ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
35

U tim okolnostima Kúria je odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li članak 4. stavak 2. Direktive [93/13] tumačiti na način da je, u slučaju kredita koji je izražen u stranoj valuti, ali isplaćen u domaćoj valuti te ga potrošač otplaćuje isključivo u domaćoj valuti, ugovorna odredba koja utvrđuje mjerodavni tečaj, o kojoj se nije pojedinačno pregovaralo, obuhvaćena pojmom ‚definicije glavnog predmeta ugovora’? Ako to nije tako, treba li na temelju drugog izraza iz članka 4. stavka 2. Direktive [93/13] razliku između prodajnog i kupovnog tečaja [valute] smatrati naknadom čiju se primjerenost usluzi ne bi moglo razmotriti s gledišta je li ona nepoštena? Je li s tim u vezi relevantno dolazi li efektivno do zamjene deviza između financijske institucije i potrošača? 2. Ako članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da nacionalni sudac, neovisno o odredbama nacionalnog prava, može također ispitati jesu li takve ugovorne odredbe nepoštene ako su one nejasne i nerazumljive, podrazumijeva li potonji kriterij obvezu da konkretna odredba bude potrošaču sama po sebi gramatički jasna i razumljiva ili je prema tom kriteriju potrebno i to da su istom potrošaču također jasni i razumljivi ekonomski razlozi koji se nalaze u pozadini primjene te ugovorne odredbe kao i odnos između te odredbe i ostalih odredbi ugovora? 3. Treba li članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 i točku 73. presude [Banco Español de Crédito, EU:C:2012:349] tumačiti na način da nacionalni sudac ne može u odnosu na potrošača otkloniti nedostatak valjanosti nepoštene odredbe općih uvjeta ugovora, korištene u potrošačkom ugovoru o kreditu, izmjenom ili dopunom konkretne ugovorne odredbe ako se nakon uklanjanja nepoštene odredbe ugovor ne može održati na snazi na temelju ostalih ugovornih odredbi? S tim u vezi, je li relevantno ako u nacionalnom pravu postoji dispozitivna odredba kojom se uređuje konkretno pravno pitanje iz isključene nevaljane odredbe?“
—

za Associazione fra produttori per la tutela del „Salame Felino“, La Felinese Salumi SpA, Salumificio Monpiù Srl, Salumi Boschi Fratelli SpA, Gualerzi SpA, Alinovi Tullio di Alinovi Giorgio & C. Snc, Salumificio Gastaldi di Gastaldi Franco & C. Snc, Boschi Cav. Umberto SpA, Fereoli Mario & Figlio Snc, Salumificio Ducale Snc di Morini & Tortini, Fereoli Gino & Figlio Snc, Ronchei Srl i Salumificio B. R. B. Snc, S. Magelli, avvocato,
16

Taj sud primjećuje da to pitanje, o kojem se žučljivo raspravljalo na nacionalnoj razini, o tome kvalificira li se sklapanje ugovora unutar odnosa između tri osobe kao „unutarnja horizontalna operacija“ u sudskoj praksi koja proizlazi iz presude Teckal (EU:C:1999:562), dosad nije bilo predmet sudske prakse Suda. On procjenjuje da smisao i svrha iznimke koja se odnosi na dodjelu „in house“, uvedene spomenutom presudom, mogu dopustiti unutarnjim horizontalnim operacijama, kao što su one u glavnom postupku, da budu obuhvaćene tom iznimkom. Ističe da u predmetnom slučaju to ipak ne može biti pitanje suradnje lokalnih i regionalnih tijela u smislu sudske prakse Suda (presude Komisija/Njemačka, C-480/06, EU:C:2009:357 kao i Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecce i dr., C‑159/11, EU:C:2012:817) s obzirom na to da ni sveučilište ni društvo HIS nisu javna tijela i društvo HIS nije izravno ovlašteno za izvršavanje javne usluge.
30

