MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

EVGENIJA TANCHEVA

od 14. studenoga 2019. ( 1 )

Predmet C‑454/18

Baltic Cable AB

protiv

Energimarknadsinspektionen

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Förvaltningsrätten i Linköping (Upravni sud u Linköpingu, Švedska))

„Prekogranična razmjena električne energije – Uredba (EZ) br. 714/2009 – Poduzetnik koji upravlja samo spojnim vodom – Pojam operatora prijenosnog sustava – Upotreba prihoda koji proizlaze iz dodjele interkonekcije”

1. Ovaj se predmet odnosi na tumačenje Uredbe (EZ) br. 714/2009 ( 2 ), koja uređuje pristup infrastrukturi potrebnoj za prekograničnu razmjenu električne energije te, osobito, predviđa pravila za financiranje te infrastrukture.

2. Spor je proizašao iz odluke kojom je švedsko regulatorno tijelo, to jest Energimarknadsinspektionen (Inspektorat za tržište energije Švedske) (u daljnjem tekstu: EI) ( 3 ), zatražilo od operatora Baltic Cablea ‐ visokonaponskog električnog kabela, koji se još naziva i spojni vod, koji spaja švedski prijenosni sustav za električnu energiju s prijenosnim sustavom na sjeverozapadu Njemačke ‐ da svoje takozvane prihode od zagušenja stavlja na poseban interni račun, čime je spriječilo tog operatora, to jest društvo Baltic Cable AB (u daljnjem tekstu: BCAB), da slobodno upotrebljava te prihode.

3. Zagušenje je situacija u kojoj kapacitet spojnog voda između dvaju nacionalnih prijenosnih sustava nije dovoljan da zaprimi sve transakcije koje su posljedica međunarodne trgovine između tržišnih subjekata ( 4 ). Zagušenje se javlja zbog manjka kapaciteta spojnih vodova i/ili odnosnih nacionalnih prijenosnih sustava. Nedavna studija potvrdila je hitnu potrebu za povećanje interkonekcijskog kapaciteta u Uniji ( 5 ).

4. Kada postoji zagušenje, pri rješavanju problema potrebno je primijeniti nediskriminirajuća rješenja koja se temelje na tržištu ( 6 ). Raspoloživi kapacitet se stoga mora dodijeliti putem dražbe ( 7 ). Cijena kapaciteta na dražbi načelno odgovara razlici u veleprodajnoj cijeni električne energije između dvaju povezanih prijenosnih sustava. Ta razlika, ili prihod od zagušenja, pripada operatoru spojnog voda ( 8 ). Zagušenje tako tom operatoru može donijeti veliku dobit.

5. Međutim, operator spojnog voda ne može slobodno upotrebljavati prihode od zagušenja. Članak 16. stavak 6. prvi podstavak Uredbe br. 714/2009 zahtijeva da se ti prihodi upotrebljavaju za jamčenje stvarne raspoloživosti dodijeljenog kapaciteta odnosno za održavanje ili povećanje interkonekcijskih kapaciteta kroz ulaganja u mrežu, posebno u nove spojne vodove. Ako se prihodi od zagušenja ne mogu upotrijebiti niti za jednu od tih dviju svrha, mogu se upotrijebiti, do maksimalnog iznosa koji određuju regulatorna tijela odnosne države članice, za smanjenje tarifa mreže. Preostali prihodi moraju se staviti na poseban interni račun, sve dok ih ne bude moguće upotrijebiti u dvije gore navedene svrhe.

6. U predmetnom slučaju, EI je odlučio da BCAB prihode od zagušenja ne može upotrijebiti za pokrivanje troškova upravljanja Baltic Cableom i njegova održavanja jer ti troškovi nisu nastali zbog jamčenja stvarne raspoloživosti dodijeljenog kapaciteta odnosno održavanja ili povećanja interkonekcijskih kapaciteta kroz ulaganja u mrežu. BCAB‑u je stoga naloženo da te prihode stavi na poseban interni račun dok ih ne bude moguće upotrijebiti u navedene svrhe.

7. Zahtjevom za prethodnu odluku koji je uputio Förvaltningsrätten i Linköping (Upravni sud u Linköpingu, Švedska) Sud je pozvan da prvi put protumači članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 ( 9 ). Od Suda se traži da odluči mogu li se prihodi od zagušenja upotrijebiti za pokrivanje troškova upravljanja spojnog voda i njegova održavanja ili ih je pak moguće raspodijeliti dioničarima operatora tog spojnog voda. To je pitanje posebno važno s obzirom na to da je upravljanje spojnim vodom jedina BCAB‑ova djelatnost. To društvo tvrdi da su prihodi od dodjele interkonekcije njegov jedini izvor prihoda zbog čega ono, ako Sud odluči da se prihodi od zagušenja ne mogu upotrijebiti za pokrivanje troškova upravljanja i održavanja, te troškove ne bi moglo pokriti, a kamoli ostvariti dobit. Sud koji je uputio zahtjev zbog toga ujedno pita Sud je li članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009, ako tu odredbu treba tumačiti na način da joj se protivi to da se prihodi od zagušenja upotrebljavaju za pokrivanje troškova upravljanja i održavanja te za ostvarivanje dobiti, valjan te, osobito, je li u skladu s načelom proporcionalnosti.

I. Pravni okvir

8. Članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 predviđa: „Svi prihodi koji proizlaze od dodjele interkonekcije koriste se za sljedeće svrhe: (a) jamčenje stvarne raspoloživosti dodijeljenog kapaciteta; i/ili (b) održavanje ili povećanje interkonekcijskih kapaciteta kroz ulaganja u mrežu, posebno u nove spojne vodove. Ako se prihodi ne mogu učinkovito iskoristiti za potrebe navedene u prvom podstavku točkama (a) i/ili (b), mogu se iskoristiti, podložno odobrenju regulatornih tijela dotičnih država članica, do maksimalnog iznosa koji će odrediti ta regulatorna tijela, kao prihod mreže koji se uzima u obzir od strane regulatornih tijela pri odobravanju metodologije za izračunavanje tarifa mreže i/ili određivanju tarifa mreže. Preostali se prihodi stavljaju na poseban interni račun, sve dok ih ne bude moguće upotrijebiti u svrhe iz prvog podstavka točaka (a) i/ili (b). Regulatorno tijelo obavješćuje Agenciju o odobrenju iz drugog podstavka.”

II. Činjenično stanje, glavni postupak i prethodna pitanja

9. Kako je gore navedeno, BCAB je švedsko društvo čija je jedina djelatnost upravljanje Baltic Cableom, čiji je vlasnik. BCAB ne naplaćuje nikakvu naknadu za pristup Baltic Cableu.

10. Kako zahtijeva točka 6.5. Priloga I. Uredbi 714/2009, EI objavljuje godišnje izvješće o iznosu i upotrebi prihoda od zagušenja. EI je u tu svrhu, dopisom od 27. svibnja 2014., od BCAB‑a zatražio da dostavi informacije o svojim prihodima od zagušenja i njihovoj upotrebi za razdoblje od 1. srpnja 2013. do 30. lipnja 2014. BCAB je 1. srpnja 2014. naveo da su njegovi prihodi od zagušenja u tom razdoblju iznosili 159542374 švedskih kruna (SEK) te da su uglavnom upotrijebljeni za „jamčenje raspoloživosti i dodjelu prijenosnog kapaciteta na spojnom vodu” ( 10 ).

11. EI je u svojem izvješću iz 2014. o prihodima od zagušenja naveo da BCAB‑ovu upotrebu prihoda od zagušenja treba detaljnije ispitati.

12. EI je dopisom od 29. svibnja 2015. zatražio od BCAB‑a da dostavi informacije o svojim prihodima od zagušenja i njihovoj upotrebi za razdoblje od 1. srpnja 2014. do 30. lipnja 2015. BCAB je 1. srpnja 2015. naveo da su njegovi prihodi od zagušenja u tom razdoblju iznosili 177939624 SEK te da ih je upotrijebilo u iste svrhe kao prethodne godine ( 11 ).

13. EI je u svojem izvješću o prihodima od zagušenja iz 2015. naveo da je počeo istraživati BCAB‑ovu upotrebu prihoda od zagušenja te da je ta istraga u tijeku.

14. EI je odlukom od 9. lipnja 2016. (u daljnjem tekstu: EI‑jeva odluka od 9. lipnja 2016.) od BCAB‑a zatražio da dio svojih prihoda od zagušenja u razdobljima od 1. srpnja 2013. do 30. lipnja 2014. i od 1. srpnja 2014. do 30. lipnja 2015. stavi na poseban interni račun.

15. Prema EI‑jevu mišljenju, BCAB‑ova upotreba prihoda od zagušenja (u iznosima od 61016510 SEK za razdoblje od 1. srpnja 2013. do 30. lipnja 2014. i 48995127 SEK za razdoblje od 1. srpnja 2014. do 30. lipnja 2015.) za osiguravanje fizičkog jamstva ( 12 ) bila je u skladu s člankom 16. stavkom 6. prvim podstavkom točkom (a) Uredbe br. 714/2009, koji dopušta upotrebu prihoda od zagušenja za jamčenje stvarne raspoloživosti dodijeljenog kapaciteta.

16. Međutim, EI je naveo da je BCAB‑ova upotreba prihoda od zagušenja (u iznosima od 98480864 SEK za razdoblje od 1. srpnja 2013. do 30. lipnja 2014. i 128944497 SEK za razdoblje od 1. srpnja 2014. do 30. lipnja 2015.) za pokrivanje troškova upravljanja Baltic Cableom i njegova održavanja nije bila u skladu s člankom 16. stavkom 6. Uredbe br. 714/2009. To je zato što se prihodi od zagušenja koji se upotrijebe za upravljanje postojećim spojnim vodom i njegovo održavanje neće upotrijebiti za održavanje ili povećanje interkonekcijskih kapaciteta pa stoga upotreba prihoda od zagušenja za pokrivanje troškova upravljanja spojnim vodom i njegova održavanja nije dopuštena člankom 16. stavkom 6. prvim podstavkom točkom (b) Uredbe br. 714/2009.

