012 ( 14 ).

37. Slažem se s tom tezom. Valja napomenuti da na temelju članka 62. stavka 2. Uredbe br. 650/2012 korištenje Europske potvrde o nasljeđivanju nije obvezno. S obzirom na smjernicu iz druge rečenice uvodne odredbe 69. Uredbe br. 650/2012, osobe koje imaju pravo zatražiti Europsku potvrdu o nasljeđivanju nisu obvezne koristiti potvrdu. Naime, te osobe mogu koristiti „druge instrumente dostupne po [ovoj] Uredbi (odluke, javne isprave i sudske nagodbe)”. Stoga je riječ o korištenju tih instrumenata za iste svrhe za koje se može koristiti Europska potvrda o nasljeđivanju. Ti instrumenti trebaju uključivati i nacionalne potvrde o nasljeđivanju. Te bi se potvrde, u načelu, trebale koristiti za iste svrhe kao i Europska potvrda o nasljeđivanju ( 15 ). To, stoga, znači da su nacionalne potvrde o nasljeđivanju također, da upotrijebim izraz iz uvodne izjave 69. Uredbe br. 650/2012, „dostupne” po toj uredbi.

38. Tumačenje članka 62. stavka 3. Uredbe br. 650/2012 koje se temelji na pretpostavci da su nacionalne potvrde o nasljeđivanju namijenjene unutarnjoj upotrebi u određenoj državi članici navodi na isti zaključak. To bi moglo značiti da Europska potvrda o nasljeđivanju „ne nadomješta” nacionalne potvrde o nasljeđivanju kada je izdana za korištenje u državama članicama koja nije država čija su tijela nadležna za njezino izdavanje (članak 62. stavak 1. Uredbe br. 650/2012).

39. Ovdje ne bih želio utvrditi odgovor na pitanje u pogledu kojeg imam dvojbe, a koje se odnosi na mogućnost prihvaćanja tog razlikovanja ovisno o svrsi potvrda o nasljeđivanju. Bez obzira na to, nacionalne potvrde o nasljeđivanju dosad su se mogle koristiti i u drugim državama članicama. Ništa ne upućuje na to da je zakonodavac Unije želio promijeniti takvo stanje. Naime, s obzirom na drugu rečenicu uvodne izjave 69. Uredbe br. 650/2012, zainteresirane osobe mogu koristiti druge instrumente za iste svrhe za koje se koristi Europska potvrda o nasljeđivanju.

d) Međuzaključak

40. Područje primjene Uredbe br. 650/2012 određeno je na način da se u kontekstu pravila o sukobu zakona i pravila o nadležnosti primjenjuje na sva pitanja povezana s nasljeđivanjem, osim ako sama Uredba ne predviđa isključenje za određena pitanja. U Uredbi br. 650/2012 ne nalazim to isključenje koje bi se odnosilo na nacionalne potvrde o nasljeđivanju i postupke koji se na njih odnose.

41. Stoga smatram da su pravni instrumenti kao što su nacionalne potvrde o nasljeđivanju i postupci koji se na njih odnose obuhvaćeni područjem primjene Uredbe br. 650/2012. Time se i dalje ne utvrđuje je li nacionalna potvrda o nasljeđivanju poput one iz glavnog postupka „odluka” ili „javna isprava” u smislu te uredbe.

C. Određuje li se člankom 4. Uredbe br. 650/2012 nadležnost i u postupcima izdavanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju?

42. U glavnom dijelu analize prethodnog pitanja valja ocijeniti određuje li se člankom 4. Uredbe br. 650/2012 nadležnost u postupcima izdavanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju poput onog iz glavnog postupka.

43. Sud koji je uputio zahtjev u tom kontekstu navodi da u Uredbi br. 650/2012 nema odredbi kojima se izravno uređuje nadležnost za izdavanje nacionalnih potvrda o nasljeđivanju. Kad bi se članak 4. Uredbe br. 650/2012 odnosio na nacionalne potvrde o nasljeđivanju, tada bi suvišan bio članak 64. stavak 1. te uredbe koji se odnosi na Europsku potvrdu o nasljeđivanju.

44. Čak i uz pretpostavku da se člankom 4. Uredbe br. 650/2012 određuje nadležnost u postupcima izdavanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju, ta se odredba, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, ne bi mogla primijeniti u glavnom postupku. Ta bi se odredba mogla primijeniti kada bi nacionalna potvrda o nasljeđivanju poput one iz glavnog postupka predstavljala „odluku” u smislu Uredbe. Međutim, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, ovdje to nije slučaj. Iako se takva potvrda izdaje u obliku odluke, ona sadrži isključivo činjenice. U nju se ne unose nikakvi elementi koji bi mogli postati pravomoćni.

1. Stajališta stranaka

45. Njemačka, francuska i portugalska vlada smatraju da se člankom 4. Uredbe br. 650/2012 ne utvrđuje međunarodna nadležnost u postupcima izdavanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju, dok poljska vlada i Komisija zagovaraju suprotno stajalište.

46. Njemačka vlada smatra da se člankom 4. Uredbe br. 650/2012 utvrđuje nadležnost u postupcima u kojima se izdaju „odluke”, pri čemu nacionalna potvrda o nasljeđivanju koja je predmet zahtjeva za prethodnu odluku nije takve prirode. Prema mišljenju njemačke vlade, zakonodavac Unije ne smatra da su nacionalne potvrde o nasljeđivanju „odluke” jer ih u članku 62. stavku 3. Uredbe br. 650/2012 definira kao „unutarnje isprave”. Prema Uredbi br. 650/2012, činjenica da nacionalnu potvrdu o nasljeđivanju izdaje sud ne mijenja kvalifikaciju te potvrde. Naime, ona se i dalje ne može smatrati „odlukom”.

47. U tom je smislu svoje stajalište iznijela i francuska vlada koja se slaže da se „odlukom” može smatrati nacionalna potvrda o nasljeđivanju koju sud izdaje u okviru izvršavanja sudskih funkcija. Međutim, radnje u pogledu izdavanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju nisu takve prirode ako se svode na utvrđivanje činjeničnog stanja, bez njegove ocjene i bez mogućnosti da se u tom pogledu poduzmu radnje po službenoj dužnosti.

48. Nadalje, portugalska vlada ističe da nacionalnu potvrdu o nasljeđivanju iz glavnog postupka, slično kao i Europsku potvrdu o nasljeđivanju, treba smatrati instrumentom mješovite prirode. To znači da se članak 4. Uredbe br. 650/2012 ne može primijeniti u glavnom postupku.

