MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØEA

od 7. rujna 2017. ( 1 )

Predmet C‑687/15

Europska komisija,

protiv

Vijeća Europske unije

„Tužba za poništenje – Vanjsko djelovanje Europske unije – Članak 218. stavak 9. UFEU‑a – Utvrđivanje stajališta koja u ime Unije treba zauzeti u tijelu osnovanom na temelju međunarodnog sporazuma – Vanjska nadležnost Europske unije – Neprikladni pravni oblik akta kojim se utvrđuju stajališta koja treba zauzeti u ime Unije – Zaključci Vijeća o Svjetskoj radiokomunikacijskoj konferenciji 2015. Međunarodne telekomunikacijske unije”

I. Uvod

1. Svojom tužbom Europska komisija od Suda zahtijeva da poništi zaključke Vijeća Europske unije donesene 26. listopada 2015. o Svjetskoj radiokomunikacijskoj konferenciji 2015. (WRC‑15) Međunarodne telekomunikacijske unije (ITU), jer je Vijeće povrijedilo članak 218. stavak 9. UFEU‑a time što je stajališta koja na temelju navedene odredbe treba zauzeti u ime Unije utvrdilo u obliku zaključaka umjesto odluke, kao što je predložila Komisija.

2. U ovom ću mišljenju objasniti razloge zbog kojih smatram da treba prihvatiti zahtjev Komisije i poništiti zaključke Vijeća od 26. listopada 2015.

II. Pravni okvir

A. Međunarodno pravo

3. Međunarodna telekomunikacijska unija (ITU) specijalizirana je institucija Ujedinjenih naroda, zadužena za informacijske i komunikacijske tehnologije. ‑ U okviru ITU‑a radiofrekvencijski spektar i putanje satelita dodjeljuju se na svjetskoj razini te se razrađuju tehnički propisi kako bi se osigurala međupovezanost mreža i tehnologija ( 2 ).

4. Na temelju svojeg Statuta, ITU se sastoji od država članica ITU‑a i članova sektora ITU‑a. Trenutačno su 193 države članice ITU‑a, među kojima su sve države članice Unije. ITU također ima oko 800 članova sektora, uglavnom subjekata privatnog sektora ili sveučilišnih ustanova. Europska unija članica je sektora ITU‑a. Iz članka 3. stavaka 2. i 3. Statuta ITU‑a proizlazi da, za razliku od država članica ITU‑a, članovi sektora ITU‑a nemaju, među ostalim, pravo glasa na svjetskim konferencijama ITU‑a ( 3 ).

5. Člankom 4. stavcima 1. i 3. Statuta ITU‑a, naslovljenim „Instrumenti Unije”, predviđa se: „1. Instrumenti Unije su: – ovaj [s]tatut Međunarodne telekomunikacijske unije, – [k]onvencija Međunarodne telekomunikacijske unije te – [u]pravni propisi. […] 3. Odredbe ovog [s]tatuta i [k]onvencije dodatno su dopunjene [u]pravnim propisima navedenim u nastavku kojima se uređuje korištenje telekomunikacija i koji obvezuju sve države članice: […] — [r]adijski propisi”.

6. Člankom 13. stavcima 1. i 2. Statuta ITU‑a, naslovljenim „Radiokomunikacijske konferencije i radiokomunikacijske skupštine”, određuje se: „1. Svjetska radiokomunikacijska konferencija može provesti djelomičnu ili, iznimno, potpunu reviziju [r]adijskih propisa i raspraviti svako drugo pitanje globalne naravi koje je u njezinoj nadležnosti te se odnosi na njezin dnevni red. Ostale aktivnosti te konferencije navedene su u [k]onvenciji. 2. Svjetske radiokomunikacijske konferencije obično se sazivaju svake tri do četiri godine, međutim, u skladu s relevantnim odredbama [k]onvencije, takva konferencija ne mora se sazvati ili se pak može sazvati dodatna konferencija.”