17. Posljedično, EI‑jevom odlukom od 9. lipnja 2016. od BCAB‑a je zatraženo da dio prihoda od zagušenja koji je u razdobljima od 1. srpnja 2013. do 30. lipnja 2014. i od 1. srpnja 2014. do 30. lipnja 2015. upotrijebio za upravljanje Baltic Cableom i njegovo održavanje stavi na poseban interni račun dok ih to društvo ne bude moglo upotrijebiti u svrhe navedene u točkama (a) i (b) članka 16. stavka 6. prvog podstavka Uredbe br. 714/2009. EI je u istoj odluci od BCAB‑a zatražio da dostavi izvadak iz svojih poslovnih knjiga i potvrdu revizora da su odnosni prihodi stavljeni na poseban interni račun. Za nepostupanje u skladu s tom odlukom bila je predviđena novčana kazna u iznosu od 5 milijuna SEK za svaki mjesec ili dio mjeseca tijekom kojeg odluka nije poštovana, počevši od proteka tri mjeseca nakon mjeseca u kojem je ta odluka bila dostavljena BCAB‑u.

18. BCAB je podnio tužbu Förvaltningsrätten i Linköping (Upravni sud u Linköpingu) zahtijevajući poništenje EI‑jeve odluke od 9. lipnja 2016.

19. EI je odlukom od 2. studenoga 2017. odbio BCAB‑ov zahtjev da mu se dopusti da svoje prihode od zagušenja upotrijebi kao prihode koje EI uzima u obzir prilikom odobravanja metodologije za izračunavanje i/ili određivanje tarifa mreže.

20. BCAB je podnio tužbu Förvaltningsrätten i Linköping (Upravni sud u Linköpingu), tvrdeći da se njegovi prihodi od zagušenja mogu upotrebljavati u skladu s njegovim zahtjevom spomenutim u prethodnoj točki.

21. Förvaltningsrätten i Linköping (Upravni sud u Linköpingu) smatra da se članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 vjerojatno primjenjuje ne samo na poduzetnike koji upravljaju prijenosnim sustavom, nego i na poduzetnike koji, poput BCAB‑a, upravljaju samo spojnim vodom. Prema mišljenju tog suda, iz te odredbe jasno proizlazi da BCAB prihode od zagušenja ne može upotrebljavati za ostvarivanje dobiti. Osim toga, taj sud ističe da bi samo široko tumačenje te odredbe dopuštalo upotrebu prihoda od zagušenja za pokrivanje troškova upravljanja i održavanja. Nadalje, taj sud smatra da BCAB ne može prihode od zagušenja upotrebljavati za smanjenje tarifa jer nema kupce koji plaćaju tarife.

22. Prema navodu suda koji je uputio zahtjev, tumačenje članka 16. stavka 6. Uredbe br. 714/2009 na način opisan u prethodnoj točki dovelo bi do posljedica koje se mogu smatrati neproporcionalnima. Taj se sud stoga pita o valjanosti te odredbe, osobito u odnosu na načelo proporcionalnosti.

23. Posljedično, Förvaltningsrätten i Linköping (Upravni sud u Linköpingu) prekinuo je postupak i Sudu uputio sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li se članak 16. stavak 6. [Uredbe br. 714/2009] primjenjivati u svim slučajevima kada osoba stječe prihode koji proizlaze iz dodjele interkonekcije, bez obzira na njezine okolnosti, ili se treba primijeniti samo kada je osoba koja stječe prihode operator prijenosnih sustava, kako je definiran u članku 2. stavku 4. [Direktive 2009/72]? 2. Ako je odgovor na prvo pitanje to da članak 16. stavak 6. [Uredbe br. 714/2009] treba primjenjivati samo na operatore prijenosnih sustava, je li poduzetnik koji upravlja samo spojnim vodom operator prijenosnih sustava? 3. Ako odgovor na prvo ili drugo pitanje znači to da se članak 16. stavak 6. [Uredbe br. 714/2009] treba primjenjivati na poduzetnika koji upravlja samo spojnim vodom, mogu li se troškovi u vezi s upravljanjem spojnim vodovima i njihovim održavanjem u svakom slučaju smatrati ulaganjima u mrežu radi održavanja ili povećanja prijenosnih kapaciteta, kao što je navedeno u točki (b) prvog podstavka stavka 6. članka 16.? 4. Ako odgovor na prvo ili drugo pitanje znači to da članak 16. stavak 6. [Uredbe br. 714/2009] treba primjenjivati na poduzetnika koji upravlja samo spojnim vodom, može li regulatorno tijelo, u skladu s drugim podstavkom stavka 6. članka 16. [Uredbe br. 714/2009], odobriti to da poduzetnik koji upravlja samo spojnim vodom, koji ima metodologiju za određivanje tarifa ali nema kupce koji vrše izravna plaćanja s naknadama za uporabu mreže (tarife) koje se može smanjiti, upotrebljava prihode od dodjele interkonekcije za ostvarivanje dobiti ili, ako je odgovor na treće pitanje niječan, za upravljanje i održavanje? 5. Ako odgovor na prvo ili drugo pitanje znači to da članak 16. stavak 6. [Uredbe br. 714/2009] treba primjenjivati na poduzetnika koji upravlja samo spojnim vodom, a odgovor na treće i četvrto pitanje znači ili to da društvo ne može prihode od dodjele interkonekcije upotrebljavati za upravljanje ili održavanje ili ostvarivanje dobiti, ili to da poduzetnik može prihode upotrebljavati za upravljanje ili održavanje, ali ne i za ostvarivanje dobiti, je li primjena članka 16. stavka 6. [Uredbe br. 714/2009] na poduzetnika koji upravlja samo spojnim vodom suprotna načelu proporcionalnosti iz prava EU‑a ili bilo kojem drugom primjenjivom načelu?”

24. Pisana očitovanja podnijeli su BCAB, EI, Kraljevina Španjolska, Republika Finska, Europski parlament, Vijeće Europske unije i Europska komisija. Sve navedene stranke, osim Republike Finske, iznijele su usmena očitovanja na raspravi održanoj 20. lipnja 2019.

III. Analiza

A. Prvo prethodno pitanje

25. Sud koji je uputio zahtjev prvim pitanjem pita Sud primjenjuje li se članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 u svim slučajevima kada osoba stječe prihode koji proizlaze iz dodjele interkonekcije ili samo kada je osoba koja stječe te prihode operator prijenosnih sustava u smislu članka 2. točke 4. Direktive 2009/72.

26. Za početak ističem da članak 2. stavak 1. Uredbe br. 714/2009 predviđa da se primjenjuju definicije iz članka 2. Direktive 2009/72 (uz iznimku definicije „spojnog voda”). U skladu s člankom 2. točkom 4. te direktive, operator prijenosnog sustava (u daljnjem tekstu: OPS) je osoba odgovorna za pogon, održavanje i razvoj prijenosnog sustava te za osiguravanje sposobnosti tog sustava da udovolji razumnoj potražnji za prijenosom električne energije. U skladu sa sudskom praksom ( 13 ), prijenosni sustav je međusobno povezani sustav koji služi prijenosu električne energije pod izrazito visokim i visokim naponom radi njezine prodaje krajnjim kupcima ili distributerima.

27. Također trebam spomenuti da OPS‑ove kao takve moraju odrediti i certificirati nacionalna regulatorna tijela ( 14 ) te da podliježu obvezama na temelju zakonodavstva Unije. Osobito, oni su na temelju članka 9. Direktive 2009/72 obvezni razdvojiti prijenos i proizvodnju ili opskrbu. Članak 32. te iste direktive predviđa da trećim stranama moraju dati pristup svojim prijenosnim sustavima, na temelju objavljenih, objektivnih i nediskriminirajućih tarifa koje prethodno moraju odobriti nacionalna regulatorna tijela.

28. U dokumentima kojima Sud raspolaže ništa ne upućuje na to da je švedsko regulatorno tijelo, to jest EI, certificiralo BCAB ‐ koji je izgradio ( 15 ) Baltic Cable te koji je njegov vlasnik i njime upravlja ‐ kao OPS. Nije ga certificiralo ni njemačko regulatorno tijelo, to jest Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen (Savezna agencija za elektroenergetsku, plinsku, telekomunikacijsku, poštansku i željezničku mrežu, Njemačka) (u daljnjem tekstu: BNetzA). U tom pogledu treba istaknuti da je Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka) presudom od 7. ožujka 2017. ( 16 ) utvrdio da je BCAB bio obvezan ishoditi certifikaciju kao OPS, ali ga je ipak odbio certificirati kao OPS iz razloga što nije dokazao da je ispunio zahtjev razdvajanja ( 17 ).

29. BCAB ističe da se članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 primjenjuje samo na OPS‑ove te da poduzetnike koji upravljaju samo spojnim vodom nije moguće smatrati OPS‑ovima, zbog čega potonji nisu obuhvaćeni područjem primjene te odredbe ( 18 ). BCAB tvrdi da poduzetnici koji upravljaju samo spojnim vodom nisu u istoj situaciji kao OPS‑ovi. Naime, poduzetnici koji upravljaju ne samo spojnim vodom, nego i prijenosnim sustavom troškove upravljanja spojnim vodom i njegova održavanja mogu pokriti tarifama koje plaćaju korisnici prijenosnog sustava. Nasuprot tomu, poduzetnici koji upravljaju samo spojnim vodom ne primaju nikakve tarife. Prema BCAB‑ovu mišljenju, iz toga proizlazi da, ako se na potonje poduzetnike primijeni članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009, oni ne mogu pokriti svoje troškove te neće moći izvršavati svoju dužnost, to jest upravljati spojnim vodom.

30. EI, španjolska i finska vlada, Parlament, Vijeće i Komisija suprotnog su mišljenja.

31. EI navodi da se članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 primjenjuje u svim slučajevima u kojima osoba stječe prihode koji proizlaze iz dodjele interkonekcije. Prema njegovu mišljenju, to proizlazi iz teksta te odredbe, zakonodavne povijesti Uredbe br. 714/2009 i činjenice da članak 17. te uredbe predviđa mogućnost izuzimanja novih spojnih vodova iz područja primjene njezina članka 16. stavka 6., što implicira da se potonja odredba primjenjuje na postojeće spojne vodove. EI dalje navodi da je poduzetnik koji upravlja samo spojnim vodom u svakom slučaju OPS.