Tako, ako nacionalni sud ima dvojbe ili teškoće u pogledu kvantifikacije iznosa potpore koju treba vratiti, on se uvijek može obratiti Komisiji kako bi mu ona pružila pomoć u skladu s načelom lojalne suradnje, kako to proizlazi prije svega iz točaka 89. do 96. Priopćenja Komisije o primjeni propisa u području državnih potpora od strane nacionalnih sudova (SL C 85, 2009., str. 1.).
9

Ta uredba u svom članku 5., naslovljenom „Odgovornost za proizvode“, predviđa: „1. Ne dovodeći u pitanje članak 4. stavak 2., pravo koje se primjenjuje na izvanugovornu obvezu nastalu zbog štete koju je prouzrokovao proizvod: a) pravo je one države u kojoj je osoba koja je pretrpjela štetu imala uobičajeno boravište kada je šteta nastala, ako je proizvod bio prodavan u toj državi; ili, ako to nije tako b) pravo države u kojoj je proizvod kupljen, ako je proizvod bio prodavan u toj državi; ili, ako to nije tako c) propisi države u kojoj je šteta nastala, ako je proizvod bio prodavan u toj državi. Međutim, pravo koje se primjenjuje je pravo one države u kojoj osoba kojoj je utvrđena odgovornost ima uobičajeno boravište, ako on ili ona objektivno nije mogla predvidjeti prodavanje tog proizvoda ili proizvoda iste vrste u državi čiji se propisi primjenjuju prema točkama (a), (b) i (c). 2. Ako je iz svih okolnosti slučaja jasno da je protupravno postupanje očito jače povezano s državom različitom od one iz stavka 1., primjenjuje se pravo te druge države. Očito se jača veza s drugom državom može temeljiti posebno na prethodno postojećem odnosu između stranaka, kao što je primjerice ugovor, koji je u uskoj vezi s tim protupravnim postupanjem.“
2

Taj zahtjev upućen je u okviru spora između Directeur général des douanes et droits indirects (generalni direktor za carine i posredne poreze) i Chef de l’agence de la direction nationale du renseignement et des enquêtes douanière (direktor državne agencije za carinske informacije i istrage) protiv Humeau Beaupréau SAS (u daljnjem tekstu: Humeau), društva osnovanog u skladu s francuskim pravom, o razvrstavanju u KN dijelova potrebnih za proizvodnju obuće namijenjene sportskim aktivnostima, uvezenih iz Kine u Francusku u razdoblju od svibnja 1998. do studenoga 2000.
19

U tom pogledu trgovački sud ustanovio je kako je postupak počeo prvo pred High Court of Justice te kako njegova nadležnost nije osporavana. U skladu s tim, u vezi sa sporom između Cartiera i Axa assurances protiv Zieglera France navedeni trgovački sud proglasio se nenadležnim prema članku 27. stavku 2. Uredbe br. 44/2001 u korist suda iz Ujedinjene Kraljevine. U onome što se odnosi na druge stranke trgovački sud iz Roubaix‑Tourcoinga odlučio je zastati s postupkom do donošenja odluke High Court of Justice.
13

HaTeFo, osnovan 1999., proizvodi plastične ploče, folije, cijevi i profile. Kapital tog društva drže tri fizičke osobe, A, B, njezin bračni drug, i C, koje imaju 24,8%, 62,8% odnosno 12,4% društvenog udjela. A i C su upravitelji tog društva. Nadalje, A i njegova majka D imaju jednake udjele u društvu X, čiji su upravitelji također A i C.
21

Antonio Márquez Samohano potpisao je s UPF‑om ugovor o radu za obavljanje zadaće pridruženog profesora u nepunom radnom vremenu za razdoblje od 30. rujna 2008. do 29. rujna 2009. Taj je ugovor bio triput obnovljen, prvi put do 21. rujna 2010., zatim do 21. rujna 2011. i, konačno, do 28. srpnja 2012. Tijekom radnog odnosa o kojem je riječ u glavnom postupku broj radnih sati zainteresirane stranke bio je izmijenjen tako da je dosegao šest sati tjedno u zadnje sklopljenom ugovoru o radu.
17