B. Pravo Unije

7. Člankom 10. stavkom 1. Odluke br. 243/2012/EU ( 4 ),, naslovljenim „Međunarodni pregovori”, određuje se: „1. U međunarodnim pregovorima u vezi s pitanjima spektra primjenjuju se sljedeća načela: (a) ako je predmet međunarodnih pregovora u nadležnosti Unije, stajalište Unije utvrđuje se u skladu s pravom Unije; (b) ako je predmet međunarodnih pregovora djelomično u nadležnosti Unije i djelomično u nadležnosti država članica, Unija i države članice nastoje utvrditi zajedničko stajalište u skladu sa zahtjevima načela lojalne suradnje. Za potrebe primjene točke (b) prvog podstavka, Unija i države članice surađuju u skladu s načelom jedinstva u međunarodnom zastupanju Unije i njezinih država članica.”

III. Okolnosti spora

8. Svjetska radiokomunikacijska konferencija 2015. (u daljnjem tekstu: WRC‑15) održana je u Ženevi od. 2. do 27. studenoga 2015. s ciljem revizije Radijskih propisa ( 5 ).

9. Privremeni dnevni red WRC‑15 bio je utvrđen na prethodnoj Svjetskoj radiokomunikacijskoj konferenciji, održanoj 2012. (u daljnjem tekstu: WRC‑12) ( 6 ), nakon čega je Vijeće ITU‑a donijelo konačni dnevni red za WRC‑15 ( 7 ).

10. Komisija je 29. svibnja 2015. Vijeću podnijela Prijedlog Odluke Vijeća o stajalištu koje treba zauzeti u ime Unije na WRC‑15 ( 8 ). U prijedlogu Komisije kao pravni temelj navodio se članak 114. UFEU‑a u vezi s člankom 218. stavkom 9. UFEU‑a.

11. Člankom 1. prijedloga Komisije predviđa se: „Države članice, djelujući zajednički u interesu Unije, sudjeluju u pregovorima na [s]vjetskoj radiokomunikacijskoj konferenciji 2015. Međunarodne telekomunikacijske unije u cilju revizije Radijskih propisa. Stajališta koja treba zauzeti u ime Unije u pregovorima i tijekom donošenja revizija Radijskih propisa navedena su u Prilogu ovoj Odluci. Ako se na [k]onferenciji donesu novi prijedlozi koji se odnose na predmet iz Priloga, a o kojima Unija još nije zauzela stajalište, stajalište Unije utvrđuje se na temelju koordinacije na licu mjesta prije nego što se na [k]onferenciji donesu revizije Radijskih propisa. U tim slučajevima stajalište Unije mora biti u skladu s načelima utvrđenima u Prilogu ovoj Odluci.”