49. S druge strane, Komisija smatra da države članice mogu samostalno odlučiti o tome kome će povjeriti izdavanje nacionalnih potvrda o nasljeđivanju. Međutim, ako taj zadatak povjeri sudovima, država članica mora prihvatiti posljedice tog izbora. Naime, poljska vlada ističe da je nacionalna potvrda o nasljeđivanju koju izdaje sud „odluka” u smislu članka 3. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 650/2012, bez obzira na to kakvo se stajalište u tom pogledu zauzima u nacionalnom pravu.

50. Stranke u svojim očitovanjima u biti upućuju na dvojaku argumentaciju suda koji je uputio zahtjev, koja u velikoj mjeri predstavlja sintezu stajališta koja se u pogledu tog pitanja iznose u pravnoj teoriji. Neki autori tvrde da se pravila o sukobu zakona iz Uredbe br. 650/2012 ne primjenjuju na postupke izdavanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju ( 16 ), dok drugi smatraju da se Uredbom, osim privremenih mjera iz njezina članka 19., uređuje nacionalna nadležnost u nasljednim stvarima na univerzalan način te da ona stoga zamjenjuje sve nacionalne propise koji se na njih odnose ( 17 ).

2. Uvodna napomena

51. Smatram da postoje dva načina razmišljanja koja sudu koji je uputio zahtjev mogu pružiti koristan odgovor na njegovo pitanje.

52. Prvi se način temelji na procjeni nacionalne potvrde o nasljeđivanju poput one iz glavnog postupka. Riječ je o tome da je se kvalificira kao „odluku” u smislu članka 3. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 650/2012 ili kao „javnu ispravu” u smislu članka 3. stavka 1. točke (i) te uredbe. Kvalifikacija potvrde kao „javne isprave” mogla bi dovesti do zaključka da pravosudna tijela države članice u načelu nisu obvezana pravilima o nadležnosti s obzirom na to da Uredbom nije određeno koja tijela mogu sastavljati takve instrumente.

53. Nadalje, drugi se način odnosi na tumačenje članka 4. Uredbe br. 650/2012 kako bi se utvrdilo određuje li se tom odredbom nadležnost u svim postupcima u nasljednim stvarima o kojima odlučuju pravosudna tijela država članica.

54. Smatram da na tu mogućnost neizravno upućuju argumenti koje su iznijele poljska vlada i Komisija. To bi značilo da kvalifikacija nacionalne potvrde o nasljeđivanju poput one iz glavnog postupka u biti nije relevantna za odgovor na prethodno pitanje.

55. U ovom ću mišljenju slijediti potonji način razmišljanja. Za daljnju analizu treba utvrditi određuje li se člankom 4. Uredbe br. 650/2012 nadležnost u postupcima u nasljednim stvarima o kojima odlučuju pravosudna tijela država članica.

56. Tek će negativan odgovor na tako postavljeno pitanje zahtijevati ocjenu toga je li nacionalna potvrda o nasljeđivanju poput one iz glavnog postupka „odluka” ili „javna isprava” u smislu te uredbe.

3. Doslovno tumačenje

57. Utvrđivanje područja primjene odredbe iz članka 4. Uredbe br. 650/2012 u okviru doslovnog tumačenja, kako bi se razjasnilo odnosi li se ona i na postupke izdavanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju poput one iz glavnog postupka, zahtijeva tumačenje pojmova „sud” i „odlučiva[nje] o nasljeđivanju u cijelosti” u skladu s tom uredbom.

a) Pojam „sud” s obzirom na Uredbu br. 650/2012

58. Za potrebe Uredbe br. 650/2012, pojam „sud” definiran je u njezinu članku 3. stavku 2. Taj pojam obuhvaća „sva pravosudna tijela” i sva ostala tijela i pravne stručnjake s nadležnošću u nasljednim stvarima, ako oni ispunjavaju druge zahtjeve određene tom odredbom.

59. Prema smjernici iz druge rečenice uvodne izjave 20. Uredbe br. 650/2012, pojmu „sud” trebalo bi dati široko značenje kako bi obuhvatio „sudove u pravom smislu riječi, koji vrše sudske funkcije”, kao i ostala tijela koja u nekim predmetima vrše sudske funkcije.

60. To bi moglo značiti da tijelo koje je formalno dio pravosudne strukture određene države članice, ali koje ne vrši sudske funkcije u okviru konkretnog postupka, zapravo nije „sud” u smislu Uredbe br. 650/2012.

61. Međutim, tekst članka 3. stavka 2. Uredbe br. 650/2012 može također proturječiti uskom tumačenju pojma „sud” u dijelu u kojem se on odnosi na „pravosudna tijela”. Naime, tom je odredbom određeno da pojam „sud” obuhvaća „sva pravosudna tijela”.

62. Osim toga, iz smjernice u drugoj rečenici uvodne izjave 20. (pojam sud obuhvaća „sudove u pravom smislu riječi, koji vrše sudske funkcije”), ne mogu se izvesti dalekosežni zaključci. Iz tvrdnje da pojam „sud” treba tumačiti na način koji ne izaziva dvojbe o tome da taj pojam ne obuhvaća samo sud koji vrši sudske funkcije, ne može se jednoznačno zaključiti da taj pojam ne obuhvaća „sud u pravom smislu te riječi” koji ne vrši te funkcije u konkretnom postupku.

63. Do takvog zaključka nije moguće doći ni na temelju drugih uvodnih izjava Uredbe br. 650/2012, odnosno treće i četvrte rečenice uvodne izjave 20. te uvodnih izjava 21., 22. i 36., u kojima se pojašnjava da se pravila o nadležnosti iz te uredbe ne primjenjuju na „nesudska tijela” koja ne vrše sudske funkcije. Naime, te se uvodne odredbe ne odnose na „pravosudna tijela”.

64. Stoga smatram da iz doslovnog tumačenja pojma „sud” u skladu s člankom 3. stavkom 1. točkom (g) Uredbe br. 650/2012 ne može proizlaziti to da se člankom 4. te uredbe nadležnost određuje samo za postupke u kojima pravosudno tijelo vrši sudske funkcije.

b) Sintagma „odlučivanje o nasljeđivanju u cijelosti”

65. Njemačka i poljska vlada te Komisija u svojim pisanim očitovanjima upućuju na određenu posebnost članka 4. njemačke jezične verzije Uredbe br. 650/2012 u kojoj je riječ o sudovima država članica koji su nadležni „za odluke u nasljednim stvarima” („für Entscheidungen in Erbsachen”). Tekst njemačke verzije Uredbe mogao bi ukazivati na to da se tom odredbom određuje nadležnost isključivo u tim postupcima u kojima sudovi država članica donose „odluke” u smislu članka 3. stavka 1. točke (g) te uredbe.