Sud koji je uputio zahtjev tvrdi da je najuvjerljivije tumačenje ono koje je dao Tribunale amministrativo regionale per il Lazio. Međutim smatra da nije neosnovano stajalište Posteshopa prema kojem je, kada je riječ o zaštiti trgovaca, zavaravanje u oglašavanju samo jedan od uvjeta za nezakonitost komparativnog oglašavanja s obzirom na to da se temelji na uvodnim izjavama 3., 8. i 16. do 18. Direktive 2006/114, koje se odnose na „zavaravajuće i nezakonito komparativno oglašavanje“.
3

U uvodnim izjavama 1., 7. do 10. i 13. do 15. Uredbe br. 341/2007 navodi se: „(1) Od 1. srpnja 2001. uobičajena carinska pristojba za uvoz češnjaka obuhvaćenog oznakom KN 0703 20 00 sastojala se od carinske pristojbe ad valorem od 9,6% i određenog neto iznosa od 1200 [eura] po toni. [...] [...] (7) Budući da postoji posebna carina na nepovlaštene uvoze izvan okvira kvote GATT‑a, upravljanje kvotom GATT‑a zahtijeva uvođenje sustava uvoznih dozvola. Takav sustav treba omogućavati detaljan nadzor svih uvoza češnjaka. [...] (8) Radi što pažljivijeg nadzora svih uvoza, naročito nakon nedavnih incidenata koji su uključivali prijevaru kroz netočan opis podrijetla, svi uvozi češnjaka i drugih proizvoda koji se mogu upotrijebiti za netočan opis češnjaka trebaju biti uvjetovani izdavanjem uvozne dozvole. Treba uvesti dvije kategorije uvoznih dozvola, jednu za uvoz u okviru kvote GATT‑a, drugu za sve ostale uvoze. (9) U interesu postojećih uvoznika, koji obično uvoze znatne količine češnjaka, kao i u interesu novih uvoznika, koji se pridružuju tržištu, a koji bi također trebali imati pravednu mogućnost da se prijave za uvozne dozvole za količinu češnjaka u okviru carinskih kvota, treba razlučivati između tradicionalnih uvoznika i novih uvoznika. Treba navesti jasnu definiciju tih dviju kategorija uvoznika i utvrditi kriterije vezane uz status podnositelja zahtjeva i uporabu dodijeljenih uvoznih dozvola. (10) Količine koje se dodjeljuju tim kategorijama uvoznika treba utvrditi na temelju količina koje su stvarno uvezene, a ne na temelju izdanih uvoznih dozvola. [...] (13) Zahtjevi za uvoznim dozvolama za uvoz češnjaka iz trećih zemalja koje podnesu uvoznici iz obje kategorije trebaju podlijegati određenim ograničenjima. Takva su ograničenja potrebna da se omogući ne samo zaštita natjecanja između uvoznika nego i da uvoznici uistinu uključeni u trgovinsku djelatnost na tržištu voća i povrća dobiju mogućnost zaštite svojih legitimnih trgovinskih položaja vis-à-vis drugih uvoznika te da ni jedan pojedinačni uvoznik ne može kontrolirati tržište. (14) Treba uspostaviti strožu kontrolu ispravne upotrebe uvoznih dozvola radi zaštite natjecanja između pravih uvoznika i radi sprečavanja spekulacija pri dodjeli uvoznih dozvola za češnjak u okviru kvote GATT‑a, kao i svake zlouporabe sustava koji bi se provodio suprotno legitimnim tržišnim položajima novih i tradicionalnih uvoznika. Zbog toga treba zabraniti prijenos uvoznih dozvola te uvesti kaznu za slučaj podnošenja višestrukih zahtjeva. (15) Potrebne su i mjere kojima će se smanjiti na najmanju mjeru spekulativni zahtjevi za uvoznim dozvolama koji bi mogli rezultirati nepotpunim korištenjem carinskih kvota. Zbog prirode i vrijednosti proizvoda, treba položiti jamstvo za svaku tonu češnjaka za koju se podnese zahtjev za izdavanje uvozne dozvole. Jamstvo treba biti izdano na iznos koji je dovoljno velik da obeshrabri spekulativne zahtjeve, no ne toliko velik da obeshrabri uvoznike koji se uistinu bave trgovinskom djelatnošću s češnjakom. [...]“
22

