ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
66

No, primjena kriterija od četiri godine radnog staža u vezi s ponovnim razvrstavanjem članova privremenog osoblja, kao i primjena načela jednakog postupanja, na koje se EGSO pokušava pozvati (vidjeti točku 53. ove presude), ne proizlaze iz usporedne tablice koju je tužiteljica sastavila. Naime, iz te je tablice vidljivo postojanje znatnih razlika glede brzine ponovnog razvrstavanja među različitim članovima privremenog osoblja raspoređenih u tajništva triju skupina EGSO‑a. Primjera radi, glede skupine I., u koju je tužiteljica raspoređena, iz te tablice proizlazi da je jedan član privremenog osoblja napredovao za tri razreda (od AST 2 do AST 5) u jedva dvije godine, dok je drugi član osoblja postigao usporedivo napredovanje (od AST 3 do AD 6) u skoro šest godina. Isto vrijedi glede članova privremenog osoblja raspoređenih u tajništvo skupine radnika, za koje su razlike u napredovanju u karijeri još izraženije. Primjera radi, u potonjoj skupini vidljivo je da je član privremenog osoblja napredovao za dva razreda (od AST 4 do AST 6) u šest godina, dok je drugi član osoblja napredovao za tri razreda (od AST 4 do AST 7) u devetnaest godina.
26

Naime, građanin koji je podnio prijedlog za građansku inicijativu mora biti u mogućnosti razumjeti razloge zbog kojih Komisija tu inicijativu nije registrirala, tako da je Komisija, kada postupa povodom tog prijedloga, dužna ocijeniti tu inicijativu, ali i obrazložiti svoju odluku o odbijanju s obzirom na njezin utjecaj na djelotvorno ostvarivanje prava koje je propisano u Ugovoru. To proizlazi iz same prirode tog prava koje, kao što to navodi uvodna izjava 1. Uredbe br. 211/2011, jača status građana Unije i poboljšava demokratsko funkcioniranje Unije osiguravanjem sudjelovanja građana u demokratskom životu Unije (vidjeti presudu od 3. veljače 2017., Minority SafePack – one million signatures for diversity in Europe/Komisija, T‑646/13, EU:T:2017:59, t. 18. i navedenu sudsku praksu).
42

Osim toga, iako u postupcima za proglašenje žiga ništavim koji se temelje na apsolutnom razlogu za odbijanje EUIPO ograničava svoje ispitivanje na razloge i argumente koje su stranke podnijele, to ne znači da žalbeno vijeće ne može, u okviru vlastite ocjene činjenica, argumenata i dokaza koje je iznio podnositelj zahtjeva za proglašenje ništavosti, doći do drukčijeg zaključka od onoga koji je on predložio (vidjeti u tom smislu presudu od 24. listopada 2019., Rubik’s Brand/EUIPO – Simba Toys (Oblik kocke sa stranicama rešetkaste strukture), T‑601/17, neobjavljenu, EU:T:2019:765, t. 82.). U tom pogledu, iz članka 71. stavka 1. Uredbe 2017/1001 proizlazi da po žalbi koja mu je podnesena žalbeno vijeće može odlučivati u okviru nadležnosti odjela koji je donio spornu odluku i koja je stoga predmet žalbe te u tom kontekstu treba pristupiti novom cjelovitom ispitivanju osnovanosti žalbe, kako s pravne tako i s činjenične strane (vidjeti u tom smislu presude od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, t. 57.; od 4. ožujka 2020., Tulliallan Burlington/EUIPO, C‑155/18 P do C‑158/18 P, EU:C:2020:151, t. 97. i od 28. ožujka 2019., Robert Bosch/EUIPO (Simply. Connected.), T‑251/17 i T‑252/17, EU:T:2019:202, t. 27.).
1