12. Vijeće je na svojem 3419. sastanku, održanom 26. listopada 2015. u Luxembourgu, o WRC‑15 donijelo sljedeće zaključke (u daljnjem tekstu: pobijani akt) ( 9 ): „VIJEĆE EUROPSKE UNIJE, 1. PODSJEĆAJUĆI NA a) Odluku br. 676/2002/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o regulatornom okviru za politiku radiofrekvencijskog spektra u Europskoj zajednici; b) odredbe Okvirne direktive o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge, a posebice na njezin članak 8.a stavak 4.; c) Odluku br. 243/2012/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 14. ožujka 2012. o uspostavljanju višegodišnjeg programa za politiku radiofrekvencijskog spektra; d) zaključke Vijeća o stajalištima Europske unije na Svjetskim radiokomunikacijskim konferencijama iz 1992., 1997., 2000., 2003., 2007. i 2012.; e) važnost bežičnih tehnologija koje upotrebljavaju radiofrekvencijski spektar za postizanje ciljeva politike [Unije] u okviru vodeće inicijative strategije EU 2020. ‚Digitalni program za Europu’ kako bi se pružio brzi širokopojasni [I]nternet te za postizanje održivih gospodarskih i socijalnih koristi od jedinstvenog digitalnog tržišta; f) zaključke Vijeća od 31. svibnja 2010. o Digitalnom programu za Europu; 2. UZIMAJUĆI U OBZIR • mišljenje Skupine za politiku radiofrekvencijskog spektra (RSPG) iz veljače 2015. pod nazivom ‚Zajednički ciljevi politike za WRC‑15’; 3. IZRAŽAVA ŠIROKU POTPORU sljedećim ciljevima koje treba postići na konferenciji WRC‑15 u cilju uspješne provedbe relevantnih politika Unije: a) U okviru točke dnevnog reda 1.1.: i. utvrditi pojas 1452‑1492 MHz i susjedne pojaseve 1427‑1452 MHz i 1492‑1518 MHz za međunarodne pokretne telekomunikacije (IMT), štiteći pritom pasivne usluge ispod 1427 MHz. Tim utvrđivanjem ne isključuje se uporaba tih pojaseva za bilo koje namjene, uključujući obrambene, usluga kojima su dodijeljeni, niti se određuje prioritet u Radijskim propisima; ii. dodijeliti na ko‑primarnoj osnovi pojas 3400‑3800 MHz za mobilne usluge i utvrditi ga za IMT, uzimajući u obzir činjenicu da pojas ima važnu ulogu u satelitskoj komunikaciji; iii. poduprijeti činjenicu da neće biti promjena u dodjeli pojasa 470‑694 MHz u Europi; iv. ne dodati dodjelu na ko‑primarnoj osnovi pojaseva 5350‑5470 MHz i 5725‑5850 MHz za mobilne usluge niti utvrditi te pojaseve i pojas 5850‑5925 MHz za IMT, istovremeno i dalje proučavajući ta tri pojasa u cilju razmatranja njihove uporabe za radijske lokalne mreže i osiguravajući da je primarna uporaba u svakom slučaju zaštićena. b) U okviru točke dnevnog reda 1.2.: i. odrediti donji rub pojasa na 694 MHz i poduprijeti preporuke ITU‑R‑a u pogledu određivanja razine zaštite za uslugu radiotelevizijskog emitiranja ispod 694 MHz u skladu s rezultatima studija koje provodi [e]uropska konferencija poštanskih i telekomunikacijskih uprava; ii. osigurati uravnoteženo supostojanje bežičnog širokopojasnog sustava i radiotelevizijskog emitiranja te ne uvoditi dodatna ograničenja koja izlaze iz okvira ugovora iz Ženeve iz 2006.u pogledu zaštite emitiranja u pojasu 694‑790 MHz; iii. osigurati uravnoteženi pristup mobilnim uslugama i aeronautičkim radionavigacijskim uslugama (ARNS) na granicama istočnih država članica, kako bi se olakšalo pružanje mobilnih usluga u svim zemljama [Unije] putem odgovarajućih regulatornih odredaba radijskih propisa, zalažući se pritom za najmanje učinkovite udaljenosti između ARNS‑a i IMT‑a i podržavajući prava istočnih država članica EU‑a u tom pogledu. c) U okviru točke dnevnog reda 1.18. dodijeliti pojas 77,5‑78 GHz za radiolokacijske usluge kako bi se olakšala uporaba automobilskih radara bez uvođenja prekomjernih ograničenja te uvidjeti da bi radioastronomske postaje i dalje trebale imati zaštitu; d) U okviru točke dnevnog reda 10. podržati donošenje točke dnevnog reda za konferenciju WRC‑19 u pogledu rješavanja potreba radiofrekvencijskog spektra za mobilne sustave 5G, s naglaskom na nove dodjele iznad 6 GHz i zajednički pristup za pokretanje povezanih studija o usklađenosti prije konferencije WRC‑19; 4. POZIVA DRŽAVE ČLANICE DA: • postignu ciljeve navedene u stavku 3. i poštuju načela navedena u Odluci br. 243/2012/EU o uspostavljanju višegodišnjeg programa za politiku radiofrekvencijskog spektra tijekom pregovora o svim relevantnim izmjenama Radijskih propisa ITU‑a na konferenciji WRC‑15. 5. POZIVA KOMISIJU DA: • što prije obavijesti Europski parlament i Vijeće o rezultatima konferencije WRC‑15 i o načinima kako osigurati da se u pripremama Europske unije za sljedeću konferenciju koja se treba održati 2019. (WRC‑19) u potpunosti podupiru politike i načela Unije”.

13. Prilikom donošenja pobijanog akta, u zapisnik sastanka Vijeća unesena je sljedeća izjava Komisije: „Komisija žali zbog činjenice da je Vijeće u pripremi za Svjetsku radiokomunikacijsku konferenciju 2015. donijelo zaključke, a ne odluku, kako je predviđeno člankom 218. stavkom 9. […] UFEU‑a. Prema mišljenju Komisije, to je stajalište u suprotnosti s Ugovorom i sudskom praksom Suda. Komisija u tom pogledu zadržava sva svoja prava.”