Porezna uprava opravdala je to osporavanje tvrdnjom da isporuka nije obavljena i da je račun od 29. studenoga 2010. dio utaje koja je razotkrivena prilikom nadzora. Naime, s obzirom na to da Agra Plani nije registrirana pri Državnom uredu za žitarice, sukladno nacionalnom zakonu ona nije bio ovlaštena prodavati žitarice, a to FIRIN nije mogao ne znati. Osim toga, ukupan iznos uplata koje je FIRIN od 30. studenoga 2010. izvršio u korist Agre Plani, u visini od 4.170.000 BGN, odnosno iznos koji je viši od dugovane svote izražene na računu, toga je dana prenesen na račun York Skaya. Isto tako toga je dana York Skay uplatio svotu od 3.600.000 BGN na bankovni račun FIRIN‑a.
16

U prilog svojem zahtjevu za reviziju Finanzamt je iznio to da je odluka Finanzgerichta des Saarlandes protupravna i da načela koja je Sud uspostavio u presudi od 1. ožujka 2012., Polski Trawertyn (C‑280/10), nisu primjenjiva na situaciju poput one u glavnom postupku s obzirom na to da se ona ne tiče odbitka ulaznog PDV‑a koje je platilo društvo već odbitka ulaznog PDV‑a koji je platio član društva‑osnivač.
20

Torralbo Marcos uložio je žalbu (recurso de reposición) na to rješenje jer, s obzirom na to da je Juzgado de lo Mercantil no 4 de Barcelona odobrio stečajni plan i naložio prestanak zaštitnog upravljanja, izvršenje treba provesti sukladno članku 239. Zakona o socijalnim sudovima (Ley Reguladora de la Jurisdicción Social).
Obveza Općeg suda da obrazloži svoje presude načelno se ne može proširiti do te mjere da on mora opravdati rješenje primijenjeno u jednom predmetu u odnosu na rješenje primijenjeno u drugom predmetu koji se vodio pred njime, čak i ako se odnosilo na istu Komisijinu odluku o postupku primjene članka 101. UFEU‑a.

Ustaljena sudska praksa prema kojoj u specifičnoj situaciji kada društvo majka izravno ili neizravno drži sav ili gotovo sav kapital svojega društva kćeri koje je povrijedilo pravila tržišnog natjecanja Europske unije postoji oboriva pretpostavka prema kojoj to društvo majka stvarno izvršava odlučujući utjecaj nad svojim društvom kćeri, na temelju čega joj se može pripisati protupravno ponašanje potonjeg, ne povređuje ni pretpostavku nedužnosti zajamčenu člankom 48. stavka 1. Povelje ni načela in dubio pro reo i zakonitosti kaznenih djela i kazni. Naime, pretpostavka da društvo majka izvršava odlučujući utjecaj na društvo kći u slučaju da drži sav ili gotovo sav kapital potonjeg ne implicira pretpostavku krivnje jednog ili drugog od tih društava, tako da se njime ne povređuje ni pretpostavka nedužnosti ni načelo in dubio pro reo. Što se tiče načela zakonitosti kaznenih djela i kazni, njime se zahtjeva da zakon jasno definira povrede i za njih propisane kazne, a taj je uvjet ispunjen ako pojedinac može znati, iz teksta relevantne odredbe i u slučaju potrebe, pomoću njezina tumačenja od strane sudova, koji akti i propusti dovode do njegove kaznene odgovornosti.