Europska investicijska banka (EIB) zaposlila je tužitelja, osobu AM, 1. lipnja 2014. u okviru programa „Joint Assistance to Support Projects in European Regions” (Jaspers) na temelju ugovora na određeno vrijeme od jedne godine, koji je nakon toga dvaput produljen od 1. lipnja 2015. do 31. svibnja 2017., a zatim od 1. lipnja 2017. do 31. svibnja 2020.
79

To potvrđuju pripremni akti za prvu reviziju Pariške konvencije za zaštitu industrijskog vlasništva iz 1883. do koje je došlo 1900. Naime, iz materijala i zapisnika s konferencije održane u Bruxellesu od 1. do 14. prosinca 1897. i od 11. do 14. prosinca 1900. – osobito iz cjelokupne točke 1. podneska koji je podnijela njemačka delegacija na pripremnom sastanku 1. prosinca 1897., zapisnika s četvrte sjednice od 7. prosinca 1897. i zapisnika s druge sjednice od 12. prosinca 1900. (vidjeti Akti s konferencije održane u Bruxellesu od 1. do 14. prosinca 1897. i od 11. do 14. prosinca 1900., Međunarodna unija za zaštitu industrijskog vlasništva, Bern, 1901., u daljnjem tekstu: akti s konferencije u Bruxellesu, str. 169., 209. do 212. i 379. do 382.) – proizlazi da je rok prvenstva produljen sa šest na dvanaest mjeseci za pravo prvenstva koje se temelji na patentu jer je za prethodno ispitivanje kojem su podvrgnute patentne prijave, prema njemačkom, austrijskom i mađarskom zakonodavstvu, bilo potrebno više vremena. Stoga su se dotične države smatrale spriječenima pristupiti navedenoj konvenciji zbog, prema njihovu mišljenju, previše kratkog roka prvenstva za patente jer je trajanje prethodnog ispitivanja gotovo uvijek prelazilo trajanje roka prvenstva (vidjeti akte s konferencije u Bruxellesu, str. 37.). Produljenje roka prvenstva za patente predložio je Međunarodni ured Međunarodne unije za zaštitu industrijskog vlasništva „kako bi se uzele u obzir posebne potrebe zemalja u kojima se provodi prethodno ispitivanje” (vidjeti akte s konferencije u Bruxellesu, str. 144.) te je ono, nakon toga, prihvaćeno i provedeno člankom 1. točkom II. Dodatnog akta od 14. prosinca 1900. kojim se izmjenjuje Konvencija od 20. ožujka 1883. (vidjeti akte s konferencije u Bruxellesu, str. 410.).
41

Potonjom odredbom na taj se način potvrđuje suštinska veza između prihvatljivih troškova iz zahtjevâ za međuplaćanje i stope sufinanciranja koja se na njih primjenjuje. Konkretno, nije sporno da se svakim od tih zahtjeva za plaćanje uzima u obzir ukupan iznos kumulativnih prihvatljivih izdataka evidentiranih u računovodstvenom sustavu tijela za ovjeravanje do tog zahtjeva i da međuplaćanje koje treba izvršiti za predmetni zahtjev odgovara razlici između, s jedne strane, ukupnog iznosa prihvatljivih izdataka evidentiranih u računovodstvenom sustavu do tog zahtjeva, na koji se primjenjuje stopa sufinanciranja koja je bila na snazi u tom trenutku, i, s druge strane, već izvršenih međuplaćanja. To znači, što Rumunjska ne osporava, da se za tu godinu eventualna izmjena stope sufinanciranja do koje je došlo do dana podnošenja konačnog zahtjeva za međuplaćanje koji se odnosi na obračunsku godinu uzima u obzir za tu godinu te se primjenjuje na sve prihvatljive izdatke nastale tijekom te godine. Tako konačni zahtjev za međuplaćanje objedinjuje ukupan kumulativni iznos prihvatljivih troškova za obračunsku godinu o kojoj je riječ i stopu sufinanciranja koja se primjenjuje na sve te troškove.
96