66. Međutim, u članku 4. drugih jezičnih verzija Uredbe br. 650/2012 ne pojavljuje se pojam „odluka”, nego je u njima riječ o „odlučivanju” ( 18 ) u nasljednim stvarima. Stoga tekst njemačke jezične verzije ne prejudicira to pitanje.

67. S druge strane, u prilog širokom tumačenju članka 4. Uredbe br. 650/2012 može ići to što se njime utvrđuje nadležnost koja se odnosi na odlučivanje „o nasljeđivanju u cijelosti”.

68. Međutim, prilično teško može biti utvrđivanje značenja koje treba pripisati pojmu „odlučivanje” u kontekstu pravila kojima se određuje nadležnost sudova država članica. Naime, u članku 3. stavku 1. točki (g) Uredbe br. 650/2012 nalazi se samo definicija pojma „odluka”. Nije očito da se u tim odredbama koje se odnose na „odlučivanje” sudova u biti koristi glagolska imenica pojma „odluka” u značenju koje se tom pojmu daje s obzirom na članak 3. stavak 1. točku (g) te uredbe.

69. Te su poteškoće još veće ako se u obzir uzme definicija iz članka 3. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 650/2012. Glavna poteškoća pri tumačenju proizlazi iz toga što se u većini jezičnih verzija Uredbe br. 650/2012 za definiranje pojma „odluka”, u članku 3. stavku 1. točki (g) te uredbe koristi ista riječ „odluka” (idem per idem) ( 19 ).

70. Budući da zagovaraju potrebu tumačenja članka 4. Uredbe br. 650/2012 s obzirom na definiciju „odluke” iz članka 3. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 650/2012, prema kojem se „odlučivanje” temelji na vršenju sudskih funkcija, čini se da sud koji je uputio zahtjev te njemačka i poljska vlada u biti upućuju na pojam „odluke” koji je Sud u svojoj sudskoj praksi razvio s obzirom na pravila briselskog sustava.

c) Pojam „odluka” s obzirom na pravila briselskog sustava

71. S obzirom na pravila briselskog sustava kojima se, slično kao i člankom 3. stavkom 1. točkom (g) Uredbe br. 650/2012, odluka definira kao „svaka odluka koju je donio sud države članice” ( 20 ), sud je pojasnio da „odluka” treba dolaziti od sudskog tijela koje o spornim pitanjima među strankama odlučuje na temelju vlastite nadležnosti ( 21 ).

72. Postavlja se pitanje može li se ta definicija primijeniti i na Uredbu br. 650/2012.

73. Smatram da se s obzirom na članak 3. stavak 1. točku (g) Uredbe br. 650/2012 ne može zahtijevati da se „odluka” u smislu te odredbe odnosi na sporna pitanja među strankama. Na temelju smjernice iz uvodne izjave 59. navedene uredbe može se zaključiti da u biti nije relevantno je li „odluka” donesena u parničnom ili izvanparničnom postupku.

74. S druge strane, zahtjev „odlučivanja na temelju vlastite nadležnosti” obično se odnosi na one radnje pravosudnih tijela kojima tijelo donosi odluke, a ne na radnje kojima se tijelo ograničava na pasivniju funkciju kao što je, na primjer, potvrđivanje ili prihvaćanje volje stranaka u postupku ( 22 ). Stoga sudska nagodba nije odluka jer je ona u biti „ugovorne naravi u smislu da njezin sadržaj prije svega ovisi o volji stranaka” ( 23 ). Međutim, nije jasno treba li i kakvu radnju treba zahtijevati od suda kako bi se utvrdilo da donosi „odluku” u smislu članka 3. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 650/2012.

75. Valja podsjetiti da prema Uredbi br. 650/2012 „odluke”, u smislu njezina članka 3. stavka 1. točke (g), također izdaju nesudska tijela koja ispunjavaju zahtjeve utvrđene člankom 3. stavkom 2. te uredbe. Upravo se tim zahtjevima osigurava da odluke tih tijela „imaju sličnu valjanost i učinak kao i odluka pravosudnog tijela o istoj stvari” obuhvaćenoj Uredbom br. 650/2012 (članak 3. stavak 2. točka (b)). Međutim, to ne znači da su zahtjevi za „odluku” tako visoki kao što je to slučaj kod pravila briselskog sustava, posebno u kontekstu radnje koja se povezuje s donošenjem odluke. To još manje znači da „odlučivanje” u smislu članka 4. Uredbe br. 650/2012 treba dovesti do izdavanja „odluke” u smislu definicije koju je s obzirom na briselski sustav razvio Sud.

76. Naime, cilj pravila briselskog sustava u smislu uvodnih izjava 3. i 6. Uredbe br. 1215/2012 jest jamčenje slobodnog protoka sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, dok ciljevi Uredbe br. 650/2012 nadilaze tu problematiku. Njezin je cilj prije svega, u skladu s uvodnom izjavom 7. te uredbe, uklanjanje prepreka u ostvarivanju prava u kontekstu nasljeđivanja koje ima prekogranične implikacije. Stoga se tumačenje pravila o nadležnosti iz te uredbe ne bi trebalo temeljiti na pretpostavci da je cilj njezinih pravila samo utvrđivanje tijela nadležnih za odlučivanje kako bi se izbjeglo donošenje proturječnih odluka. To može biti pokazatelj da se pravila o nadležnosti ne trebaju primjenjivati samo na one postupke u kojima pravosudna tijela donose „odluke” u smislu članka 3. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 650/2012.

77. S obzirom na razmatranja koja sam iznio, smatram da zaključci koji proizlaze iz članka 4. Uredbe br. 650/2012 nisu jednoznačni te da ih stoga treba usporediti sa strukturom te uredbe. Tim je više tako ako se, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, kao i njemačke i francuske vlade, na temelju toga što Uredba sadržava članak 64., može zaključiti da se člankom 4. te uredbe ne određuje nadležnost u postupcima izdavanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju.

4. Sustavno tumačenje

a) Članak 4. Uredbe br. 650/2012 u kontekstu drugih odredbi iz poglavlja II. te uredbe

78. Budući da iz doslovnog tumačenja proizlaze različiti zaključci, protumačit ću članak 4. Uredbe br. 650/2012 u kontekstu ostalih odredbi te uredbe. Posebno ću uzeti u obzir odredbe iz njezina poglavlja II. jer se njima, slično kao i člankom 4. te uredbe, određuje nadležnost u postupcima u nasljednim stvarima. Stoga ću utvrditi određuju li ostala pravila o nadležnosti iz tog poglavlja nadležnost u tim postupcima u kojim ne dolazi do donošenja „odluke” u smislu članka 3. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 650/2012.