32. Španjolska i finska vlada smatraju da se poduzetnika koji upravlja samo spojnim vodom mora smatrati OPS‑om, na koji se primjenjuje članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009. Pozivaju se na definiciju pojma OPS predviđenu člankom 2. točkom 4. Direktive 2009/72 te na članak 17. Uredbe br. 714/2009.

33. Parlament ( 19 ) smatra da se članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 primjenjuje na postojeće spojne vodove.

34. Vijeće navodi da se članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 primjenjuje na poduzetnike koji upravljaju samo spojnim vodom jer bi inače postojala pravna praznina te bi se time poduzetnike poticalo da upravljaju samo spojnim vodom.

35. Komisija navodi da se članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 primjenjuje u svim slučajevima u kojima osoba stječe prihode koji proizlaze iz dodjele interkonekcije. To proizlazi iz samog teksta te odredbe; iz njezina cilja, a to je osigurati da se prihodi od zagušenja upotrebljavaju za povećanje ulaganja u interkonekcijske kapacitete i time doprinijeti sigurnosti opskrbe; te iz činjenice da se izuzeće, u skladu s člankom 17. stavkom 1. točkom (c) Uredbe br. 714/2009, može odobriti za spojni vod koji je u vlasništvu osobe koja je pravno odvojena od OPS‑ova u čijim sustavima je taj spojni vod izgrađen, što znači da se članak 16. stavak 6. te uredbe primjenjuje na takav spojni vod. Komisija dalje navodi da se, u svakom slučaju, poduzetnika koji upravlja samo spojnim vodom mora smatrati OPS‑om zato što, kao prvo, taj poduzetnik ispunjava kriterije iz članka 2. točke 4. Direktive 2009/72, te, kao drugo, zato što bi inače postojala pravna praznina te bi bilo moguće zaobići pravne obveze koje ta direktiva nameće OPS‑ovima.

36. Smatram da se članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 primjenjuje na sve slučajeve u kojima poduzetnik stječe prihode koji proizlaze iz dodjele interkonekcije, neovisno o tome je li on OPS. U nastavku ću iznijeti razloge zbog kojih sam došao do tog zaključka.

37. Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da pri tumačenju odredbe prava Unije u obzir treba uzeti ne samo njezin tekst i njezine ciljeve nego i njezin kontekst i sve odredbe prava Unije. Nastanak neke odredbe prava Unije može se također pokazati važnim za njezino tumačenje ( 20 ).

38. Kao prvo, članak 16. stavak 6. prvi podstavak Uredbe br. 714/2009 predviđa da se „[s]vi prihodi koji proizlaze od dodjele interkonekcije koriste […] za” svrhe navedene u njegovim točkama (a) i/ili (b). Ne postoji uvjet u pogledu osobe koja stječe te prihode. Osobito, u članku 16. stavku 6. Uredbe br. 714/2009 ne spominju se OPS‑ovi. Stoga je za primjenu te odredbe dovoljno da su prihodi stečeni zbog dodjele interkonekcije. To je slučaj s prihodima od zagušenja, koji se, kako je objašnjeno u točki 4. ovog mišljenja, stječu na dražbama koje se provode ako postoji zagušenje. Nevažno je stječu li te prihode OPS‑ovi ili druge osobe.

39. Priznajem da se u stavcima 1., 2., 4. i 5. članka 16. Uredbe br. 714/2009 spominju OPS‑ovi. Međutim, ti se stavci odnose na zahtjev da se za uklanjanje problema sa zagušenjem koriste rješenja koja se temelje na tržištu (koja bi OPS‑ovima trebala davati učinkovite ekonomske signale) (stavak 1.); dopuštenje (OPS‑ovima) za upotrebu postupaka za ograničivanje transakcija u izvanrednim situacijama (stavak 2.); obvezu sudionika na tržištu da OPS‑ove unaprijed obavijeste o tome namjeravaju li upotrebljavati dodijeljeni kapacitet (stavak 4.); odnosno na obvezu OPS‑ova da interkonekcijski vod iskoriste do njegova najvećeg kapaciteta, koliko god je to tehnički moguće (stavak 5.). Ti se stavci ne odnose na upotrebu prihoda koji proizlaze iz dodjele interkonekcije. Nasuprot tomu, u članku 16. stavku 6. Uredbe br. 714/2009, koji se izričito odnosi na to pitanje, OPS‑ovi se ne spominju.

40. Kao drugo, kada je riječ o kontekstu, osvrnuti se treba na članak 17. Uredbe br. 714/2009. Taj članak predviđa mogućnost izuzimanja novih spojnih vodova iz područja primjene članka 16. stavka 6. te uredbe. To znači da se članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 primjenjuje na spojne vodove ako nije odobreno izuzeće. Osobito, budući da se izuzeće, u skladu s člankom 17. stavkom 1. te uredbe, može odobriti samo za „nove” spojne vodove, to jest za spojne vodove koji nisu dovršeni do 4. kolovoza 2003. ( 21 ), članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 primjenjuje se na sve spojne vodove dovršene do 4. kolovoza 2003. (u daljnjem tekstu: postojeći spojni vodovi). Baltic Cable, koji je dovršen prije tog datuma, takav je spojni vod.

41. Kao treće, kada je riječ o cilju Uredbe br. 714/2009, ističem da se tom uredbom nastoji razviti prekogranična razmjena električne energije, kako bi se postigla veća učinkovitost, konkurentne cijene i viši standardi usluge te doprinijelo sigurnosti opskrbe i održivosti ( 22 ). U tu svrhu treba promicati ulaganja u velike nove infrastrukture ( 23 ). To osobito vrijedi za spojne vodove, s obzirom na to da interkonekcijski kapacitet nije dovoljan ( 24 ).

42. S obzirom na navedeno, članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 osigurava to da se određeni prihodi, to jest oni koji proizlaze iz dodjele interkonekcije, upotrebljavaju za održavanje postojećeg interkonekcijskog kapaciteta ili za ulaganja u nove kapacitete. Naime, članak 16. stavak 6. prvi podstavak točke (a) i (b) Uredbe br. 714/2009 osiguravaju da se ti prihodi, umjesto da ih operator spojnog voda slobodno upotrebljava, upotrebljavaju ili za „jamčenje stvarne raspoloživosti dodijeljenog kapaciteta” ili za „održavanje ili povećanje interkonekcijskih kapaciteta kroz ulaganja u mrežu, posebno u nove spojne vodove”. Samo ako se ti prihodi ne mogu „učinkovito iskoristiti” za navedene svrhe, tada se, u skladu s drugim podstavkom članka 16. stavka 6. Uredbe br. 714/2009, mogu upotrijebiti za smanjenje tarifa mreže, podložno odobrenju od strane regulatornih tijela dotične države članice te do određenog maksimalnog iznosa. Osim toga, prihodi koji premašuju taj maksimalni iznos moraju se, u skladu s trećim podstavkom te odredbe, staviti na poseban interni račun dok ih se ne bude moglo potrošiti u svrhe navedene u članku 16. stavku 6. prvom podstavku točkama (a) i (b) Uredbe br. 714/2009.

43. Razlog zbog kojeg je zakonodavac Unije odlučio da se za održavanje postojećeg interkonekcijskog kapaciteta ili za ulaganje u nove kapacitete moraju upotrijebiti prihodi koji proizlaze iz dodjele interkonekcije je taj da ti prihodi čine rentu zbog ograničenosti resursa. To jest, operator spojnog voda prihode od zagušenja prima ako postoji zagušenje te se raspoloživi kapacitet dodijeli na dražbi, što rezultira dobiti koja odgovara razlici u veleprodajnim cijenama između dva prijenosna sustava u pitanju. Ako zagušenje ne postoji, veleprodajne cijene u međusobno povezanim prijenosnim sustavima slične su te operator spojnog voda ne stječe, ili stječe manje, prihode od zagušenja. Iz toga proizlazi da operatora spojnog voda ništa ne potiče na razvoj interkonekcijskog kapaciteta ( 25 ). Stoga je bilo potrebno uvesti obvezu upotrebe prihoda od zagušenja za svrhe predviđene u članku 16. stavku 6. prvom podstavku točkama (a) i (b) Uredbe br. 714/2009.

44. Ne vidim zašto bi ta obveza vrijedila samo za OPS‑ove. Naprotiv, čini mi se da cilj Uredbe br. 714/2009 i smisao njezina članka 16. stavka 6. nalažu da se potonja odredba primjenjuje na sve osobe koje primaju prihode od zagušenja.

45. Kao četvrto, kada je riječ o zakonodavnoj povijesti, ističem da pripremni akti za Uredbu br. 1228/2003 ( 26 ) pokazuju da je Parlament mogućnost izuzimanja spojnih vodova od ograničenjâ upotrebe prihoda od zagušenja predložio ( 27 ) kako bi se „omogućilo tržišno financiranje projekata za spojne vodove” i „uvažila činjenica da te projekte mogu razviti i subjekti koji nisu OPS‑ovi” ( 28 ).

46. U tom pogledu ističem da spojne vodove grade ili operatori prijenosnih sustava koje ti vodovi spajaju, u kojem slučaju se povrat troškova ulaganja ostvaruje putem reguliranih tarifa za prijenos koje ti OPS‑ovi naplaćuju u skladu s člankom 32. Direktive 2009/72 i člankom 14. Uredbe br. 714/2009, ili tržišni subjekti, koji troškove ulaganja ne mogu povratiti putem reguliranih tarifa za prijenos jer ne upravljaju prijenosnim sustavom, ali su ipak zainteresirani za ulaganje u spojne vodove kako bi ostvarili prihode od zagušenja (koji, kako je navedeno u točki 4. ovog mišljenja, mogu biti veliki te im tako omogućiti da povrate svoje troškove i ostvare veliku dobit). Potonje spojne vodove često se naziva „trgovačkim” spojnim vodovima ( 29 ). Čini se da BCAB pripada toj kategoriji, s obzirom na to da nije navedeno da ima ikakve veze sa švedskim ili njemačkim OPS‑ovima.