Tužitelj prigovara EIB‑u da prilikom donošenja pobijanog akta nije poštovao svoju obvezu obrazlaganja. Prema njegovu mišljenju, riječ je o „pravnom aktu” koji podliježe toj obvezi na temelju članka 296. UFEU‑a i prava priznatih u članku 41. stavku 2. točki (c) te u članku 47. Povelje o temeljnim pravima. On ističe da je navedeni zaključak izveo nezavisni odvjetnik M. Szpunar u točki 49. mišljenja u predmetu TestBioTech i dr./Komisija (C‑82/17 P, EU:C:2018:837). Tužitelj smatra da obrazloženje pobijanog akta nije dostatno da bi se shvatili razlozi kojima se EIB vodio kada je izveo zaključak da sporna odluka, čiji je interno preispitivanje zatraženo, ne ispunjava određene uvjete koje valja ispuniti da bi se akt mogao smatrati „upravnim aktom” u smislu članka 2. stavka 1. točke (g) Aarhuške uredbe, to jest, s jedne strane, uvjet da je donesen „na temelju prava zaštite okoliša” i, s druge strane, uvjet da je „pravno obvezujući i ima vanjske učinke”. Tužitelj zamjera EIB‑u osobito to da u pobijanom aktu nije odgovorio na sve činjenične i pravne argumente koje je on istaknuo u zahtjevu za interno preispitivanje sporne odluke.
71

Naime, djelotvornost pravnog lijeka zahtijeva da se, kao što je to slučaj kad nikakva unutarnja žalba nije podnesena protiv predsjednikove odluke o sankciji, razmatranje suda Unije može istodobno odnositi na odluku o ponašanju i odluku o sankciji s obzirom na to da je sankcija zakonita samo ako se, kao prvo, u slučaju da je utvrđeno postupanje, to utvrđenje temelji na dostatnim dokazima, kao drugo, da je bilo predmet odgovarajuće pravne kvalifikacije i da je, kao treće, sankcija proporcionalna težini navedenog postupanja, što sve dovodi do donošenja odluka u postupku u kojem nije bilo povrede.
76

Kao prvo, Komisija smatra da OPO polazi od pretpostavke u skladu s kojom je u slučaju dugotrajne upotrebe CPAP uređaja potrebno kupiti taj uređaj kako iz medicinskih tako i iz financijskih razloga. To objašnjava zašto nije smatrano korisnim u OPO unijeti gornju granicu za naknadu troškova najma koji bi trajao više godina, s obzirom na to da do takvog najma ne bi trebalo doći.
30

Kao drugo, kao što je to Sud utvrdio na kraju svoje analize u točkama 48. do 55. presude od 12. rujna 2019., Koton Mağazacilik Tekstil Sanayi ve Ticaret/EUIPO (C‑104/18 P, EU:C:2019:724), iz tumačenja koje je Sud dao u presudi od 11. lipnja 2009., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (C‑529/07, EU:C:2009:361), a osobito iz njezine točke 53., proizlazi da, kada je utvrđeno da treća osoba istovjetan ili sličan znak upotrebljava za istovjetne ili slične proizvode ili usluge i da to može dovesti do zablude, to jest u situaciji koja se razlikuje od one u ovom predmetu, u okviru opće ocjene relevantnih okolnosti predmetnog slučaja valja ispitati je li podnositelj prijave spornog žiga za to znao. To da je treća osoba ranije upotrebljavala predmetni znak nije uvjet koji se zahtijeva člankom 52. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 207/2009 (vidjeti u tom smislu presudu od 12. rujna 2019., Koton Mağazacilik Tekstil Sanayi ve Ticare/EUIPO, C‑104/18 P, EU:C:2019:724, t. 51., 52., 69. i 70.). Stoga je znanje nositelja spornog žiga o tome da je treća osoba ranije upotrebljavala taj znak ili pitanje je li taj nositelj morao znati da je treća osoba ranije upotrebljavala predmetni znak samo jedan od relevantnih čimbenika koje treba uzeti u obzir.
71