(t. 146., 147., 149.)
14

Članak 5. Odluke o kodifikaciji br. 1047 o primjeni europske uredbe o robi za koju postoji sumnja da povrjeđuje određena prava intelektualnog vlasništva i o mjerama koje se poduzimaju u vezi s robom za koju je utvrđeno povrjeđivanje spomenutih prava (lovbekendtgørelse nr. 1047 om anvendelse af Det Europæiske Fællesskabs forordning om toldmyndighedernes indgriben over for varer, der mistænkes for at krænke visse intellektuelle ejendomsrettigheder, og om de foranstaltninger, som skal træffes over for varer, der krænker sådanne rettigheder) od 20. listopada 2005. propisuje: „[1.] U slučaju poduzimanja mjera na temelju članka 9. [Carinske uredbe] primatelj robe može zatražiti od suda da utvrdi jesu li ispunjeni uvjeti predviđeni ovim člankom za suspendiranje puštanja robe. Sud može naložiti puštanje robe. 2. Primatelj robe ne može se žaliti višem upravnom tijelu na odluku o suspendiranju puštanja robe koju donese Carinska i porezna uprava.“
36

Drugo, glede argumenta Mađarske prema kojem zaštita koju daje upis u bazu podataka E‑Bacchus nije automatska s obzirom na to da je Komisija morala provjeriti jesu li ispunjeni uvjeti koji omogućuju korištenje te zaštite, Opći sud je u točkama 34. i 35. pobijane presude presudio da članak 118.s stavak 4. Uredbe br. 1234/2007 Komisiji do 31. prosinca 2014. daje ovlast da, pod određenim uvjetima, ukine automatsku zaštitu naziva zaštićenih na temelju Uredbe br. 1493/1999, ali da se ta ovlast može efektivno izvršavati tek nakon podnošenja tehničke dokumentacije koja uključuje specifikacije proizvoda. Međutim, na datum spornog upisa, Slovačka Republika Komisiji nije podnijela specifikacije proizvoda. Na taj datum, dakle, Komisija nije izvršavala nadzor na temelju članka 118.s stavka 4. Uredbe br. 1234/2007, štoviše ona to nije ni bila dužna činiti.
3.