47. Kada govori, u okviru citata u točki 45. ovog mišljenja, o spojnim vodovima „koji se tržišno financiraju” te koje „razvija subjekt koji nije OPS”, Parlament misli na trgovačke spojne vodove. Iz toga proizlazi da bi se, prema mišljenju Parlamenta, ograničenje upotrebe prihoda od zagušenja trebalo primjenjivati na spojne vodove koje razvijaju OPS‑ovi, dok bi se „tržišne” ili trgovačke spojne vodove, koje razvijaju subjekti koji nisu OPS‑ovi, trebalo izuzeti od primjene pravila o upotrebi prihoda od zagušenja ( 30 ).

48. Međutim, u konačnoj verziji članka 7. Uredbe br. 1228/2003 (sada članak 17. Uredbe br. 714/2009) područje primjene izuzeća bilo je ograničeno na nove spojne vodove, za razliku od postojećih ( 31 ). Iz toga proizlazi da se razlika pravi ovisno o tome radi li se o novim ili postojećim spojnim vodovima te da se izuzeće može odobriti samo za prvonavedene. Drugim riječima, razlika se ne pravi ovisno o tome je li riječ o spojnim vodovima koje financiraju i kojima upravljaju OPS‑ovi ili o spojnim vodovima koje su razvili subjekti koji nisu OPS‑ovi, kakva je bila namjera Parlamenta. Iz toga slijedi da postojeći spojni vodovi, neovisno o tome jesu li ih razvili te upravljaju li njima OPS‑ovi ili subjekti koji nisu OPS‑ovi, nisu obuhvaćeni područjem primjene članka 17. Uredbe br. 714/2009 te da su stoga obuhvaćeni područjem primjene članka 16. stavka 6. te uredbe.

49. Odgovor na prvo prethodno pitanje stoga treba biti da se članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 primjenjuje u svim slučajevima u kojima osoba stječe prihode od dodjele interkonekcije, neovisno o tome je li ta osoba operator prijenosnog sustava u smislu članka 2. točke 4. Direktive 2009/72.

B. Drugo prethodno pitanje

50. Sud koji je uputio zahtjev drugim pitanjem pita Sud, ako članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 treba tumačiti na način da se primjenjuje samo kada je osoba koja prima prihode od dodjele interkonekcije OPS, treba li poduzetnika koji upravlja samo spojnim vodom smatrati OPS‑om u smislu članka 2. točke 4. Direktive 2009/72.

51. Iz točke 49. ovog mišljenja proizlazi da na drugo pitanje nije potrebno odgovoriti. Međutim, razmotrit ću ga za slučaj da Sud odluči da se članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 primjenjuje samo kada je osoba koja prima prihode od dodjele interkonekcije OPS.

52. Kako je gore spomenuto ( 32 ), BCAB ističe da poduzetnika koji upravlja samo spojnim vodom nije moguće smatrati OPS‑om. Nasuprot tomu, španjolska i finska vlada te Komisija navode da se takvog poduzetnika mora smatrati OPS‑om. Parlament i Vijeće nisu zauzeli stajalište o tom pitanju.

53. Prema mojemu mišljenju, poduzetnika koji upravlja samo spojnim vodom treba smatrati OPS‑om u smislu članka 2. točke 4. Direktive 2009/72.

54. Kao prvo, točno je da je u članku 2. stavku 1. Uredbe br. 714/2009 pojam „spojni vod” definiran kao „prijenosni vod” koji povezuje nacionalne prijenosne sustave, a ne kao „prijenosni sustav”. Međutim, ističem da je pojam „prijenos” u članku 2. točki 3. Direktive 2009/72 definiran kao „transport električne energije vrlo visokim i visokim naponskim međusobno povezanim sustavom radi njezine isporuke krajnjim kupcima ili distributerima” (uz isključenje opskrbe). Kako je navedeno u točki 26. ovog mišljenja, Sud je zbog toga utvrdio da je prijenosni sustav „međusobno povezani sustav koji služi prijenosu električne energije pod izrazito visokim i visokim naponom radi prodaje krajnjim kupcima ili distributerima” ( 33 ). Ne vidim zašto „transport” električne energije spojnim vodom ne bi trebalo smatrati „prijenosom” električne energije u smislu članka 2. točke 3. Direktive 2009/72 te zašto, stoga, taj spojni vod ne bi trebalo smatrati prijenosnim sustavom u smislu sudske prakse.

55. Kao drugo, u skladu s člankom 2. točkom 4. Direktive 2009/72, OPS je „fizička ili pravna osoba odgovorna za pogon, održavanje i, ako je potrebno, razvoj prijenosnog sustava na danom području i, kada je to primjenjivo, njegovih međusobnih povezivanja s drugim sustavima te za osiguravanje dugoročne sposobnosti sustava da udovolji razumnoj potražnji za prijenosom električne energije” ( 34 ). Točno je da se u toj odredbi pravi razlika između, s jedne strane, prijenosnih sustava i, s druge, povezivanja između tih sustava. Međutim, budući da članak 2. točka 4. Direktive 2009/72 OPS‑ovima povjerava upravljanje spojnim vodovima, čini mi se da spojne vodove treba smatrati prijenosnim sustavima.

56. Kao treće, ističem da se člankom 16. stavcima 2. i 5. Uredbe br. 714/2009, kako je spomenuto u točki 39. ovog mišljenja, OPS‑ovima povjeravaju zadaće upravljanja zagušenjem (upotreba postupaka za ograničavanje transakcija u izvanrednim situacijama odnosno iskorištavanje zagušenog interkonekcijskog voda do njegova najvećeg kapaciteta) te da se u njima ne spominju ostali operatori.

57. Kao četvrto, ističem da članak 17. Uredbe br. 714/2009 predviđa mogućnost izuzimanja novih spojnih vodova ne samo iz područja primjene članka 16. stavka 6. te uredbe nego i iz područja primjene članaka 9. i 32. te članka 37. stavaka 6. i 10. Direktive 2009/72. Dok se članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 primjenjuje u svim slučajevima u kojima osoba prima prihode od zagušenja, gore navedene odredbe Direktive 2009/72 primjenjuju se samo na OPS‑ove. Članak 9. te direktive predviđa zahtjeve razdvajanja koje OPS mora ispuniti. Članak 32. i članak 37. stavci 6. i 10. iste direktive nameću obvezu davanja trećim stranama pristupa prijenosnim sustavima na temelju objavljenih, objektivnih i nediskriminirajućih tarifa koje prethodno mora odobriti nacionalno regulatorno tijelo. To znači da spojni vodovi za koje nije odobreno izuzeće na temelju članka 7. Uredbe br. 714/2009 (ili članka 7. Uredbe br. 1228/2003), osobito postojeći spojni vodovi, podliježu člancima 9. i 32. te članku 37. stavcima 6. i 10. Direktive 2009/72. Budući da se te odredbe primjenjuju samo na OPS‑ove, to znači da tim spojnim vodovima moraju upravljati OPS‑ovi.

58. Kao peto, rješenje predloženo u točki 53. ovog mišljenja u skladu je s ciljem Uredbe br. 714/2009.

59. Naime, ako su operatori spojnih vodova OPS‑ovi, obvezni su trećim stranama dati pristup spojnom vodu, što omogućuje razvoj prekogranične trgovine i olakšava nastanak unutarnjeg tržišta električne energije, u skladu s člankom 1. točkom (b) Uredbe br. 714/2009.

60. Nadalje, ako su operatori spojnih vodova OPS‑ovi, moraju se pridržavati zahtjeva razdvajanja predviđenih u članku 9. Direktive 2009/72. I to bi trebalo potaknuti prekograničnu trgovinu jer, kako je navedeno u procjeni utjecaja Uredbe br. 714/2009, „vertikalno integrirana društva odvraća se od ulaganja u vlastite mreže”. To je zato što su „prihodi od zagušenja često viši od dobiti koju mogu očekivati od izgradnje novih veza”, što „je prepreka integraciji europskog tržišta putem razvoja prekograničnih interkonekcija” ( 35 ).

61. Stoga, ako Sud članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 protumači na način da se primjenjuje samo na OPS‑ove, odgovor na drugo prethodno pitanje treba biti da se poduzetnika koji upravlja samo spojnim vodom mora smatrati OPS‑om.

C. Treće i četvrto prethodno pitanje

62. Sud koji je uputio zahtjev trećim pitanjem u biti pita Sud može li se, ako se članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 tumači na način da se primjenjuje na poduzetnika koji upravlja samo spojnim vodom, troškove upravljanja tim spojnim vodom i njegova održavanja smatrati ulaganjima u mrežu radi održavanja ili povećanja interkonekcijskih kapaciteta u smislu članka 16. stavka 6. prvog podstavka točke (b) Uredbe br. 714/2009.

63. Sud koji je uputio zahtjev četvrtim pitanjem u biti pita Sud, ako se članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 tumači na način da se primjenjuje na poduzetnika koji upravlja samo spojnim vodom, omogućuje li tada drugi podstavak te odredbe tom poduzetniku da prihode koji proizlaze iz dodjele interkonekcije upotrijebi kako bi ostvario dobit, s obzirom na to da te prihode ne može upotrijebiti za smanjenje tarifa mreže jer potonje ne naplaćuje. Sud koji je uputio zahtjev ujedno pita Sud omogućuje li drugi podstavak članka 16. stavka 6. Uredbe br. 714/2009, ako se na treće pitanje odgovori niječno, da se prihodi koji proizlaze iz dodjele interkonekcije upotrijebe za pokrivanje troškova upravljanja spojnim vodom i njegova održavanja.

64. Ta ću pitanja zajedno razmotriti.

65. BCAB ističe da se prihodi koji se upotrebljavaju za pokrivanje troškova upravljanja spojnim vodom upotrebljavaju u svrhu navedenu u članku 16. stavku 6. prvom podstavku točki (b) Uredbe br. 714/2009, dok se prihodi koji se upotrebljavaju za pokrivanje troškova održavanja spojnog voda upotrebljavaju u svrhu navedenu u točki (a) tog podstavka. BCAB dalje ističe da članak 16. stavak 6. drugi podstavak Uredbe br. 714/2009 u svakom slučaju omogućuje da se prihodi koji proizlaze iz dodjele interkonekcije upotrijebe za pokrivanje bilo kojih troškova poduzetnika koji upravlja samo spojnim vodom. Naposljetku, BCAB naglašava da takav poduzetnik nema nikakvih drugih prihoda osim onih koji proizlaze iz dodjele interkonekcije. Osobito, on ne može naplaćivati naknadu za korištenje prijenosnog sustava jer ne upravlja prijenosnim sustavom te ne može naplaćivati naknadu za korištenje spojnog voda jer bi se to protivilo članku 14. Uredbe br. 714/2009.