IV. Zahtjevi stranaka

14. Komisija od Suda zahtijeva da: – poništi zaključke Vijeća o Svjetskoj radiokomunikacijskoj konferenciji 2015. (WRC‑15) Međunarodne telekomunikacijske unije (ITU), koji su doneseni 26. listopada 2015. na njegovu 3419. sastanku u Luxembourgu, – naloži Vijeću snošenje troškova.

15. Vijeće od Suda zahtijeva da: – odbije tužbu u cijelosti, – naloži Komisiji snošenje troškova.

16. Češkoj Republici, Saveznoj Republici Njemačkoj, Francuskoj Republici i Ujedinjenoj Kraljevini Velike Britanije i Sjeverne Irske dopušteno je intervenirati u potporu zahtjevu Vijeća.

V. O tužbi

A. Dopuštenost tužbe

17. Najprije, treba utvrditi da je Vijeće u svojem odgovoru na tužbu dovelo u pitanje dopuštenost ove tužbe za poništenje time što je istaknulo kako se čini da iz tvrdnji koje se navode u tužbi Komisije proizlazi da ona smatra kako pobijani akt nije trebao proizvoditi pravne učinke, a takvo stajalište, prema mišljenju Vijeća, nije u skladu s podnošenjem tužbe za poništenje protiv navedenog akta na temelju članka 263. UFEU‑a.

18. Međutim, nakon pojašnjenja koja je Komisija iznijela u replici, osobito što se tiče pravnih učinaka pobijanog akta, Vijeće je u svojem odgovoru na repliku navelo da su navedena pojašnjenja otklonila dvojbe koje je prvotno izrazilo što se tiče dopuštenosti tužbe.

19. Sljedeće napomene proizlaze iz razmjene očitovanja među strankama u pogledu dopuštenosti ove tužbe.

20. Na temelju članka 263. UFEU‑a, Sud ispituje zakonitost akata institucija „s pravnim učinkom prema trećima”. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, akti koji se mogu pobijati na temelju navedene odredbe su svi akti koje su donijele institucije, neovisno o njihovoj naravi ili obliku, a koji imaju za cilj proizvesti obvezujuće pravne učinke ( 10 ).

21. Nema nikakve sumnje da odluka Vijeća o utvrđivanju stajališta koja treba zauzeti u ime Unije, u skladu s člankom 218. stavkom 9. UFEU‑a, čini akt s pravnim učinkom u smislu članka 263. UFEU‑a ( 11 ). Takva odluka stoga može biti predmet tužbe za poništenje na temelju te posljednje odredbe.

22. U ovom slučaju, stranke se slažu da je, s jedne strane, Vijeće pobijani akt donijelo osobito u skladu s člankom 218. stavkom 9. UFEU‑a ( 12 ), iako je donesen u obliku „zaključaka”, te da je, s druge strane, cilj navedenog akta proizvesti pravne učinke jer se tim aktom, na temelju te odredbe, utvrđuju stajališta koja treba zauzeti u ime Unije na WRC‑15. U tom pogledu, Vijeće ističe da je pobijani akt „u biti” odluka Vijeća ( 13 ). K tome, treba utvrditi da nijedna od država članica koje su intervenirale u potporu zahtjevu Vijeća ne osporava dopuštenost ove tužbe.

23. U tim okolnostima, smatram da bi sporni akt trebao proizvoditi pravne učinke u smislu članka 263. UFEU‑a i da pravna kvalifikacija „zaključaka” ne može značiti da taj akt ne podliježe nadzoru zakonitosti koji na temelju navedene odredbe izvršava Sud. Podredno, dodajem da je u prošlosti Sud već presudio da je tužba protiv zaključaka Vijeća, čiji je cilj proizvesti pravne učinke, dopuštena ( 14 ).

24. Stoga zaključujem da je tužba za poništenje pobijanog akta dopuštena i da je na temelju članka 263. UFEU‑a Sud nadležan za nadzor zakonitosti navedenog akta.

25. Radi jasnoće želim napomenuti da taj zaključak nikako ne upućuje na to da akti Vijeća koji su doneseni u obliku „zaključaka” mogu općenito biti predmetom tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a.

B. Meritum

1. Predmet tužbe

26. U prilog svojoj tužbi za poništenje, Komisija ističe samo jedan tužbeni razlog prema kojem je Vijeće povrijedilo članak 218. stavak 9. UFEU‑a time što je umjesto odluke, kako je predložila Komisija, donijelo zaključke o WRC‑15 ITU‑a.