Nalaže se Associazione Nazionale degli Industriali delle Conserve Alimentari Vegetali (Anicav), Agrupación Española de Fabricantes de Conservas Vegetales (Agrucon), Associazione Italiana Industrie Prodotti Alimentari (AIIPA), Campil‑Agro‑Industrial do Campo do Tejo Lda, Evropaïka Trofima AE, FIT – Fomento da Indústria do Tomate SA, Konservopoiia Oporokipeftikon Filippos AE, Panellinia Enosi Konservopoion, Elliniki Etairia Konservon AE, Anonymos Viomichaniki Etaireia Konservon D. Nomikos, Italagro – Indústria de Transformação de Produtos Alimentares SA, Kopaïs AVEE Trofimon & Poton, Serraïki Konservopoiia Oporokipeftikon Serko AE, Sociedade de Industrialização de Produtos Agrícolas – Sopragol SA, Sugalidal – Indústrias de Alimentação SA, Sutol – Indústrias Alimentares Lda i ZANAE Zymai Artopoiias Nikoglou AE Viomichania Emporio Trofimon snošenje troškova koje su u prvostupanjskom i/ili žalbenom postupku imali Confederazione Cooperative Italiane, Cooperativas Agro‑Alimentarias, Fédération française de la coopération fruitière, légumière et horticole (Felcoop), Europska komisija u predmetu C‑457/13 P, Talijanska Republika, Sociedad Cooperativa de Exportación de Frutos Cítricos Anecoop (Anecoop) S. Coop, Cooperativa Agrícola Nuestra Señora del Oreto (CANSO) Coop. V., Cooperativa Agrícola „Sant Bernat“ (Carlet) Coop. V., Cooperativa Agrícola SCJ (COPAL) Coop. V., Grupo AN S. Coop., l’Acopaex S. Coop., Las Marismas de Lebrija Sociedad Cooperativa Andaluza (Las Marismas), Associació de Cooperatives Agràries de les Terres de Lleida (ACTEL), Unió Corporació Alimentária (UNIO) SCCL, Union Coopérative Agricole France Prune (France Prune), Agrial SCA, Triskalia, Union Fermière Morbihannaise (UFM), VOG Products Soc. agr. coop., Consorzio Padano Ortofrutticolo (CO.PAD.OR.) Soc. agr. coop., Consorzio Casalasco del Pomodoro Soc. agr. coop., Agricoltori Riuniti Piacentini (ARP) Soc. agr. coop., Orogel Fresco Soc. agr. coop., Conserve Italia Soc. agr. coop., Fruttagel Soc. agr. coop. kao i Unione Nazionale tra le Organizzazioni di Produttori Ortofrutticoli, Agrumari e di Frutta in Guscio (Unaproa).
Naime, iako članak 153. stavak 5. UFEU-a propisuje iznimku u odnosu na nadležnost Unije u području socijalne politike na način da Unija nije ovlaštena intervenirati osobito u područje plaća, treba razlikovati pojam „plaća“, u smislu te odredbe, od istog pojma koji se nalazi u članku 3. stavku 1. točki (c) Direktive 2000/78, pri čemu je potonji dio uvjeta zapošljavanja i nema izravno za cilj utvrđivanje iznosa plaća.

Članak 3. stavak 1. točku (c) Direktive 2000/78 o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja treba tumačiti na način da uvjeti za plaću sudaca spadaju u područje primjene te direktive.

Članak 2. i članak 6. stavak 1. Direktive 2000/78 o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja trebaju se tumačiti na način da im nije protivno nacionalno zakonodavstvo koje definira načine ponovnog razvrstavanja u novom sustavu plaća već imenovanih sudaca prije stupanja na snagu tog zakonodavstva i koje propisuje da se stupanj plaće u koji su oni sada razvrstani utvrđuje samo na temelju iznosa osnovne plaće koji su primali na temelju starog sustava plaća, iako se potonji temeljio na diskriminaciji na temelju dobi suca, jer se različito postupanje koje sadržava to zakonodavstvo može opravdati ciljem zaštite stečenih prava.

Članak 2. i članak 6. stavak 1. Direktive 2000/78 o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja trebaju se tumačiti na način da im nije protivno nacionalno zakonodavstvo koje definira načine napredovanja u novom sustavu plaća već imenovanih sudaca prije stupanja na snagu tog zakonodavstva i koje propisuje da se od određenog stupnja sucima koji su navršili određenu dob na referentni datum određen za prelazak na novi sustav brže povećava plaća nego sucima koji su na referentni datum za prelazak na novi sustav bili mlađi jer se različito postupanje koje sadržava to zakonodavstvo može opravdati u pogledu članka 6. stavka 1. te direktive.

Naime, države članice kao i socijalni partneri na nacionalnoj razini imaju široku marginu prosudbe, ne samo u izboru određenog cilja u području socijalne politike i zapošljavanja već također u definiranju mjera kojima se taj cilj može ostvariti.

Ciljevi poput onih koji se predmetnim zakonodavstvom žele postići, to jest izravnati krivulju razvoja plaće sudaca s krivuljom plaće dužnosnika, pri čemu je u vezi s potonjom ranije provedena modernizacija, učiniti sudačku funkciju još privlačnijom nego prije, između ostalog, jamčeći brži rast dohotka na početku karijere, i osigurati da se niti jednom već imenovanom sucu odmah ili u odnosu na ukupan staž ne smanji plaća i da svi suci do navršene 49. godine napreduju u zadnji stupanj plaće, u načelu su takve naravi da objektivno i razumno opravdavaju, u kontekstu nacionalnog prava, različito postupanje na temelju dobi, kao što to propisuje članak 6. stavak 1. prvi podstavak Direktive 2000/78.