66. EI navodi da se prihodi koji se upotrebljavaju za pokrivanje troškova upravljanja spojnim vodom i njegova održavanja ne upotrebljavaju u svrhu navedenu u članku 16. stavku 6. prvom podstavku točki (b) Uredbe br. 714/2009. Prema EI‑jevu mišljenju, prihodi koji proizlaze iz dodjele interkonekcije ne mogu se upotrijebiti za smanjenje tarifa mreže jer BCAB ne naplaćuje tarife. Ne mogu se upotrijebiti za ostvarenje dobiti jer bi se to protivilo tekstu članka 16. stavka 6. Uredbe br. 714/2009. Osim toga, EI ističe da poduzetnik koji upravlja samo spojnim vodom ne može imati prihode različite od onih koji proizlaze iz dodjele interkonekcije, s obzirom na to da bi se naplaćivanje naknade za upotrebu spojnog voda protivilo članku 14. te uredbe.

67. Španjolska vlada smatra da poduzetnik koji upravlja samo spojnim vodom može stjecati prihode različite od onih koji proizlaze iz dodjele interkonekcije.

68. Finska vlada smatra da se prihodi koji se upotrebljavaju za pokrivanje troškova upravljanja spojnim vodom i njegova održavanja ne upotrebljavaju za ulaganje u mrežu kako zahtijeva točka (b) članak 16. stavak 6. prvi podstavak točka (b) Uredbe br. 714/2009. Međutim, prema mišljenju finske vlade, nacionalno regulatorno tijelo može, na temelju članka 37. stavka 6. Direktive 2009/72 i članka 16. stavka 6. drugog podstavka Uredbe br. 714/2009, dopustiti BCAB‑u da prihode koji proizlaze iz dodjele interkonekcije upotrijebi za pokrivanje troškova upravljanja i održavanja te ostvarivanje dobiti, do maksimalnog iznosa koji odredi to tijelo. Prihodi veći od tog iznosa moraju se staviti na poseban interni račun.

69. Parlament ( 36 ) ističe, na temelju doslovnog tumačenja članka 16. stavka 6. prvog podstavka točaka (a) i (b) Uredbe br. 714/2009, da se za prihode koji se upotrebljavaju za pokrivanje troškova upravljanja spojnim vodom i njegova održavanja može smatrati da se upotrebljavaju u svrhe navedene u tom podstavku. Međutim, Parlament ističe da nacionalna regulatorna tijela uglavnom restriktivnije tumače članak 16. stavak 6. prvi podstavak Uredbe br. 714/2009. Prema mišljenju Parlamenta, troškove upravljanja spojnim vodom i njegova održavanja trebalo bi prije svega pokriti ne prihodima koji proizlaze iz dodjele interkonekcije, nego ostalim prihodima koje poduzetnik koji upravlja samo spojnim vodom može ostvarivati. Potonji prihodi mogu proizlaziti iz (i.) naknade za izvršavanje obveze javne usluge u skladu s člankom 3. stavkom 6. Direktive 2009/72; (ii.) tarifa za prijenos ili distribuciju koje je odobrilo nacionalno regulatorno tijelo u skladu s člankom 37. iste direktive; ili iz (iii.) drugih odgovarajućih mehanizama u smislu članka 75. Uredbe 2015/1222.

70. Vijeće smatra da poduzetnik koji upravlja samo spojnim vodom može imati prihode različite od onih koji proizlaze iz dodjele interkonekcije.

71. Komisija ističe da se prihodi koji se upotrebljavaju za pokrivanje troškova upravljanja spojnim vodom i njegova održavanja ne upotrebljavaju u svrhe navedene u članku 16. stavku 6. prvom podstavku točki (b) Uredbe br. 714/2009 te da ništa u drugom podstavku te odredbe ne upućuje na to da se prihodi koji proizlaze iz dodjele interkonekcije mogu upotrijebiti za ostvarivanje dobiti. Komisija dalje ističe da poduzetnik koji upravlja samo spojnim vodom može imati prihode različite od onih koji proizlaze iz dodjele interkonekcije. Naime, nacionalno regulatorno tijelo može odlučiti da će se općim tarifama koje plaćaju svi korisnici nacionalnog prijenosnog sustava pokriti dio troškova povezanih sa spojnim vodovima. To je slučaj s njemačkim „Offshore‑Umlage”. Ti se troškovi mogu pokriti i subvencijama, pod uvjetom da su one u skladu s pravilima o državnim potporama.

72. Prema mojemu mišljenju, za prihode koji se upotrebljavaju za pokrivanje troškova upravljanja spojnim vodom i njegova održavanja te za ostvarivanje razumne dobiti, može se smatrati da se upotrebljavaju u svrhe navedene u članku 16. stavku 6. prvom podstavku točkama (a) i (b) Uredbe br. 714/2009. Međutim, ako poduzetnik koji upravlja samo spojnim vodom stječe i druge prihode, kako će se opisati u nastavku, troškove upravljanja spojnim vodom i njegova održavanja trebalo bi prije svega pokriti potonjim prihodima.

73. Kao prvo, čini mi se da se prihodi koji se upotrebljavaju za pokrivanje troškova upravljanja spojnim vodom i njegova održavanja upotrebljavaju u svrhu navedenu u članku 16. stavku 6. prvom podstavku točki (b) Uredbe br. 714/2009, to jest za „održavanje ili povećanje interkonekcijskih kapaciteta kroz ulaganja u mrežu, posebno u nove spojne vodove”. Naime, budući da točka (b) „posebno” obuhvaća ulaganja u nove spojne vodove, ona obuhvaća i ulaganja u postojeće spojne vodove. Osim toga, točka (b) obuhvaća ulaganja ne samo u „povećanje” interkonekcijskih kapaciteta, nego i u „održavanje” kapaciteta spojnog voda i time u uredno funkcioniranje tog spojnog voda.

74. U tom pogledu treba uputiti na članak 19. stavak 2. Uredbe (EU) 2019/943 ( 37 ), koja će s učinkom od 1. siječnja 2020. staviti izvan snage i zamijeniti Uredbu br. 714/2009. Iako Uredba 2019/943 još nije primjenjiva na glavni postupak, moglo bi biti zanimljivo primijetiti da njezin članak 19. stavak 2. točka (b), koji odgovara članku 16. stavku 6. prvom podstavku točki (b) Uredbe br. 714/2009, osobito obuhvaća „troškov[e] ulaganja u mrežu relevantn[e] za smanjenje zagušenja interkonekcijskog voda”. Troškovi održavanja spojnog voda pomažu spriječiti zagušenje, jer se zagušenje uglavnom javlja na loše održavanom spojnom vodu.

75. Kao drugo, smatram da troškovi upravljanja spojnim vodom nisu troškovi održavanja ili povećanja interkonekcijskih kapaciteta u smislu članka 16. stavka 6. prvog podstavka točke (b) Uredbe br. 714/2009. Međutim, moguće ih je smatrati troškovima nastalima u svrhu navedenu u točki (a) istog podstavka, to jest za „jamčenje stvarne raspoloživosti dodijeljenog kapaciteta”.

76. U tom pogledu ističem da, iako se sud koji je uputio zahtjev pita samo o tumačenju članka 16. stavka 6. prvog podstavka točke (b) Uredbe br. 714/2009, je za odgovor na treće i četvrto prethodno pitanje potrebno razmotriti i točku (a) tog podstavka. To je zato što su te dvije točke povezane. To je i zato što se četvrto pitanje odnosi na tumačenje članka 16. stavka 6. drugog podstavka Uredbe br. 714/2009, koji se primjenjuje samo ako se prihodi koji proizlaze iz dodjele interkonekcije ne mogu upotrijebiti u svrhe navedene u točkama (a) i/ili (b) prvog podstavka.

77. Čini mi se da troškovi upravljanja nastaju zbog dodjele kapaciteta na spojnom vodu te zbog mjera koje se poduzimaju kako bi se osigurala raspoloživost tog kapaciteta. Iz toga proizlazi da su ti troškovi obuhvaćeni svrhom navedenom u članku 16. stavku 6. prvom podstavku točki (a) Uredbe br. 714/2009. To potvrđuje članak 19. stavak 2. Uredbe 2019/943, koji predviđa da svrha navedena u točki (a) „među ostalim” uključuje naknadu za jamstvo, što znači da nije na nju ograničena ( 38 ).

78. Također mi se čini da bi troškovi u svrhe navedene u članku 16. stavku 6. prvom podstavku točkama (a) i (b) Uredbe br. 714/2009 morali uključivati razumnu dobit. U tom pogledu ističem da navod u članku 6. stavku 6. Komisijina prijedloga Uredbe br. 1228/2003 ( 39 ) da prihodi koji proizlaze iz dodjele interkonekcije „ne predstavljaju izvor dodatne dobiti za [OPS‑ove]” [neslužbeni prijevod] ne postoji u konačnoj verziji te odredbe niti u članku 16. stavku 6. Uredbe br. 714/2009. Također ističem da nacionalna regulatorna tijela, u skladu s točkom 6.4. Priloga I. Uredbi br. 714/2009, moraju provjeravati upotrebljavaju li se prihodi od zagušenja koje ostvaruju operatori spojnih vodova sukladno članku 16. stavku 6. te uredbe. Ta tijela tako mogu osigurati da iznos dobiti koju ti operatori ostvaruju nije takav da ugrožava upravljanje spojnim vodom i njegovo održavanje ili da onemogućuje ulaganja u nove interkonekcijske kapacitete ( 40 ).