Tako je Odjel za poništaje, pozivajući se na nužnost uzimanja u obzir relevantnih objektivnih okolnosti u svrhu primjene članka 8. stavka 1. Uredbe br. 6/2002, smatrao da takva objektivna okolnost u ovom slučaju može biti okolnost da su svi alternativni oblici predstavljeni u ovom predmetu zaštićeni svojom registracijom kao dizajn Zajednice, kao što je to bio slučaj za osporavani dizajn te se stoga ne mogu smatrati raspoloživim alternativama za konkurente (stranica 9. Odluke Odjela za poništaje). Također je važno navesti da se, kao što to proizlazi iz odluke Odjela za poništaje, on nije ograničio na to razmatranje za donošenje zaključka o primjeni članka 8. stavka 1. Uredbe br. 6/2002 nego je uzeo u obzir i druge čimbenike i, među ostalim, tužiteljevu prijavu patenta i prirodu predmetnog proizvoda koji je namijenjen jednokratnoj uporabi (stranice 9. i 10. odluke Odjela za poništaje).
65

Žalbeno vijeće i ispitivačica dokazali su da sektor hrane i pića obilježava velika raznolikost oblika i načina stavljanja etiketa na boce. Postoje, među ostalim, naborane ili glatke etikete, poput one o kojoj je riječ, kao i etiketa koje u cijelosti pokrivaju bocu ili su samo dijelom omotane oko nje, kao predmetna etiketa. Neke su etikete u cijelosti stavljene na bocu, dok su druge, poput one o kojoj je riječ, djelomično odvojene od nje. Isto tako postoje pravokutne etikete, okrugle ili one koje su, poput predmetne etikete, posudile druge geometrijske oblike. Iako nije isključeno da etiketa poput one na koju se odnosi prijava za registraciju, ili čak vrlo slična etiketa, još nije prisutna na tržištu dotičnih proizvoda, mora se međutim podsjetiti na to da novost ili originalnost nisu kriteriji relevantni za ocjenu razlikovnog karaktera žiga. Izgled i položaj predmetne etikete na boci nastavljaju se na oblike koje potrošač može obično vidjeti na tržištu. Stoga i kao što to u biti proizlazi, među ostalim, iz točaka 17. do 25. pobijane odluke, ta etiketa ni približno ne odstupa u znatnoj mjeri od standarda ili poslovne prakse sektora i samo je moguća varijanta već postojećih oblika.
110

Prema tužiteljevu mišljenju, da bi bio u skladu s načelom nediskriminacije, taj se uvjet trebao tumačiti uzimajući u obzir činjenicu da članak 4. stavak 1. Priloga VII. Pravilniku o osoblju počiva na pretpostavci da dužnosnik koji ima državljanstvo države članice ima višestruke bliske veze s tom državom. Suprotno tomu, on tvrdi da se ne može smatrati da je dužnosnik koji nije imao državljanstvo države rada tijekom desetogodišnjeg referentnog razdoblja imao u tom trenutku takve veze s tom državom. Stoga tužitelj predlaže da se u slučaju dužnosnika koji stječe državljanstvo države rada tijekom karijere pojam uobičajenog boravišta iz članka 4. stavka 1. točke (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju ne smije usko tumačiti, kao što je to slučaj dužnosnika koji je već imao to državljanstvo prije stupanja u službu. Prije bi ga trebalo tumačiti kao u okviru članka 4. stavka 1. točke (a) istog priloga u odnosu na dužnosnika koji nije imao to državljanstvo. Stoga bi dužnosnik koji je stekao državljanstvo svoje države rada nakon stupanja u službu trebao izgubiti svoju naknadu za život u inozemstvu samo ako je u njoj uobičajeno boravio pet ili više godina tijekom desetogodišnjeg referentnog razdoblja predviđenog člankom 4. stavkom 1. točkom (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju. Da je to tumačenje prihvaćeno, tužitelj ističe da je Komisija trebala utvrditi da je on uobičajeno živio izvan mjesta rada tijekom tog razdoblja te je trebao zadržati svoje pravo na naknadu za život u inozemstvu.
48