79. Potrebno je obratiti pozornost na članak 13. Uredbe br. 650/2012 kojim se određuje nadležnost za primanje izjava o nasljedstvu (izjava o prihvatu ili odricanju od nasljedstva, legata ili nužnog dijela, ili izjave kojom se želi ograničiti odgovornost za obveze iz nasljedstva). Tom se odredbom predviđa da „osim suda koji ima nadležnost odlučivati o nasljeđivanju prema […] Uredbi”, nadležnost za primanje takvih izjava imaju sudovi države članice uobičajenog boravišta osobe ovlaštene za davanje te izjave.

80. Sintagma „osim suda koji ima nadležnost odlučivati o nasljeđivanju prema ovoj Uredbi” može značiti da pravila o nadležnosti iz poglavlja II. Uredbe br. 650/2012, uključujući članak 4., određuju i nadležnost za primanje izjava o nasljedstvu iako to primanje ne nastupa u okviru postupka u kojem se donosi „odluka” u smislu članka 3. stavka 1. točke (g) te uredbe. To znači da odlučivanje u skladu s Uredbom br. 650/2012 ne treba tumačiti samo kao donošenje „odluka” u smislu njezina članka 3. stavka 1. točke (g).

81. U prilog tom tumačenju govori smjernica iz uvodne izjave 32. Uredbe br. 650/2012 iz koje se može zaključiti da je članak 13. donesen „kako bi se pojednostavnio položaj nasljednika i legatara”, a ne kako bi se odredila nadležnost u pogledu pitanja na koja se ne odnose ostala pravila o nadležnosti iz te uredbe.

82. Do sličnih zaključaka dovodi analiza članka 13. Uredbe br. 650/2012 u kojem je upotrijebljen izraz „osim” u kontekstu njegova regulatornog okvira. Poglavlje II. započinje odredbom kojom se određuje opća nadležnost u odnosu na „odlučivanje o nasljeđivanju u cijelosti” (članak 4.). U daljnjim odredbama tog poglavlja nadležnost se – stalno u istom području, to jest u odnosu na „odlučivanje o nasljeđivanju u cijelosti” – povjerava sudovima drugih država članica, ako su ispunjeni uvjeti utvrđeni tim odredbama (članci 5., 6., 7., 9., 10. i 11.).

83. Stoga je članak 13. Uredbe naveden na kraju uzastopnog nabrajanja tih sudova nadležnih za odlučivanje u svim pitanjima povezanim s nasljeđivanjem iza određene osobe. U području u kojem se „odlučivanje o nasljeđivanju u cijelosti” temelji na primanju izjava o nasljedstvu, „osim” tih sudova nadležni su i sudovi države članice uobičajenog boravišta osobe ovlaštene za davanje takve izjave.

84. Stoga se ne mogu isključiti ni situacije u kojima država članica pokreće poseban postupak mirenja pred sudovima „u doslovnom značenju te riječi” ( 24 ), koji može završiti samo sklapanjem sudske nagodbe, a ako se to ne dogodi, nasljedne stvari ostaju neriješene. Nisam uvjeren da na takve postupke ne treba primjenjivati pravila o nadležnosti iz Uredbe br. 650/2012. Točno je da se u uvodnoj izjavi 36. Uredbe br. 650/2012 navodi mogućnost da stranke urede nasljeđivanje mirnim putem, u postupcima pred tijelima koja nisu obvezana pravilima o nadležnosti. Međutim, to se odnosi na postupke koji se vode pred „nesudskim tijelima, poput javnih bilježnika”, a ne na one koji se vode pred pravosudnim tijelima. Nagodbu sklopljenu pred takvim tijelon ionako bi trebao potvrditi sud, dok bi se u postupku o kojem je riječ nagodba sklapala pred pravosudnim tijelom.

85. S obzirom na prethodna razmatranja smatram da se, u skladu sa sustavnim tumačenjem pravila iz Uredbe br. 650/2012, člankom 4. Uredbe br. 650/2012 određuje nadležnost u postupcima koji se vode pred pravosudnim tijelima država članica, ako se ti postupci odnose na pitanja za koja se može smatrati da pripadaju „nasljeđivanju u cijelosti”.

b) Odnos između članka 64. i članka 4. Uredbe br. 650/2012

86. Njemačka i portugalska vlada tvrde da se iz toga što Uredba br. 650/2012 sadržava članak 64. može zaključiti da se člankom 4. te uredbe ne određuje nadležnost u postupcima izdavanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju. Prema mišljenju tih vlada, kada bi to bio slučaj, tada bi članak 64. Uredbe bio suvišan, a nadležnost u postupcima izdavanja Europske potvrde o nasljeđivanju trebala bi se utvrđivati na temelju članka 4. te uredbe. Takvo stajalište stoga treba temeljiti na pretpostavci da su europska i nacionalna potvrda o nasljeđivanju instrumenti iste ili barem slične prirode.

87. Komisija u pogledu tog pitanja zauzima suprotno stajalište te smatra da je članak 64. Uredbe br. 650/2012 lex specialis u odnosu na članak 4. te uredbe. Stoga iz članka 64. Uredbe br. 650/2012 nije moguće zaključiti da se članak 4. te uredbe ne odnosi na postupke izdavanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju. Slično je stajalište zauzela i poljska vlada.

88. Ne dovodeći ovdje u pitanje sličnost između europske i nacionalne potvrde o nasljeđivanju, valja napomenuti da se čini da njemačka i portugalska vlada ne uviđaju u potpunosti ulogu koju članak 64. ima u sustavu pravila utvrđenih Uredbom br. 650/2012.

89. Kao prvo, nacionalne potvrde o nasljeđivanju instrumenti su koji funkcioniraju na temelju unutarnjih propisa koji su dio pravnog sustava određene države članice, dok je Europska potvrda o nasljeđivanju novi instrument prava Unije.

90. Stoga je u samoj Uredbi bilo potrebno utvrditi autonomni pravni sustav za Europsku potvrdu o nasljeđivanju. Cilj je bio osigurati njezinu jedinstvenu primjenu u svim državama članicama i otkloniti dvojbe u tumačenju do kojih bi moglo doći zbog kvalifikacije Europske potvrde o nasljeđivanju na temelju Uredbe br. 650/2012. Zakonodavac Unije pritom nije utvrdio koja je pravna narav Europske potvrde o nasljeđivanju. Stoga nije jasno je li ona „odluka” (članak 3. stavak 1. točka (g)) Uredbe br. 650/2012), „javna isprava” (članak 3. stavak 1. točka (i) te uredbe) ili pak ne pripada nijednoj od tih kategorija. Osim toga, izričit odgovor na to pitanje nije bio potreban jer temelj za priznavanje Europske potvrde o nasljeđivanju nisu ti propisi koji se odnose na odluke i javne isprave, nego je pitanje nadležnosti uređeno člankom 64. te uredbe.