79. Kao treće, rješenje predloženo u točki 72. ovog mišljenja u skladu je s ciljem članka 16. stavka 6. Uredbe br. 714/2009, koji se, kako je spomenuto u točki 42. ovog mišljenja, ne sastoji samo u povećanju interkonekcijskog kapaciteta, nego i u održavanju postojećeg kapaciteta. Osim toga, ako bi se članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 tumačio na način da zabranjuje da se prihodi koji proizlaze iz dodjele interkonekcije upotrebljavaju za upravljanje postojećim spojnim vodom i njegovo održavanje te za ostvarivanje razumne dobiti, to bi moglo ugroziti ulaganja u nove spojne vodove. Kako je spomenuto u točki 46. ovog mišljenja, tržišni subjekti mogu ulagati u nove spojne vodove kako bi ostvarili prihode od zagušenja. Međutim, ako bi se članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 tumačio na način da zabranjuje da se prihodi od zagušenja upotrebljavaju za ostvarivanje dobiti, tržišni subjekti bi izgubili interes za ulaganje. Točno je da im se, u skladu s člankom 17. Uredbe br. 714/2009, može odobriti izuzeće iz područja primjene članka 16. stavka 6. te uredbe, koje će im omogućiti da slobodno upotrebljavaju prihode od zagušenja. Međutim, izuzeća se odobravaju samo na ograničeno razdoblje ( 41 ).

80. Kao četvrto, protivno BCAB‑ovim i EI‑jevim tvrdnjama, poduzetnik koji upravlja samo spojnim vodom može imati i prihode različite od onih koji proizlaze iz dodjele interkonekcije. Kako je spomenuto u točki 72. ovog mišljenja, čini mi se, kada je to slučaj, da troškove upravljanja spojnim vodom i njegova održavanja prije svega treba pokriti tim prihodima.

81. U tom se pogledu slažem s BCAB‑om i EI‑jem da poduzetnik koji upravlja samo spojnim vodom ne može troškove upravljanja spojnim vodom i njegova održavanja pokriti naplaćivanjem tarifa mreže. To je zato što takav poduzetnik ne naplaćuje tarifu za pristup jednom od prijenosnih sustava povezanih spojnim vodom, s obzirom na to da ne upravlja nijednim od tih sustava. To je ujedno zato što ne može naplaćivati tarifu za pristup samom spojnom vodu jer bi to povećalo cijenu prekogranične razmjene električne energije u usporedbi s cijenom domaće prodaje, što bi ugrozilo ostvarenje unutarnjeg tržišta električne energije. To bi se ujedno protivilo članku 14. stavku 5. Uredbe br. 714/2009, koji zabranjuje „posebne naknade za mrežu na individualne transakcije za deklarirani provoz električne energije”. Kako je objašnjeno u uvodnoj izjavi 15. te uredbe, „[n]e bi bilo primjereno […] da posebnu tarifu plaćaju samo izvoznici ili uvoznici povrh opće naknade za pristup nacionalnoj mreži”.

82. Međutim, protivno onomu što navode BCAB i EI, poduzetnik koji upravlja samo spojnim vodom ipak može stjecati prihode različite od onih koji proizlaze iz dodjele interkonekcije.

83. U tom pogledu iz uvodne izjave 29. Uredbe br. 714/2009 proizlazi da prekogranična razmjena električne energije nije potpuno usklađena tom uredbom. Osobito, njezin članak 18. ovlašćuje Komisiju da usvoji smjernice koje se mogu odnositi na „detalj[e] pravila o trgovini električnom energijom” ( 42 ) ili na detalje u područjima pristupa trećih strana, upravljanja zagušenjem i tarifnih struktura za prijenos ( 43 ). Osim toga, tim se smjernicama treba ostvariti samo „minimalni stupanj usklađenosti koji je potreban za postizanje” ciljeva Uredbe br. 714/2009 ( 44 ).

84. Nadalje, članku 16. stavku 6. Uredbe br. 714/2009 protivno je to da se prihodi koji proizlaze iz dodjele interkonekcije koriste u svrhe različite od onih navedenih u prvom i drugom podstavku te odredbe. Nipošto mu nije protivno to da operatori spojnih vodova stječu i druge prihode ni to da se ti drugi prihodi mogu upotrebljavati u svrhe različite od jamčenja stvarne raspoloživosti dodijeljenog kapaciteta ili od održavanja ili povećanja interkonekcijskih kapaciteta kroz ulaganja u mrežu.

85. Ističem da članak 37. stavak 6. točka (c) Direktive 2009/72 predviđa da su nacionalna regulatorna tijela odgovorna za određivanje ili odobravanje metodologija ili uvjeta za pristup prekograničnim infrastrukturama, uključujući postupke upravljanja zagušenjem. Ona na toj osnovi mogu, kako Komisija ističe, odlučiti da se tarifa koja se naplaćuje svim korisnicima nacionalnog prijenosnog sustava djelomično treba upotrebljavati za pokrivanje troškova upravljanja spojnim vodovima i njihova održavanja. To bi bilo u skladu s uvodnom izjavom 15., člankom 14. stavkom 5. i ciljem Uredbe br. 714/2009 jer bi svi korisnici nacionalnog prijenosnog sustava, a ne isključivo korisnici spojnog voda, snosili troškove upravljanja tim spojnim vodom i njegova održavanja. Kako Komisija ističe, primjer takvog mehanizma je njemački „Offshore‑Umlage” (odobalna naknada), koju operatori mreža prikupljaju kao dodatak općoj mrežnoj naknadi te koja se naplaćuje svim krajnjim potrošačima spojenima na javnu mrežu. Taj „Offshore‑Umlage” pokriva troškove planiranja, izgradnje i upravljanja vodovima koji spajaju odobalne vjetroelektrane s glavnom mrežom ( 45 ).

86. Čini mi se, kako je Parlament istaknuo na raspravi, da u slučaju postojanja normativnog okvira koji predviđa naknadu koja pokriva troškove upravljanja spojnim vodovima i njihova održavanja, te troškove treba prije svega pokriti tom naknadom. Stoga, u toj situaciji, poduzetnik koji upravlja samo spojnim vodom treba prihode koji proizlaze iz dodjele interkonekcije prije svega upotrebljavati u svrhe različite od upravljanja spojnim vodom i njegova održavanja, primjerice za povećanje kapaciteta postojećeg spojnog voda ili za ulaganje u novi spojni vod. Prema mojemu mišljenju, to nalaže smisao članka 16. stavka 6. Uredbe br. 714/2009, kako je opisan u točki 43. ovog mišljenja.

87. Posljedično, odgovor na treće i četvrto pitanje treba biti da članak 16. stavak 6. prvi podstavak točke (a) i (b) Uredbe br. 714/2009 treba tumačiti na način da se prihodi koji proizlaze iz dodjele interkonekcije mogu upotrebljavati za pokrivanje troškova upravljanja spojnim vodom i njegova održavanja te za ostvarivanje razumne dobiti, podložno odobrenju od strane regulatornih tijela odnosnih država članica koja provjeravaju da iznos te dobiti nije takav da ugrožava upravljanje spojnim vodom ili njegovo održavanje odnosno ulaganja u nove interkonekcijske kapacitete. Međutim, ako je na snazi normativni okvir koji predviđa naknadu koja pokriva troškove upravljanja spojnim vodovima i njihova održavanja, članak 16. stavak 6. prvi podstavak točke (a) i (b) Uredbe br. 714/2009 treba tumačiti na način da poduzetnik koji upravlja samo spojnim vodom treba prihode koji proizlaze iz dodjele interkonekcije prije svega koristiti u svrhe različite od upravljanja spojnim vodom i njegova održavanja, primjerice za povećanje kapaciteta postojećeg spojnog voda ili za ulaganje u novi spojni vod.

D. Peto prethodno pitanje

88. Sud koji je uputio zahtjev petim pitanjem pita Sud je li članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009, ako se tu odredbu tumači na način da se primjenjuje na poduzetnika koji upravlja samo spojnim vodom te da joj je protivno to da se prihodi koji proizlaze iz dodjele interkonekcije upotrebljavaju za pokrivanje troškova upravljanja spojnim vodom i njegova održavanja te za ostvarivanje dobiti, u skladu s načelom proporcionalnosti ili bilo kojim drugim primjenjivim načelom. U odluci kojom je upućeno prethodno pitanje upućuje se na pravo na vlasništvo.

89. BCAB navodi da članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009, ako ga se tumači na način da mu je protivno to da poduzetnik koji upravlja samo spojnim vodom prihode koji proizlaze iz dodjele interkonekcije upotrebljava za upravljanje spojnim vodom i njegovo održavanje te za ostvarivanje dobiti, nije u skladu s načelom proporcionalnosti jer taj poduzetnik ne može poslovati pod tim uvjetima te ne može ostati na tržištu. EI se slaže s BCAB‑om. Španjolska i finska vlada, Parlament, Vijeće i Komisija ističu da je članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 u skladu s načelom proporcionalnosti.

90. Osim toga, BCAB tvrdi da članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 nije u skladu s njegovim pravom na vlasništvo jer onemogućuje slobodnu upotrebu prihoda od zagušenja ( 46 ). Parlament i Vijeće ističu da je ta odredba u skladu s pravom na vlasništvo. EI, španjolska i finska vlada te Komisija nisu zauzele nikakvo stajalište u tom pogledu.

91. Kao prvo, smatram da članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 jest u skladu s načelom proporcionalnosti.

92. Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da načelo proporcionalnosti kao jedno od općih načela prava Unije zahtijeva da akti njezinih institucija ne prelaze granice koje su primjerene i nužne za ostvarenje legitimnih ciljeva kojima teži predmetna uredba, pri čemu je, kad je moguće odabrati između više prikladnih mjera, potrebno odabrati onu koja je najmanje ograničavajuća, a prouzročene nepovoljnosti ne smiju biti nerazmjerne ciljevima o kojima je riječ ( 47 ).

93. Članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 može ostvariti cilj te uredbe, a to je razvijanje prekogranične razmjene električne energije kako bi se postigla veća učinkovitost, konkurentne cijene i viši standardi usluge, kako je opisano u točki 41. ovog mišljenja. Osiguravanjem toga da se određeni prihodi, to jest oni koji proizlaze iz dodjele interkonekcije, upotrebljavaju za održavanje postojećeg interkonekcijskog kapaciteta ili za ulaganje u nove kapacitete, tom se odredbom nastoji razviti prekogranična trgovina.