Međutim, činjenice iz te sudske prakse nastale su prije stupanja na snagu Povelje i njezina članka 41. stavka 2. točke (a), kojim se nalaže poštovanje prava svake osobe na saslušanje prije poduzimanja pojedinačne mjere koja bi na nju mogla nepovoljno utjecati. Kao što je to već istaknuto u točki 44. ove presude, poštovanje tog prava nalaže se neovisno o prirodi upravnog postupka koji vodi do donošenja pojedinačne mjere, čak i ako primjenjivi propis to ne predviđa (vidjeti u tom smislu presudu od 3. srpnja 2019., PT/EIB, T‑573/16, EU:T:2019:481, t. 265. (neobjavljena)).
32

Budući da je tužitelj dobio izričito ovlaštenje tek nakon isteka tog roka, on se ne može smatrati strankom u postupku produljenja na temelju članka 53. stavka 1. Uredbe 2017/1001 ni „strankom u postupku koji se vodi pred [EUIPO‑om]” u smislu njezina članka 104. stavka 1. Tužitelj stoga nije mogao podnijeti zahtjev za povrat u prijašnje stanje kao nositelj licencije koji je izgubio pravo i stoga se u ovom slučaju mora smatrati da je pred EUIPO‑om djelovao isključivo u ime i za račun nositelja predmetnog žiga, tako da poštovanje uvjeta iz članka 104. stavka 1. Uredbe 2017/1001 treba ispitati u odnosu na potonjeg. Stoga, kako je to pravilno iznijelo žalbeno vijeće u točki 25. pobijane odluke, tužitelj je mogao ispraviti to što nositelj nije produljio predmetni žig samo dokazujući da se to neproduljenje dogodilo unatoč činjenici da je nositelj žiga poduzeo potrebnu dužnu pažnju.
52

Kao drugo, što se tiče predmeta i cilja članka 111. SSP‑a Kosovo, valja podsjetiti da je njihov cilj da Kosovo usvoji pravnu stečevinu Unije u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga. Međutim, to usvajanje pravne stečevine uvelike je olakšano sudjelovanjem NRT‑a Kosova u radu BEREC‑a i Ureda BEREC‑a, uzimajući u obzir njihovu ulogu koja seže od pripreme do dosljedne provedbe propisa Unije u tom području. To sudjelovanje je tim više opravdano ako se tim radom želi izraditi novi propis Unije u navedenom području. U tom pogledu valja istaknuti da članak 4. stavak 4. Uredbe 2018/1971 zahtijeva da NRT‑ovi i Komisija u najvećoj mjeri uzmu u obzir sva mišljenja, smjernice, preporuke, zajednička stajališta i najbolje prakse koje je BEREC donio kako bi se osigurala dosljedna provedba regulatornog okvira Unije u području elektroničkih komunikacija. Stoga, s obzirom na to da se glavna zadaća BEREC‑a i Ureda BEREC‑a sastoji u osiguranju ujednačenosti primjene pravne stečevine Unije u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga, kao što to osobito proizlazi iz članka 3. stavka 2. i članka 4. stavka 1. točke (k) Uredbe 2018/1971, dosljedno je smatrati da sva tijela koja imaju zadaću primijeniti istu pravnu stečevinu Unije u tom području, mogu, osobito u skladu s uvjetima iz članka 35. stavka 2. Uredbe 2018/1971 sudjelovati u radu BEREC‑a i Ureda BEREC‑a.
26