91. Kao drugo, u članku 64. Uredbe br. 650/2012 ne ponavlja se sadržaj članka 4. te uredbe, nego se njime određuje nadležnost u postupcima izdavanja Europske potvrde o nasljeđivanju upućivanjem na odredbe iz poglavlja II. To su članci 4., 7., 10. i 11. te uredbe.

92. Kao treće, člankom 64. Uredbe br. 650/2012 proširuje se područje primjene pravila o nadležnosti ne samo na „sud” u smislu članka 3. stavka 2. te uredbe (članak 64. točka (a)), nego i na druga tijela koja po nacionalnom pravu imaju nadležnost baviti se nasljednim stvarima (članak 64. točka (b)). Stoga se izdavanje Europske potvrde o nasljeđivanju može povjeriti: „pravosudnom tijelu”, „ostalim tijelima i pravnim stručnjacima”, ako ta tijela ili pravni stručnjak ispunjavaju određene zahtjeve (članak 3. stavak 2. u vezi s člankom 64. točkom (a) Uredbe br. 650/2012), te „drugom tijelu koje po nacionalnom pravu ima nadležnost baviti se nasljednim stvarima” (članak 64. točka (b) te uredbe), iako ono ne ispunjava zahtjeve utvrđene u članku 3. stavku 2. te uredbe.

93. S obzirom na razmatranja koja sam iznio, smatram da na temelju toga što Uredba br. 650/2012 sadržava članak 64. nije moguće zaključiti da se člankom 4. te uredbe ne određuje nadležnost u postupcima izdavanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju.

5. Teleološko tumačenje

94. U nastavku ovog mišljenja suprotstavit ću zaključke koji proizlaze iz sustavnog tumačenja argumentima koji se odnose na ciljeve Uredbe br. 650/2012. Naime, ti se argumenti jasno ponavljaju u stajalištima njemačke i poljske vlade, iako one iz njih izvode različite zaključke.

95. Njemačka vlada ističe da bi utvrđivanje nadležnosti u postupcima izdavanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju na temelju članka 4. Uredbe br. 650/2012 dovelo do situacije u kojoj bi tijela samo jedne države članice mogla izdavati nacionalne potvrde o nasljeđivanju. To bi bila tijela one države članice u kojoj se može izdati Europska potvrda o nasljeđivanju. Tim bi se rješenjem u praksi zainteresiranim osobama nametnula obveza korištenja Europske potvrde o nasljeđivanju, što je protivno članku 62. stavku 2. Uredbe br. 650/2012.

96. S druge strane, prema mišljenju njemačke vlade, korištenje nacionalnih potvrda o nasljeđivanju koje izdaju druge države članice u nekim bi slučajevima moglo biti povoljnije od korištenja Europske potvrde o nasljeđivanju. Stoga bi se uskraćivanje zainteresiranim osobama mogućnosti korištenja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju koje izdaju sudovi drugih država članica protivilo cilju Uredbe br. 650/2012. Naime, njezin je cilj, u skladu s uvodnom izjavom 67. te uredbe, nastojanje da se, u interesu nasljednika, stvari s prekograničnim implikacijama mogu rješavati brzo, skladno i učinkovito.

97. S druge strane, poljska vlada smatra da rješenje koje će doprinijeti povećanju uloge Europske potvrde o nasljeđivanju treba smatrati opravdanim i poželjnim.

a) O obveznoj naravi Europske potvrde o nasljeđivanju

98. Ne dijelim mišljenje njemačke vlade da tumačenje članka 4. Uredbe br. 650/2012, koja dovodi do njegove primjene na postupke izdavanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju, znači da bi u praksi korištenje Europske potvrde o nasljeđivanju ponekad bilo obvezno.

99. Kao prvo, tim se tumačenjem članka 4. Uredbe br. 650/2012 zainteresiranim osobama ne uskraćuje mogućnost dobivanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju u državi članici čija su tijela nadležna za izdavanje Europske potvrde o nasljeđivanju.

100. Kao drugo, čini se da njemačka vlada članak 62. stavak 2. Uredbe br. 650/2012, u kojem je riječ o tome da korištenje Europske potvrde o nasljeđivanju nije obvezno, tumači isključivo na način da se tom odredbom određuje odnos Europske potvrde o nasljeđivanju prema nacionalnim potvrdama o nasljeđivanju. Na to se pitanje odnosi isključivo članak 62. stavak 3. te uredbe. Međutim, članak 62. stavak 2. Uredbe ne odnosi se samo na nacionalne potvrde o nasljeđivanju, nego i, kao što proizlazi iz smjernice u drugoj rečenici uvodne izjave 69., na sve „instrumente dostupne po [ovoj] Uredbi” koje nasljednici mogu slobodno koristiti. Time se izražava i to da korištenje Europske potvrde o nasljeđivanju nije obvezno, što je utvrđeno u članku 62. stavku 2. Uredbe.

101. Stoga ne smatram da utvrđivanje nadležnosti u postupcima izdavanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju na temelju članka 4. Uredbe br. 650/2012 podrazumijeva da je u praksi korištenje Europske potvrde o nasljeđivanju obvezno.

b) O ciljevima Uredbe br. 650/2012

102. Ne dvojim da se mogućnost brzog, skladnog i učinkovitog uređivanja nasljeđivanja može smatrati jednim od ciljeva Uredbe br. 650/2012. Također ne mogu a priori isključiti da omogućavanje nasljednicima dobivanja instrumenata koji omogućavaju uređivanje nasljeđivanja u državi članici različitoj od one čija su tijela nadležna na temelju Uredbe br. 650/2012 u nekim situacijama može biti u njihovom interesu.

103. Međutim, kao prvo, glavni cilj donošenja Uredbe br. 650/2012 bio je, u skladu s uvodnim izjavama 7. i 8. te uredbe, nastojanje da se usklade pravila o sukobu zakona i pravila o nadležnosti koja se primjenjuju na uređivanje nasljeđivanja ( 25 ).

104. U tom kontekstu vrijedi napomenuti da su, u smislu uvodne izjave 27. Uredbe br. 650/2012, pravila te uredbe zamišljena tako da se osigura da tijelo koje se bavi nasljeđivanjem u većini situacija primjenjuje svoje pravo. U skladu s člankom 21. stavkom 1. te uredbe, pravo koje je u načelu mjerodavno za nasljeđivanje u cijelosti pravo je države u kojoj je umrli imao svoje uobičajeno boravište u trenutku smrti. Takvo određivanje mjerodavnog prava podudara se s poveznicom za utvrđivanje nadležnosti iz članka 4. te uredbe kojom se odlučivanje o nasljeđivanju u cijelosti povjerava sudovima one države u kojoj je umrli imao svoje uobičajeno boravište u trenutku smrti.