94. Kad je riječ o strogoj nužnosti članka 16. stavka 6. Uredbe br. 714/2009, ističem, kako je gore objašnjeno, da se toj odredbi ne protivi to da poduzetnik koji upravlja samo spojnim vodom prihode koji proizlaze iz dodjele interkonekcije upotrebljava za upravljanje spojnim vodom i njegovo održavanje (osim ako su u tu svrhu dostupni regulirani prihodi, u kojem slučaju prije svega njih treba upotrebljavati). Ne protivi joj se to da poduzetnik ostvari razumu dobit. S obzirom na široku diskrecijsku ovlast kojom zakonodavac Unije raspolaže kada njegovo djelovanje uključuje političke, ekonomske i socijalne izbore i kada treba izvršiti složene ocjene i procjene ( 48 ), smatram da članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 ne prekoračuje ono što je nužno za ostvarenje cilja kojem se teži.

95. Kao drugo, smatram da je članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 u skladu s pravom na vlasništvo, kako je utvrđeno u članku 17. stavku 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

96. Ističem da pravo na vlasništvo zajamčeno člankom 17. stavkom 1. Povelje nije apsolutno. Kako proizlazi iz članka 52. stavka 1. Povelje, ograničenja pri ostvarivanju prava koja su njome priznata moguća su ako su predviđena zakonom i ako poštuju bit tih prava i ako su, podložno načelu proporcionalnosti, potrebna i zaista odgovaraju ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba ( 49 ).

97. Ograničenje upotrebe prihoda koji proizlaze iz dodjele interkonekcije mora se smatrati predviđenim zakonom u smislu članka 52. stavka 1. Povelje jer proizlazi iz članka 16. stavka 6. Uredbe br. 714/2009 ( 50 ). Osim toga, kako Vijeće ističe, toj se odredbi ne protivi pokrivanje troškova upravljanja spojnim vodom i njegova održavanja. Njoj se ne protivi ni ostvarivanje razumne dobiti. Stoga, ona poštuje bit prava na vlasništvo. Nadalje, iz točaka 93. i 94. ovog mišljenja proizlazi da članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 ima cilj od općeg interesa, to jest razvijanje prekogranične razmjene električne energije, te da je nužan.

98. Stoga, odgovor na peto pitanje treba biti da razmatranje tog pitanja nije otkrilo nijedan čimbenik koji bi utjecao na valjanost članka 16. stavka 6. Uredbe br. 714/2009.

IV. Zaključak

99. S obzirom na navedeno, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Förvaltningsrätten i Linköping (Upravni sud u Linköpingu, Švedska) odgovori na sljedeći način: 1. Članak 16. stavak 6. Uredbe (EZ) br. 714/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o uvjetima za pristup mreži za prekograničnu razmjenu električne energije i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1228/2003 primjenjuje se u svim slučajevima u kojima osoba stječe prihode od dodjele interkonekcije, neovisno o tome je li ta osoba operator prijenosnog sustava u smislu članka 2. točke 4. Direktive 2009/72/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište električne energije i stavljanju izvan snage Direktive 2003/54/EZ. 2. Članak 16. stavak 6. prvi podstavak točke (a) i (b) Uredbe br. 714/2009 treba tumačiti na način da se prihodi koji proizlaze iz dodjele interkonekcije mogu upotrebljavati za pokrivanje troškova upravljanja spojnim vodom i njegova održavanja te za ostvarivanje razumne dobiti, podložno odobrenju od strane regulatornih tijela odnosnih država članica koja provjeravaju da iznos te dobiti nije takav da ugrožava upravljanje spojnim vodom ili njegovo održavanje odnosno ulaganja u nove interkonekcijske kapacitete. Međutim, ako je na snazi normativni okvir koji predviđa naknadu koja pokriva troškove upravljanja spojnim vodovima i njihova održavanja, članak 16. stavak 6. prvi podstavak točke (a) i (b) Uredbe br. 714/2009 treba tumačiti na način da poduzetnik koji upravlja samo spojnim vodom prihode koji proizlaze iz dodjele interkonekcije treba prije svega upotrebljavati u svrhe različite od upravljanja spojnim vodom i njegova održavanja, primjerice za povećanje kapaciteta postojećeg spojnog voda ili za ulaganje u novi spojni vod. 3. Razmatranje petog prethodnog pitanja nije otkrilo nijedan čimbenik koji bi utjecao na valjanost članka 16. stavka 6. Uredbe br. 714/2009.

( 1 ) Izvorni jezik: engleski

( 2 ) Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o uvjetima za pristup mreži za prekograničnu razmjenu električne energije i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1228/2003 (SL 2009., L 211, str. 15.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 4., str. 8.). Uredba br. 714/2009 dio je takozvanog „trećeg zakonodavnog paketa”, koji čine i Direktiva 2009/72/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište električne energije i stavljanju izvan snage Direktive 2003/54/EZ (SL 2009., L 211, str. 55.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 4., str. 29.) i Uredba (EZ) br. 713/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o osnivanju Agencije za suradnju energetskih regulatora (SL 2009., L 211, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 1., str. 253.).

( 3 ) Članak 35. stavak 1. Direktive 2009/72, na koji se upućuje u članku 2. stavku 2. točki (a) Uredbe br. 714/2009, zahtijeva da svaka država članica odredi nacionalno regulatorno tijelo. Ovlasti i dužnosti tog tijela definirane su u članku 37. Direktive 2009/72.

( 4 ) Vidjeti točku 4. odjeljka III. obrazloženja priloženog Prijedlogu uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o uvjetima za pristup mreži za prekograničnu razmjenu električne energije, koji je Komisija iznijela 13. ožujka 2001. (u daljnjem tekstu: Komisijin prijedlog) (COM(2001) 125 final). Taj je prijedlog doveo do usvajanja Uredbe (EZ) br. 1228/2003 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2003. o uvjetima za pristup mreži za prekograničnu razmjenu električne energije (SL 2003., L 176, str. 1.). Uredba br. 1228/2003 stavljena je izvan snage i zamijenjena Uredbom br. 714/2009.

( 5 ) Vidjeti točku 5.2.1. Studije u prilog Procjeni utjecaja politika tarifa za prijenos i politika prihoda od zagušenja – konačno izvješće, svibanj 2017. (u daljnjem tekstu: studija iz 2017.). Ta je studija dostupna na internetskoj stranici Komisijine Glavne uprave za energetiku.

( 6 ) Vidjeti članak 16. stavak 1. Uredbe br. 714/2009.

( 7 ) Vidjeti točku 2.1. Priloga I. Uredbi br. 714/2009.

( 8 ) Vidjeti Schoser, C., „Chapter 8. The regulation on cross‑border electricity exchanges: substantive rules”, u Jones, C. (urednik), EU Energy Law. Volume I: The Internal Energy Market, Claeys & Casteels, 2016. (t. 8.45. i 8.63.). Također vidjeti Bernaerts, I., „Chapter 1. The third internal market package and its implications for electricity and gas infrastructure in the EU and beyond”, u Vinois, J.-A. (urednik), EU Energy Law. Volume VIII: The Energy Infrastructure Policy of the European Union, Claeys & Casteels, 2014. (t. 3.2.1.).

( 9 ) Ističem da Sud nije imao priliku tumačiti odgovarajuću odredbu Uredbe br. 1228/2003, to jest njezin članak 6. stavak 6.

( 10 ) Prema EI‑jevu izvješću od 11. srpnja 2014., naslovljenom „Prihodi od zagušenja u skladu s [Uredbom br. 714/2009]” (u daljnjem tekstu: EI‑jevo izvješće o prihodima od zagušenja iz 2014.)

( 11 ) Prema EI‑jevu izvješću od 10. srpnja 2015., naslovljenom „Prihodi od zagušenja u skladu s [Uredbom br. 714/2009]” (u daljnjem tekstu: EI‑jevo izvješće o prihodima od zagušenja iz 2015.)

( 12 ) „Jamstvo” je u članku 2. točki 44. Uredbe Komisije (EU) 1222/2015 od 24. srpnja 2015. o uspostavljanju smjernica za dodjelu kapaciteta i upravljanje zagušenjima (SL 2015., L 197, str. 24.) definirano kao „jamčenje da će prava na kapacitet između zona trgovanja ostati nepromijenjena te da će u slučaju njihove izmjene biti plaćena naknada”. „Fizičko” jamstvo odnosi se na prvu alternativu, to jest na pravo na fizički prijenos električne energije kroz spojni vod (nasuprot pravu na novčanu naknadu – u iznosu koji odgovara razlici u cijeni između dviju zona – kada nema fizičkog prijenosa električne energije).

( 13 ) Presuda od 22. svibnja 2008., citiworks (C‑439/06, EU:C:2008:298, t. 46.)

( 14 ) Vidjeti članak 10. Direktive 2009/72.

( 15 ) Prema BCAB‑ovim pisanim očitovanjima.

( 16 ) Presuda Bundesgerichtshofa (Savezni vrhovni sud) od 7. svibnja 2017. (EnVR 21/16) (DE:2017:070317BENVR21.16.0)

( 17 ) Trebao bih spomenuti da su nacionalna regulatorna tijela obvezna Komisiju obavijestiti o svojim odlukama o certificiranju OPS‑ova te da Komisija izdaje mišljenje o sukladnosti tih odluka s, osobito, člankom 9. Direktive 2009/72, koji predviđa obveze razdvajanja. Dotično nacionalno regulatorno tijelo mora u što većoj mjeri uzeti u obzir Komisijino mišljenje (vidjeti članak 10. stavak 6. Direktive 2009/72 i članak 3. Uredbe br. 714/2009). U predmetnom slučaju, BNetzA je Komisiji priopćila nacrt negativne odluke o certificiranju BCAB‑a kao OPS‑a. Komisija je 23. siječnja 2014. izdala mišljenje u kojem je navela da se slaže s BnetzA‑om da, kao prvo, „Baltic Cableom, kao visokonaponskim prijenosnim vodom koji spaja švedsku i njemačku prijenosnu mrežu, mora upravljati neovisni OPS u skladu s jednim od modela razdvajanja predviđenima u [Direktivi 2009/72]” te, kao drugo, da „[BCAB] trenutno nije moguće certificirati kao operatora Baltic Cablea jer nije dokazao da zadovoljava zahtjeve u skladu s nekim od modela razdvajanja” (mišljenje na temelju članka 3. stavka 1. [Uredbe br. 714/2009] i članka 10. [Direktive 2009/72] – Baltic Cable AB, C(2014) 424) (u daljnjem tekstu: Komisijino mišljenje o certificiranju BCAB‑a). Ističem da je u tom mišljenju navedeno da je „vlasnik Baltic Cablea i da njime upravlja društvo Statkraft Energie AS, vertikalno integrirano energetsko društvo koje posluje u području proizvodnje, prijenosa i isporuke električne energije”. To je mišljenje dostupno na internetskoj stranici Komisijine Glavne uprave za energetiku.