To što stranke koje zahtijevaju poništenje odluke žalbenog vijeća ne osporavaju određene osnovne čimbenike iz analize vjerojatnosti dovođenja u zabludu ne dovodi u pitanje to da Opći sud može ili mora provesti nadzor njezine osnovanosti, s obzirom na to da ti čimbenici predstavljaju bitan stadij u razmatranju koje Opći sud mora provesti u izvršavanju navedenog nadzora. Stoga, kada jedna od stranaka koja zahtijeva poništenje odluke žalbenog vijeća dovodi u pitanje njegovu analizu u pogledu vjerojatnosti dovođenja u zabludu, na temelju načela međuovisnosti čimbenika koji se uzimaju u obzir, posebno sličnosti između žigova i obuhvaćenih proizvoda i usluga, Opći sud je nadležan razmotriti ocjenu koju je navedeno vijeće dalo tim čimbenicima (vidjeti u tom smislu presudu od 18. prosinca 2008., Les Éditions Albert René/OHIM, C‑16/06 P, EU:C:2008:739, t. 47.). Naime, kada se od njega zatraži da ocijeni zakonitost odluke žalbenog vijeća EUIPO‑a, Opći sud nije vezan pogrešnom ocjenom činjenica tog vijeća jer je ta ocjena dio zaključaka čija se zakonitost osporava pred Općim sudom (presuda od 18. prosinca 2008., Les Éditions Albert René/OHIM, C‑16/06 P, EU:C:2008:739, t. 48.). [omissis]
70

K tome, valja podsjetiti na to da pitanje poštuje li Opći sud pravila o teretu dokazivanja i izvođenju dokaza u području mjera ograničavanja podrazumijeva da taj sud poštuje načelo iz sudske prakse navedeno u točki 31. ove presude, koje je Sud naveo u presudi od 11. rujna 2019., HX/Vijeće (C‑540/18 P, neobjavljena, EU:C:2019:707, t. 48. do 50.), a prema kojem je, u biti, u slučaju osporavanja osnovanosti razloga za uvrštenje, teret dokazivanja na instituciji. Sud je tako presudio da nije na tužitelju teret dokazivanja postojanja dovoljnih informacija, u smislu članka 27. stavka 3. i članka 28. stavka 3. Odluke 2013/255, koje upućuju na to da tužitelj nije, ili više nije, povezan s režimom ili da na njega ne utječe ili ne predstavlja stvaran rizik izbjegavanja mjera ograničavanja donesenih u odnosu na taj režim (vidjeti u tom smislu presude od 14. lipnja 2018., Makhlouf/Vijeće, C‑458/17 P, neobjavljenu, EU:C:2018:441, t. 86. i od 11. rujna 2019., HX/Vijeće, C‑540/18 P, neobjavljenu, EU:C:2019:707, t. 50. i 51.).
35

Prvim tužbenim razlogom u svakom od predmeta tužitelj u biti tvrdi da je žalbeno vijeće, s obzirom na to da je donijelo utvrđenja iz točaka 30. do 33. ove presude, moralo obustaviti žalbene postupke kako ne bi povrijedilo članak 71. stavak 1. točku (a) Delegirane uredbe 2018/625 kao i zahtjeve jasnoće, dosljednosti i učinkovitosti na kojima se ta odredba temelji kao i načelo dobre uprave iz članka 41. stavka 2. Povelje. U suprotnom bi navedeno vijeće zloupotrijebilo svoje ovlasti. Osim toga, to vijeće nije uzelo u obzir interese stranaka, iako ima tu obvezu kada odlučuje o primjerenosti eventualne obustave postupka. Tužitelj u biti dodaje da žalbeno vijeće nije obrazložilo svoju konačnu odluku o neobustavljanju postupka iako je tu obustavu smatralo opravdanom.
127