(t. 56.-58., 66. i t. 4. izreke)
Isporuka robe za opskrbu gorivom i namirnicama koja se izvrši posrednicima koji djeluju u vlastito ime, čak i kada djeluju za račun brodara plovila koji će je upotrijebiti, mora se za potrebe članka 148. točke (a) Direktive 2006/112 o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost izdvojiti od isporuke koja se vrši brodarima. Stoga se isporuka robe koja se izvrši posredniku koji djeluje u vlastito ime ne događa u posljednjoj fazi komercijalnog lanca za tu robu, s obzirom na to da se smatra da je on ne stječe radi uporabe, nego kako bi je ponovno prodao trećoj osobi.

Iz toga proizlazi da se isporuka robe koja se izvrši takvim posrednicima načelno ne može smatrati isporukom poput one o kojoj govori članak 148. točka (a) Direktive 2006/112 pa se na nju onda ne može primijeniti izuzeće predviđeno tom odredbom. Izuzeće predviđeno u toj odredbi nije u načelu primjenjivo na isporuke robe, koje se izvrše posrednicima koji djeluju u vlastito ime, za opskrbu gorivom i opskrbu namirnicama plovila koja plove na otvorenom moru i prevoze putnike za naknadu ili se koriste u svrhu komercijalne, industrijske ili ribolovne aktivnosti. U tom pogledu nije relevantno da je poreznoj upravi na dan isporuke unaprijed poznata i propisno dokazana krajnja uporaba robe u skladu s nacionalnim propisima.

Osim toga, zbog znatno drukčije naravi robe, nije primjenjiva analogija između takve isporuke goriva i sustava izuzeća koji je na temelju članka 148. točke (f) te direktive dopušten za isporuku zrakoplova gospodarskom subjektu koji nije zrakoplovno društvo. Navedeno je tim više primjenjivo s obzirom na to da se ne može zajamčiti ujednačena primjena članka 148. točke (a) direktive, a da se pritom ne dovede u pitanje cilj pojednostavljenja administracije.

Međutim, navedeno izuzeće može se primijeniti ako je do prijenosa vlasništva predmetne robe na navedene posrednike, u jednom od oblika propisanih mjerodavnim nacionalnim pravom, došlo najranije u istom trenutku u kojem su brodari plovila koja plove na otvorenom moru postali ovlašteni faktično raspolagati tom robom kao da su njezini vlasnici, što je sud koji je uputio zahtjev dužan provjeriti. Naime, od trenutka kada je gorivo pretočeno u spremnike plovila, uobičajeno se smatra da je brodar ovlašten njime raspolagati kao da je njegov vlasnik. Slijedom toga, iako je u skladu s postupcima predviđenim primjenjivim nacionalnim pravom vlasništvo na gorivu formalno preneseno na posrednike za koje se smatra da su djelovali u vlastito ime, ti posrednici nisu mogli ni u jednom trenutku raspolagati isporučenim količinama, s obzirom na to da su brodari plovila ovlast za raspolaganje stekli odmah nakon što je gospodarski subjekt koji je za to bio zadužen utovario gorivo. U takvom slučaju, transakcije koje izvrši takav gospodarski subjekt ne mogu se kvalificirati kao isporuke posrednicima koji djeluju u vlastito ime, nego ih se treba smatrati isporukama koje su izravno izvršene brodarima plovila koje na temelju toga mogu biti izuzete u skladu s člankom 148. točkom (a) Direktive 2006/112.

(t. 34.‑37., 40., 44., 46., 48.‑50., 52., 53. i izreka)