105. Primjena nacionalnih pravila o nadležnosti u postupcima izdavanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju nije u skladu s ciljem usklađivanja pravila o nadležnosti i pravila o sukobu zakona unutar Unije. To pokazuju i činjenice u glavnom postupku u kojem je, na temelju nacionalnih pravila o nadležnosti, njemačkom sudu podnesen zahtjev za izdavanje nacionalne potvrde o nasljeđivanju koja se odnosi na nasljeđivanje na temelju francuskog prava.

106. Kao drugo, u skladu s pojašnjenjima iz uvodne izjave 34. Uredbe br. 650/2012, Uredba mora doprinositi osiguravanju usklađenog djelovanja pravosuđa unutar Unije. Na taj se način nastoji ostvariti jedan od ciljeva Uredbe br. 650/2012, a to je, u smislu uvodne izjave 59. te uredbe, uzajamno priznavanje odluka o nasljednim stvarima donesenih u državi članici.

107. Njemačka vlada smatra da nacionalna potvrda o nasljeđivanju poput one iz glavnog postupka nije „odluka” u smislu Uredbe br. 650/2012. Međutim, iz smjernice u uvodnoj izjavi 35. Uredbe proizlazi da se nastojanje da se izbjegnu proturječnosti odnosi se na sve instrumente značajne u uređivanju nasljeđivanja, uključujući one koje izdaju nesudska tijela koja nisu obvezana pravilima o nadležnosti na temelju Uredbe. Ovdje je također riječ o izbjegavanju situacija u kojima bi nacionalna potvrda o nasljeđivanju i drugi instrumenti obuhvaćeni Uredbom, uključujući Europsku potvrdu o nasljeđivanju, bili proturječni. To potvrđuje prethodno utvrđenje da se odredbama Uredbe treba određivati nadležnost koja se ne odnosi samo na postupke koji se vode pred pravosudnim tijelima u kojima se donosi „odluka” u smislu članka 3. stavka 1. točke (g) Uredbe ( 26 ).

108. U tom kontekstu valja podsjetiti da su Uredbom br. 650/2012 utvrđena jedinstvena pravila o sukobu zakona na temelju kojih se utvrđuje pravo mjerodavno za nasljeđivanje u cijelosti (članak 23. stavak 1. Uredbe br. 650/2012). Međutim, neka pitanja koja mogu biti važna pri uređivanju nasljeđivanja ocjenjuju se na temelju prava utvrđenog nacionalnim pravilima o sukobu zakona. To se navodi u uvodnim izjavama 11. do 13. i trećoj rečenici uvodne izjave 71. Uredbe. Zbog toga bi moglo doći do situacija u kojima bi tijela pojedinih država članica izdavala međusobno proturječne instrumente za uređivanje nasljeđivanja ( 27 ).

109. U presudi Kubicka ( 28 ) Sud je iznio stajalište da takvo tumačenje odredbi Uredbe koje bi dovelo do „fragmentacije nasljeđivanja”, u smislu provođenja ocjene određenih pitanja relevantnih za nasljeđivanje na temelju nacionalnih pravila o sukobu zakona, ne bi bilo u skladu s ciljevima koji se žele postići tom uredbom. To bi moglo dovesti do donošenja međusobno proturječnih instrumenata kojima se uređuje nasljeđivanje. Iako se stajalište navedeno u presudi Kubicka ( 29 ) odnosilo na pitanja povezana s područjem primjene nasljednog prava, smatram da se ono može smatrati nekom vrstom smjernice koja može biti od koristi za tumačenje pravila Uredbe br. 650/2012 koja se odnose na druga pitanja.

110. Tumačenje odredbi Uredbe br. 650/2012 koje nalaže utvrđivanje nadležnosti na temelju pravila iz te uredbe i u postupcima izdavanja nacionalne potvrde o nasljeđivanju, doprinosi ostvarivanju tog cilja. Međutim, ograničava izdavanje međusobno proturječnih nacionalnih potvrda o nasljeđivanju i drugih instrumenata, uključujući Europske potvrde o nasljeđivanju, odluke i javne isprave u različitim državama članicama.

111. Kao treće, iako interes nasljednikâ može biti argument u prilog određenom smjeru tumačenja pravila o nadležnosti, u tom se kontekstu ne smije previdjeti važnost interesa pravilnog djelovanja pravosuđa.

112. U okviru Uredbe br. 650/2012 nastojanje da se izbjegnu situacije u kojima bi u pravu funkcionirali međusobno proturječni instrumenti za uređivanje nasljeđivanja nije samo u interesu nasljednikâ, nego je također izraz brige za interes dobrog sudovanja ( 30 ). Na sličan način valja ocijeniti i već spomenuto nastojanje da se osigura usklađenost ius i forum, kako je navedeno u točki 104. ovog mišljenja.

113. Osim toga, zakonodavac Unije utvrdio je jasnu odredbu u slučajevima u kojima je s obzirom na interes nasljednikâ prepoznao potrebu uređivanja nasljeđivanja u državi članici različitoj od one čiji su sudovi u načelu nadležni na temelju pravila o nadležnosti iz Uredbe br. 650/2012. Na primjer, člankom 13. Uredbe br. 650/2012 utvrđuje se da nadležnost za primanje izjava o nasljedstvu imaju sudovi države članice uobičajenog boravišta osobe koja takve izjave smije davati.

114. Stoga ne smatram da ciljevi Uredbe br. 650/2012 govore u prilog tome da njezine odredbe treba tumačiti suprotno zaključcima koji proizlaze iz njezina sustavnog tumačenja kako bi se nasljednicima omogućilo dobivanje nacionalnih potvrda o nasljeđivanju koje izdaju pravosudna tijela države članice različite od one čija su tijela nadležna u skladu s tom uredbom.

6. Povijesno tumačenje

115. Čini se da povijesno tumačenje Uredbe br. 650/2012 također potvrđuje zaključke koji proizlaze iz sustavnog i teleološkog tumačenja.

116. Prvotnim prijedlogom Komisije predviđalo se da Europska potvrda o nasljeđivanju „ne zamjenjuje unutarnje postupke” (članak 36. stavak 2. druga rečenica nacrta Uredbe br. 650/2012) ( 31 ). Međutim, u točki 4.6. očitovanja na prijedlog Uredbe navodi se da Europska potvrda o nasljeđivanju „ne zamjenjuje nacionalne potvrde”. Ta je sintagma upotrijebljena u članku 62. stavku 3. prvoj rečenici Uredbe br. 650/2012 koji je preuzeo ulogu članka 36. stavka 2. Prijedloga uredbe ( 32 ). Pritom se u točki 4.6. očitovanja na Prijedlog uredbe navodi da se „u državi članici nadležnog tijela dokazi o statusu nasljednikâ i ovlaštenju izvršitelja oporuke ili upravitelja ostavinom utvrđuju u skladu s nacionalnim postupkom” ( 33 ).