27. Najprije treba utvrditi da se Komisija i Vijeće slažu da su, s jedne strane, točke dnevnog reda WRC‑15 o kojima su u pobijanom aktu utvrđena stajališta koja treba zauzeti u ime Unije obuhvaćene vanjskom nadležnošću Unije te da, s druge strane, članak 114. UFEU‑a čini primjenjivu materijalnu osnovu, a članak 218. stavak 9. UFEU‑a primjenjivu postupovnu osnovu za donošenje navedenog akta. Te stranke usto smatraju da narav nadležnosti Unije, bez obzira na to je li isključiva ili podijeljena s državama članicama, ni na koji način ne utječe na primjenjivost članka 218. stavka 9. UFEU‑a. Međutim, navedene stranke ne slažu se u pogledu pitanja je li Vijeće pri donošenju pobijanog akta poštovalo postupovne zahtjeve previđene tom potonjom odredbom te, ako nije, koje su posljedice za valjanost navedenog akta.

28. Suprotno tome, određene države članice koje su intervenirale u potporu zahtjevu Vijeća osporavaju primjenjivost članka 218. stavka 9. UFEU‑a u ovom slučaju, pri čemu osobito tvrde da Unija nema vanjsku nadležnost potrebnu da Vijeće utvrdi stajališta koja u skladu s navedenom odredbom treba zauzeti u ime Unije u pogledu točaka dnevnog reda WRC‑15 iz pobijanog akta.

29. Najprije treba utvrditi da je, na temelju članka 40. četvrtog stavka Statuta Suda Europske unije, prijedlog za uključenje u postupak ograničen na potporu tužbenog zahtjeva jedne od stranaka. K tome, u skladu s člankom 129. stavkom 3. Poslovnika Suda, intervenijent prihvaća postupak u stanju u kojem se nalazi u trenutku njegove intervencije. U tim okolnostima, Sud je utvrdio da stranka kojoj je na temelju članka 40. Statuta Suda Europske unije dopuštena intervencija u postupak pred tim sudom ne može izmijeniti predmet spora kako je omeđen zahtjevima i tužbenim razlozima glavnih stranaka. Iz toga slijedi da su dopušteni ( 15 ) jedino argumenti intervenijenta koji ulaze u okvir određen tim zahtjevima i tužbenim razlozima.

30. Smatram da se argumentima koji se odnose na neprimjenjivost članka 218. stavka 9. UFEU‑a i nepostojanje vanjske nadležnosti Unije na koje se pozivaju države članice intervenijenti u okviru ove tužbe može izmijeniti predmet spora kako je omeđen zahtjevima i tužbenim razlozima glavnih stranaka. Naime, ti se zahtjevi i razlozi odnose isključivo na pitanje jesu li se postupovni zahtjevi predviđeni člankom 218. stavkom 9. UFEU‑a poštovali pri donošenju pobijanog akta.

31. Prema mojem mišljenju, iz toga slijedi da argumente koji se odnose na neprimjenjivost članka 218. stavka 9. UFEU‑a i nepostojanje vanjske nadležnosti Unije na koje se pozivaju države članice intervenijenti u načelu treba odmah odbiti kao nedopuštene ( 16 ). U tom pogledu, treba uzeti u obzir činjenicu da nijedna od država članica intervenijenata nije iskoristila mogućnost kojom raspolažu da, na temelju članka 263. drugog stavka UFEU‑a, podnesu tužbu za poništenje protiv pobijanog akta, tvrdeći da je Vijeće prekoračilo svoje ovlasti.

32. Radi sveobuhvatnosti i u slučaju da Sud smatra da po službenoj dužnosti treba provjeriti primjenjivost članka 218. stavka 9. UFEU‑a i vanjsku nadležnost Unije ( 17 ) u ovom slučaju, u sljedećem ću odjeljku navesti razloge zbog kojih smatram da se navedena odredba mogla primijeniti na donošenje pobijanog akta te da je Unija imala vanjsku nadležnost potrebnu da bi Vijeće donijelo navedeni akt.