( 18 ) Radi jasnoće, u točkama 29. do 35. ovog mišljenja sažet ću očitovanja koja su stranke iznijele u pogledu prvog i drugog prethodnog pitanja, jer su ona povezana.

( 19 ) Ističem da se stajalište Parlamenta i Vijeća o prvom i drugom pitanju može izvesti iz njihovih očitovanja, iako se ona odnose samo na peto prethodno pitanje.

( 20 ) Presuda od 10. prosinca 2018., Wightman i dr. (C‑621/18, EU:C:2018:999, t. 47.)

( 21 ) Vidjeti članak 2. stavak 2. točku (g) Uredbe br. 714/2009. Ističem da je Uredba br. 1228/2003 na snagu stupila 4. kolovoza 2003. (vidjeti članak 2. stavak 2. točku (g) i članak 15. potonje uredbe).

( 22 ) Vidjeti uvodnu izjavu 1. Uredbe br. 714/2009.

( 23 ) Vidjeti uvodnu izjavu 23. Uredbe br. 714/2009.

( 24 ) Prema Izvješću Komisijine Glavne uprave za tržišno natjecanje o istraživanju energetskog sektora od 10. siječnja 2007., „kada god postojeći kapacitet nije dovoljan, potrebno je poduzeti mjere za razvoj interkonekcijskog kapaciteta kao nužan uvjet razvoja tržišnog natjecanja i integracije tržištâ” [neslužbeni prijevod] (vidjeti točku 1049. tog izvješća, koje je dostupno na internetskoj stranici Komisijine Glavne uprave za tržišno natjecanje). Europsko vijeće je u 2014. pozvalo države članice da do 2020. ostvare interkonekciju od 10 % od svojeg proizvodnog kapaciteta (Zaključci Europskog vijeća od 23. i 24. listopada 2014.; u daljnjem tekstu: Okvir za klimatsku i energetsku politiku 2030., t. 4.). Napredak je postignut jer je 17 država članica dosegnulo taj cilj te je utvrđen novi –15 % do 2030. (Komunikacija o jačanju europskih energetskih mreža, od 23. studenoga 2017., COM(2017) 718 final, t. 4.). Drugim riječima, još uvijek postoji, kako je navedeno u točki 3. ovog mišljenja, hitna potreba za više interkonekcijskog kapaciteta.

( 25 ) U tom pogledu upućujem na studiju iz 2017. (navedenu u bilješci 5. ovog mišljenja), u kojoj stoji sljedeće: „prihodi od zagušenja su rente zbog ograničenosti resursa. Te rente nisu posljedica ‚redovnog’ poslovanja, to jest iskorištavanja prijenosne mreže, nego nastaju zbog manjka prijenosnog kapaciteta. Ti prihodi stoga imaju poseban status te je njihovo namjensko korištenje ili poseban tretman poželjan (kako je europski zakonodavac već izrazio)” (str. 96.).

( 26 ) Koja je, kako je spomenuto u bilješci 4. ovog mišljenja, stavljena izvan snage i zamijenjena Uredbom br. 714/2009.

( 27 ) Vidjeti članak 6. stavak 7. stajališta Europskog parlamenta usvojenog na prvom čitanju 13. ožujka 2002. s ciljem usvajanja uredbe Europskog parlamenta i Vijeća (EZ) br. …/2002 o uvjetima za pristup mreži za prekograničnu razmjenu električne energije (u daljnjem tekstu: izmjena koju je unio Parlament) (SL 2003., C 47 E, str. 380.). Komisijin prijedlog (naveden u bilješci 4. ovog mišljenja) nije predviđao izuzeće.

( 28 ) Vidjeti obrazloženje izmjene 18. u Izvješću Parlamenta o prijedlogu uredbe br. Europskog parlamenta i Vijeća o uvjetima za pristup mreži za prekograničnu razmjenu električne energije, od 28. veljače 2002. To je izvješće dostupno na internetskoj stranici Parlamenta.

( 29 ) Vidjeti Knops, H., i De Jong, H., „Merchant Interconnectors in the European Electricity System”, Journal of Network Industries, 2005., br. 4, str. 261. do 291. (str. 262. i 263.).

( 30 ) Također vidjeti stranicu 54. obrazloženja Izmijenjenog prijedloga uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o uvjetima za pristup mreži za prekograničnu razmjenu električne energije, koji je Komisija podnijela 7. lipnja 2006. (COM(2002) 304 final).

( 31 ) Vidjeti točku 40. ovog mišljenja. To ograničenje područja primjene izuzeća uvelo je Vijeće (vidjeti dokument Vijeća od 18. rujna 2002., br. 11915/02).

( 32 ) Upućuje se na točke 29., 31., 32. i 35. ovog mišljenja.

( 33 ) Presuda od 22. svibnja 2008., citiworks (C‑439/06, EU:C:2008:298, t. 46.)

( 34 ) Moje isticanje

( 35 ) Vidjeti točku 2.2. Radnog dokumenta službi Komisije – priloženog zakonodavnom paketu o unutarnjem tržištu električne energije i plina – procjena utjecaja, od 19. rujna 2009. (SEC(2007) 1179).

( 36 ) Iako je Parlament očitovanja iznio samo u pogledu petog prethodnog pitanja, iz tih se očitovanja može izvući i njegovo stajalište o trećem i četvrtom pitanju.

( 37 ) Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 5. lipnja 2019. o unutarnjem tržištu električne energije (SL 2019., L 158, str. 54.)

( 38 ) Vidjeti bilješku 12. ovog mišljenja.

( 39 ) Naveden u bilješci 4. ovog mišljenja

( 40 ) Primjerice, moguće je uputiti na režim „gornje i donje granice” koji primjenjuje Velika Britanija, a koji je BCAB spomenuo na raspravi. Prema tom režimu, nositelj projekta spojnog voda ne smije zaraditi više od maksimalnog prihoda („gornja granica”), ali ne smije zaraditi ni manje od minimalnog iznosa („donja granica”). I gornju i donju granicu određuje regulatorno tijelo Velike Britanije, to jest Ured za tržišta plina i električne energije. Spojni vod sve prihode koji premašuju gornju granicu prenosi nacionalnom OPS‑u, to jest društvu National Grid Electricity Transmission plc, koje pak smanjuje mrežne naknade za upotrebu tog sustava. Nasuprot tomu, ako su prihodi operatora spojnog voda niži od donje granice, OPS razliku, koju namiruje povećanim naknadama koje plaćaju korisnici prijenosnog sustava, prenosi na spojni vod. Prihode od zagušenja između gornje i donje granice operator spojnog voda može zadržati i ostvariti dobit (vidjeti Niedospial, L., „Cap and Floor Regime: The New Approach to Electricity Interconnector Regulation in Great Britain”, u Roggenkamp, M., i Banet, C., (urednici), European Energy Law Report XI, Intersentia, 2017., str. 165. do 190.). Sličan pristup usvojilo je belgijsko regulatorno tijelo, to jest Commission de Régulation de l’Électricité et du Gaz (u daljnjem tekstu: CREG) (vidjeti str. 32. do 37. i 80. do 84. Arrêté fixant la méthodologie tarifaire pour le réseau de transport d’électricité et pour les réseaux d’électricité ayant une fonction de transport pour la période régulatoire 2020‑2030 [Uredba kojom se utvrđuje metodologija za određivanje tarifa za upotrebu sustava prijenosa električne energije i elektroenergetskog sustava za regulatorno razdoblje od 2020. do 2030.], od 28. lipnja 2018., (Z)1109/10, koja je dostupna na CREG‑ovoj internetskoj stranici).

( 41 ) Vidjeti članak 17. stavak 1. Uredbe br. 714/2009.

( 42 ) Vidjeti članak 18. stavak 3. točku (b) Uredbe br. 714/2009.

( 43 ) Vidjeti članak 18. stavak 3. točku (d) Uredbe br. 714/2009, u kojem se upućuje na članak 8. stavak 6. točke (c), (g) i (k) te uredbe.

( 44 ) Vidjeti uvodnu izjavu 29. i članak 18. stavak 3. Uredbe br. 714/2009.

( 45 ) „Offshore‑Umlage” opisan je u Odluci Komisije o državnoj potpori SA.49416 – Njemačka – Smanjenja odobalne pristojbe za poduzetnike koji troše mnogo električne energije i smanjenja kogeneracijske pristojbe za električnu energiju proizvedenu iz otpadnih plinova, od 27. ožujka 2018.

( 46 ) Dodajem da su mjere Unije koje nisu u skladu s temeljnim pravima zajamčenima Poveljom, nevaljane. Vidjeti presude od 8. travnja 2014., Digital Rights Ireland i dr. (C‑293/12 and C‑594/12, EU:C:2014:238), i od 6. listopada 2015., Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650). Vidjeti također Lenaerts, K., i Gutiérrez‑Fons, J. A., ‘The Place of the Charter in the European Legal Space’, u Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. i Ward, A. (urednici), The EU Charter of Fundamental Rights. A Commentary, Hart Publishing, drugo izdanje, 2020.

( 47 ) Presuda od 11. siječnja 2017., Španjolska/Vijeće (C‑128/15, EU:C:2017:3, t. 71.)

( 48 ) Presuda od 8. lipnja 2010., Vodafone i dr. (C‑58/08, EU:C:2010:321, t. 52.)

( 49 ) Presuda od 21. svibnja 2019., Komisija/Mađarska (pravo plodouživanja na poljoprivrednom zemljištu) (C‑235/17, EU:C:2019:432, t. 88.

( 50 ) Vidjeti, po analogiji, presudu od 5. srpnja 2017., Fries (C‑190/16, EU:C:2017:513, t. 37.).