117. U Prijedlogu uredbe uloga nacionalnih postupovnih pravila bila je ograničena na pitanja povezana s tijekom postupka koji se morao voditi „u državi članici nadležnog tijela”. Međutim, smatram da nije utvrđeno da se ta nadležnost utvrđuje u skladu s nacionalnim pravom.

118. Stoga se može zagovarati stajalište da se već u ranoj fazi zakonodavnog postupka pretpostavljalo da se o međunarodnoj nadležnosti tijela država članica u pogledu izdavanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju neće odlučivati na temelju nacionalnog prava, nego na temelju jedinstvenih pravila o nadležnosti iz Uredbe. Ne postoje naznake da je prihvaćena verzija Uredbe izmijenjena u tom području jer članak 62. stavak 3. Uredbe br. 650/2012 odgovara cilju koji se želio postići člankom 36. stavkom 2. Prijedloga.

7. Zaključak o prethodnom pitanju

119. S obzirom na prethodno navedenu argumentaciju i uzimajući u obzir da su rezultati primjene doslovnog tumačenja nezadovoljavajući, kao i jednoznačne zaključke koji proizlaze iz sustavnog i teleološkog tumačenja, koje potvrđuje povijesno tumačenje, smatram da se člankom 4. Uredbe br. 650/2012 određuje nadležnost u postupcima koji se vode pred pravosudnim tijelima država članica, ako se ti postupci odnose na pitanja za koja se može smatrati da se odnose na „nasljeđivanje u cijelosti”.

120. S obzirom na prethodno navedenu argumentaciju, predlažem Sudu da na prethodno pitanje odgovori kako slijedi: članak 4. Uredbe br. 650/2012 treba tumačiti na način da je njime određena nadležnost i u postupcima izdavanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju koji se vode pred pravosudnim tijelima države članice.

VI. Zaključak

121. S obzirom na navedena razmatranja, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je uputio Kammergericht Berlin (Visoki zemaljski sud u Berlinu) odgovori kako slijedi: Članak 4. Uredbe (EU) br. 650/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 4. srpnja 2012. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršavanju odluka i prihvaćanju i izvršavanju javnih isprava u nasljednim stvarima i o uspostavi Europske potvrde o nasljeđivanju treba tumačiti na način da je njime određena nadležnost i u postupcima izdavanja nacionalnih potvrda o nasljeđivanju koji se vode pred pravosudnim tijelima države članice.

( 1 ) Izvorni jezik: poljski

( 2 ) SL 2012., L 201, str. 107. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 296.)

( 3 ) Sud je u presudi od 12. listopada 2017., Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, t. 53. i 54.) već odlučio o prvom zahtjevu za prethodnu odluku. O drugom zahtjevu za prethodnu odluku Sud tek treba odlučiti. Mišljenje u tom predmetu iznio sam 13. prosinca 2017.Vidjeti moje mišljenje u predmetu Mankopf (C‑558/16, EU:C:2017:965, t. 90.).

( 4 ) Vidjeti bilješku 3.

( 5 ) Važno je naglasiti i da je 24. studenoga 2017. Sud zaprimio zahtjev za prethodnu odluku u kojem poljski sud traži pojašnjenje dvojbi povezanih s izdavanjem nacionalnih potvrda o nasljeđivanju od strane nesudskog tijela, u ovom slučaju javnog bilježnika. Ovdje mislim na zahtjev u predmetu Musiał-Karg, C‑658/17.

( 6 ) Vidjeti presudu od 12. svibnja 2011., BVG (C‑144/10, EU:C:2011:300, t. 30.)

( 7 ) Vidjeti presudu od 13. srpnja 2006., GAT (C‑4/03, EU:C:2006:457, t. 24.)

( 8 ) J. Basedow, A. Dutta, C. Bauer i dr., Max Planck Institute for Comparative and International Private Law, Comments on the European Commission’s Proposal for a Regulation of the European Parliament and of the Council on jurisdiction, applicable law, recognition and enforcement of decisions and authentic instruments in matters of succession and the creation of a European Certificate of Succession, Rabels Zeitschrift für ausländisches und internationales Privatrecht, sv. 74., 2010., br. 266.

( 9 ) B. Laukemann, The European Certificate of Succession: Portrait of a New Instrument in European Private International Law, u: B. Hess, M. Bergström, E. Storskrubb (urednici), EU Civil Justice: Current Issues and Future Outlook, Hart Publishing, Oxford, 2016., str. 164.

( 10 ) Vidjeti Deutsches Notarinstitut (u suradnji s H. Dörner i P. Lagarde), Étude de droit comparé sur les règles de conflits de juridictions et de conflits de lois relatives aux testaments et successions dans les Etats membres de l’Union Européenne. Rapport Final: Synthèse et Conclusions, http://ec.europa.eu/justice/civil/document/index_en.htm, str. 76. – 86.; P. Wautelet, u: A. Bonomi, P. Wautelet, Le droit européen des successions, Commentaire du règlement (UE) no 650/2012, du 4 juillet 2012, 2. izd., Bruxelles, Bruylant, 2016., str. 772. – 775.

( 11 ) Vidjeti točku 25. ovog mišljenja.

( 12 ) Vidjeti moje mišljenje u predmetu Mankopf (C‑558/16, EU:C:2017:965, t. 90.)

( 13 ) U pogledu toga vidjeti presudu od 12. listopada 2017., Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, t. 53. i 54.)

( 14 ) Vidjeti u tom smislu M. Margoński, Wyłączny charakter jurysdykcji wynikającej z art. 4 unijnego rozporządzenia spadkowego (analiza na kanwie pytania prejudycjalnego w sprawie C‑20/17, Oberle), Polski Proces Cywilny, 2017., br. 3, str. 447. Pri tumačenju odredbe tog članka, u pravnoj se teoriji raspravlja o nekoliko mogućih načina oblikovanja međusobnih odnosa između Europske potvrde o nasljeđivanju i nacionalnih potvrda o nasljeđivanju. Vidjeti A. Fötschl, The Relationship of the European Certificate of Succession to National Certificates, u: A. Bonomi, Ch. Schmid (urednici), Successions internationales. Réflexions autour du futur règlement européen et de son impact pour la Suisse. Actes de la 22e Journée de droit international prive du 19 mars 2010 à Lausanne, Genève, 2010., str. 101.; D. Stamatiadis, u: H. Pamboukis (urednik), EU Succession Regulation No 650/2012: A Commentary, Oxford, C. H. Beck, Hart Publishing, 2017., str. 591.