2. Primjenjivost članka 218. stavka 9. UFEU‑a i postojanje vanjske nadležnosti Unije

a) Eventualna potreba za isključivom vanjskom nadležnošću Unije

33. U skladu s člankom 218. stavkom 9. UFEU‑a, Vijeće na prijedlog Komisije ili Visokog predstavnika Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku donosi odluku kojom se utvrđuju stajališta koja u ime Unije treba zauzeti u tijelu osnovanom na temelju sporazuma kada je to tijelo pozvano donositi akte koji proizvode pravne učinke, uz iznimku akata kojima se dopunjuje ili mijenja institucionalni okvir sporazuma.

34. Iz sudske prakse Suda proizlazi da se primjena članka 218. stavka 9. UFEU‑a odnosi na stajališta koja treba zauzeti u ime Unije u okviru njezina sudjelovanja, putem njezinih institucija ili eventualno posredstvom njezinih država članica koje zajednički djeluju u njezinu interesu, u donošenju akata koji proizvode pravne učinke unutar dotičnog međunarodnog tijela ( 18 ). Sud je, k tome, utvrdio da Uniju okolnost da nije stranka dotičnog međunarodnog sporazuma ne sprječava da kao takva primijeni članak 218. stavak 9. UFEU‑a ( 19 ).

35. Na temelju načela dodjeljivanja utvrđenog u članku 5. stavcima 1. i 2. UEU‑a ( 20 ), time što Vijeće donosi stajališta koja treba zauzeti u ime Unije u skladu s člankom 218. stavkom 9. UFEU‑a, pretpostavlja se postojanje vanjske nadležnosti Unije ( 21 ). Ne vidim, međutim, nijedan razlog zbog kojeg bi se trebalo smatrati da, kao što to tvrde Češka Republika i Francuska Republika, ta vanjska nadležnost mora biti nužno isključiva u smislu članka 3. stavka 2. UFEU‑a.

36. Kao prvo, tekst članka 218. stavka 9. UFEU‑a ne sadržava nikakve naznake u tom smislu.

37. K tome, ni u članku 216. UFEU‑a kojim se određuje postojanje vanjske nadležnosti Unije nije navedena razlika u pogledu toga je li vanjska nadležnost Unije podijeljena ili isključiva. Naime, tom su odredbom istodobno obuhvaćene podijeljena vanjska nadležnost i isključiva vanjska nadležnost Unije ( 22 ). U nedostatku bilo kakve suprotne naznake, treba smatrati da isto vrijedi i za članak 218. UFEU‑a, s obzirom na činjenicu da se dvije odredbe nalaze u istoj glavi V. petog dijela UFEU‑a, naslovljenoj „Međunarodni sporazumi”.

38. Kao drugo, teza prema kojoj primjenjivost tog članka ovisi o postojanju isključive vanjske nadležnosti Unije također nema osnovu u teleološkom tumačenju navedene odredbe.

39. Što se tiče konteksta i cilja članka 218. stavka 9. UFEU‑a, Sud je utvrdio da se navedenom odredbom odstupanjem od redovnog postupka opisanog u članku 218. stavcima 1. do 8. UFEU‑a za pregovore i sklapanje međunarodnog sporazuma od strane Unije predviđa pojednostavljeni postupak za utvrđivanje stajališta koja treba zauzeti u njezino ime u okviru sudjelovanja Unije u donošenju - unutar tijela koje odlučuje, a uspostavljeno je predmetnim međunarodnim sporazumom - akata o njegovoj primjeni ili provođenju ( 23 ). Drugim riječima, cilj je postupka predviđenog člankom 218. stavkom 9. UFEU‑a ubrzati i time povećati učinkovitost sudjelovanja Unije u primjeni ili provedbi postojećeg međunarodnog sporazuma. Ne vidim nijedan razlog zašto se taj pojednostavljeni postupak ne bi trebao primijeniti u slučaju podijeljene vanjske nadležnosti ( 24 ).