Naime, članak 52. stavak 1. Uredbe br. 6/2002, koji predviđa da, podložno članku 25. stavcima 2. do 5. te uredbe, bilo koja fizička ili pravna osoba, kao i javno tijelo koje je za to ovlašteno može podnijeti zahtjev za proglašavanje registriranog dizajna Zajednice ništavim, ne uvjetuje dopuštenost takvog zahtjeva i, a fortiori, tužbene zahtjeve koji ga podupiru, dokazivanjem postojanja pravnog interesa ni dokazivanjem stvarnog ili potencijalnog gospodarskog interesa za brisanje osporavanog dizajna (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 25. veljače 2010., Lancôme/OHIM, C‑408/08 P, EU:C:2010:92, t. 37. do 44.). U tom pogledu, treba pojasniti da, za razliku od razloga ništavosti iz članka 25. stavka 1. točaka (c) do (g) te uredbe, na razloge ništavosti iz točaka (a) i (b) može se u načelu pozvati bilo koja fizička ili pravna osoba (presuda od 13. lipnja 2019., Visi/one/EUIPO – EasyFix (Informativna ploča za vozila), T‑74/18, EU:T:2019:417, t. 64.).
98

U tom pogledu valja podsjetiti na to da je ESLJP, tumačeći članak 6. EKLJP‑a, s jedne strane, istaknuo da je cilj načela razumnog roka osobito zaštititi optuženu osobu od prekomjernog odugovlačenja postupka i spriječiti da predugo bude u neizvjesnosti u pogledu svoje sudbine kao i spriječiti kašnjenja koja mogu ugroziti učinkovitost i vjerodostojnost sudovanja (vidjeti ESLJP, 7. srpnja 2015., Rutkowski i dr. protiv Poljske, CE:ECHR:2015:0707JUD007228710, t. 126. i navedenu sudsku praksu). Usto, ESLJP je ocijenio da je povredu tog načela moguće, među ostalim, utvrditi kad stadij istrage kaznenog postupka karakterizira niz faza neaktivnosti koje se mogu pripisati tijelima nadležnima za vođenje te istrage (vidjeti u tom smislu ELJSP, 6. siječnja 2004., Rouille protiv Francuske, CE:ECHR:2004:0106JUD005026899, t. 29. do 31.; 27. rujna 2007., Reiner i dr. protiv Rumunjske, CE:ECHR:2007:0927JUD 000150502, t. 57. do 59. i 12. siječnja 2012., Borisenko protiv Ukrajine, CE:ECHR:2012:0112JUD002572502, t. 58. do 62.).
21

Pozivajući se na presudu od 19. lipnja 2018., Baumeister (C‑15/16, EU:C:2018:464, t. 35. do 43.), ESB je naveo da, u području bonitetnog nadzora, obveza zaštite povjerljivih informacija ne mora biti zamišljena kao iznimka od općeg načela transparentnosti, nego kao opće pravilo samo po sebi. Prema njegovu mišljenju, ta pravila i opća pretpostavka povjerljivosti koja iz njih proizlazi jamče učinkovitu provedbu nadzornih djelatnosti s obzirom na to da se, kako nadzirane institucije, tako i nadležna tijela, mogu osloniti na činjenicu da se povjerljivi podaci koji su dostavljeni načelno neće objaviti. To je povjerenje ključno za učinkovitu razmjenu informacija, koja je pak ključna za dobro funkcioniranje djelatnosti bonitetnog nadzora.
12

Kao prvo, žalbeno je vijeće odbilo žalbeni razlog koji se temeljio na članku 7. stavku 1. točki (c) Uredbe 2017/1001, prema kojem je osporavani žig opisan za proizvode na koje se odnosi. Prvo, smatralo je da se relevantna javnost djelomično sastoji od šire javnosti i stručnjaka, a djelomično isključivo od stručnjaka. Ono je također smatralo da je razina pažnje potrošača srednja do visoka ovisno o vrsti proizvoda i da je, s obzirom na to da se osporavani žig sastoji od engleskih pojmova, relevantni potrošač kojeg je potrebno uzeti u obzir anglofoni potrošač.