( 15 ) Vidjeti točku 27. ovog mišljenja

( 16 ) Ch. Dorsel, Remarques sur le certificat successoral européen, u: Europe for Notaries. Notaries For Europe, Training 2015–2017, str. 90. – 91., http://www.notaries‑of‑europe.eu/index.php?pageID=15081.

( 17 ) K. Weitz, Jurysdykcja krajowa w sprawach spadkowych w świetle rozporządzenia spadkowego, u: M. Pazdan (urednik), Nowe europejskie prawo spadkowe, Warszawa, Wolters Kluwer, 2015., str. 42. Čini se da neki autori u tom kontekstu pridaju veću važnost kvalifikaciji nacionalne potvrde o nasljeđivanju i smatraju da ona predstavlja odluku u smislu Uredbe br. 650/2012 – vidjeti P. Wautelet, u: A. Bonomi, P. Wautelet, op. cit. (vidjeti bilješku 10.). str. 184. Nadalje, u presudi od 16. studenoga 2016. (2 W 85/16, Praxis der Freiwilligen Gerichtsbarkeit 2017., svezak 3., str. 129.), Hanseatisches Oberlandesgerichta Hamburg (Visoki zemaljski sud u Hamburgu, Njemačka) iznio je stajalište da, u smislu članka 3. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 650/2012, „odluka” znači svaka odluka o nasljednoj stvari koju je donio sud države članice, kako god se odluka zvala, „a stoga i potvrda o nasljeđivanju” (t. 23.). Na temelju toga odlučeno je da njemački sud nije nadležan za odlučivanje u predmetu koji se odnosi na izdavanje nacionalne potvrde o nasljeđivanju ostavitelja koji je zadnje uobičajeno mjesto boravišta imao u Španjolskoj. Naime, u skladu s člankom 4. Uredbe br. 650/2012, sudovi države članice u kojoj je umrli imao svoje uobičajeno boravište u trenutku smrti imaju nadležnost odlučivati o nasljeđivanju u cijelosti (t. 22.).

( 18 ) Na primjer, u jezičnoj verziji Uredbe br. 650/2012 na engleskom („rule”) i na francuskom („statuer”)

( 19 ) Vidjeti, na primjer, njemačku („,Entscheidung' jede von einem Gericht eines Mitgliedstaats in einer Erbsache erlassene Entscheidung […]”), englesku („,decision ' means any decision in a matter of succession […]”) ili francusku („,décision ', toute décision en matière de successions […]”) verziju. Međutim, u ograničenom broju jezičnih verzija definirani pojam i izraz koji se koristi za njegovo definiranje nisu istovjetni. Na primjer, u poljskoj verziji, pojam definiran u članku 3. stavku 1. točki (g) Uredbe br 650/2012 je „orzeczenie” („décision”), dok je pojam koji se koristi za njegovo definiranje „decyzja” („,orzeczenie' oznacza każdą decyzję w sprawach dotyczących dziedziczenia”). Ostale riječi imaju ulogu definiranog pojma i pojma koji se koristi za njegovo definiranje u članku 3. stavku 1. točki (g) španjolske i švedske verzije Uredbe br. 650/2012.

( 20 ) Vidjeti članak 25. Konvencije od 27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.), članak 32. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.) i članak 2. točku (a) Uredbe Europskog parlamenta i Vijeća (EU) br. 1215/2012 od 12. prosinca 2012. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289.)

( 21 ) Vidjeti presude od 2. lipnja 1994., Solo Kleinmotoren (C‑414/92, EU:C:1994:221, t. 17.) i od 14. listopada 2004., Mærsk Olie & Gas (C‑39/02, EU:C:2004:615, t. 45.).

( 22 ) Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika Y. Bota u predmetu Gothaer Allgemeine Versicherung i dr. (C‑456/11, EU:C:2012:554, t. 38.). Taj smisao odražavaju i izjave iznesene u doktrini o tom pitanju. Vidjeti X. Kramer, u: U. Magnus, P. Mankowski (urednici), Brussels I bis Regulation, Köln, Verlag Otto Schmidt 2016., str. 987. To je stajalište izneseno i s obzirom na Uredbu br. 650/2012. Vidjeti P. Wautelet, u: A. Bonomi, P. Wautelet, op. cit. (vidjeti bilješku 10.), str. 68.

( 23 ) Presuda od 2. lipnja 1994., Solo Kleinmotoren (C‑414/92, EU:C:1994:221, t. 18.)

( 24 ) Vidjeti drugu rečenicu uvodne izjave 20. Uredbe br. 650/2012. Vidjeti i razmatranja u točkama 59. – 63. ovog mišljenja.

( 25 ) Vidjeti moje mišljenje u predmetu Mankopf (C‑558/16, EU:C:2017:965, t. 26.)

( 26 ) Vidjeti točku 76. ovog mišljenja

( 27 ) Također valja napomenuti da se Uredbom br. 650/2012, u skladu s člankom 75. stavkom 1. te uredbe, ne isključuju bilateralne konvencije sklopljene s trećim državama prije datuma donošenja te uredbe. Područje primjene tih konvencija vrlo se često određuje elementom državljanstva ostavitelja. To znači da će tijela države članice obvezana tim elementom na činjenice obuhvaćene područjem primjene tih konvencija primjenjivati pravila o nadležnosti i pravila o sukobu zakona iz tih konvencija. Primjena tih pravila može dovesti do rješenja proturječnih onima koja proizlaze iz primjene pravila Uredbe br. 650/2012.

( 28 ) Presuda od 12. listopada 2017., (C‑218/16, EU:C:2017:755, t. 57.)

( 29 ) Presuda od 12. listopada 2017., (C‑218/16, EU:C:2017:755)

( 30 ) Vidjeti u tom smislu presude od 3. travnja 2014., Weber (C‑438/12, EU:C:2014:212, t. 58.), od 20. travnja 2016., Profit Investment SIM (C‑366/13, EU:C:2016:282) i od 4. svibnja 2017., HanseYachts (C‑29/16, EU:C:2017:343, t. 25.).

( 31 ) Prijedlog uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršenju sudskih odluka i javnih isprava u nasljednim stvarima i o uspostavi Europske potvrde o nasljeđivanju/* COM/2009/0154 final - COD 2009/0157 */.

( 32 ) Izmjena teksta Prijedloga uredbe u tom smislu predložena je i u pravnoj teoriji. Vidjeti objavu u bilješci 8., br. 280.

( 33 ) Moje isticanje.