40. K tome, neovisno o naravi nadležnosti Unije, utvrđivanjem stajališta koja treba zauzeti u ime Unije na temelju članka 218. stavka 9. UFEU‑a može se doprinijeti osiguranju jedinstvenog međunarodnog predstavljanja Unije i država članica ( 25 ), kao i poštovanju načela lojalne suradnje, navedenog u članku 4. stavku 3. UEU‑a, onemogućavanjem državama članicama da donose jednostrane mjere koje su takve naravi da bi mogle ugroziti ostvarivanje ciljeva Unije ( 26 ). To osobito vrijedi kad, kao u ovom slučaju, Unija nema status punopravnog člana u predmetnoj međunarodnoj organizaciji, odnosno ITU‑u te je stoga u tijelima te organizacije dužna djelovati posredstvom svojih država članica ( 27 ). U tom pogledu podsjećam da je akt o utvrđivanju stajališta Unije, u skladu s člankom 218. stavkom 9. UFEU‑a, obvezujućeg karaktera za države članice u dijelu u kojem im se njime nalaže da brane navedeno stajalište ( 28 ).

41. Kao treće, teza koju zastupaju Češka Republika i Francuska Republika otežala bi obranu interesâ Unije u okviru provedbe međunarodnog sporazuma, što se teško može uskladiti s ciljem Ugovorâ, kojima se, čini mi se, želi osigurati visoki stupanj sudjelovanja Unije na međunarodnoj sceni ( 29 ).

42. Kao četvrto, iako Sud još nikad nije imao priliku izričito odlučiti o primjenjivosti članka 218. stavka 9. UFEU‑a u slučaju podijeljene nadležnosti između Unije i država članica, smatram da je to implicitno učinio u presudi Njemačka/Vijeće (C‑399/12) ( 30 ). Naime, Sud je u točki 66. navedene presude potvrdio da se Vijeće za donošenje pobijane odluke oslonilo na članak 218. stavak 9. UFEU‑a, dok je u točki 51. presude utvrdilo da se predmet odnosio na područje zajedničke poljoprivredne politike. Podsjećam da je na temelju članka 4. stavka 2. točke (d) UFEU‑a područje poljoprivrede obuhvaćeno podijeljenom nadležnošću Unije i država članica ( 31 ).

43. Zaključno, smatram, kao i Komisija i Vijeće, ( 32 ) da narav nadležnosti Unije ni na koji način ne utječe na primjenjivost članka 218. stavka 9. UFEU‑a.

b) Postojanje vanjske nadležnosti Unije

44. Na temelju članka 216. stavka 1. UFEU‑a, Unija ima vanjsku nadležnost, među ostalim, kada sklapanje sporazuma može utjecati na zajednička pravila ili promijeniti njihovo područje primjene.

45. Smatram da ne postoji nijedan razlog zbog kojeg bi se moglo pretpostaviti da Unija u ovom slučaju nema vanjsku nadležnost potrebnu da bi Vijeće utvrdilo stajališta koja treba zauzeti u ime Unije, u skladu s člankom 218. stavkom 9. UFEU‑a, kako su izražena u pobijanom aktu.

46. U tom pogledu, treba utvrditi da se stajališta utvrđena u pobijanom aktu odnose na područje upravljanja radiofrekvencijskim spektrom i uporabe radijskih frekvencija, koje je u velikoj mjeri uredio zakonodavac Unije u okviru svoje nadležnosti koja se temelji na članku 114. UFEU‑a ( 33 ). Određenim se aktima Unije u tom području izričito upućuje na radove ITU‑a o upravljanju radiofrekvencijskim spektrom te na Radijske propise ( 34 ). K tome, na temelju Odluke br. 676/2002 (Odluka o radiofrekvencijskom spektru) ( 35 ), Komisija je donijela niz tehničkih mjera kojima se predviđaju usklađeni uvjeti što se tiče raspoloživosti i učinkovite uporabe radiofrekvencijskog spektra, od kojih se neke odnose na pojaseve radijskih frekvencija iz pobijanog akta ( 36 ).

47. Što se tiče točaka dnevnog reda WRC‑15 o kojima su pobijanim aktom utvrđena stajališta koja treba zauzeti u ime Unije, Komisija je u svojem Prijedlogu Odluke Vijeća od 29. svibnja 2015. izložila razloge zbog kojih smatra da svaki od njih može izravno utjecati na pravila Unije ili promijeniti njihovo područje primjene te da su, stoga, obuhvaćeni vanjskom nadležnošću Unije na temelju članka 216. stavka 1. UFEU‑a ( 37 ).

48. Očitovanja koja su Sudu podnijele države članice intervenijenti ne mogu, prema mojem mišljenju, dovesti u pitanje ocjenu Komisije u pogledu postojanja vanjske nadležnosti Unije kako bi Vijeće utvrdilo stajališta koja na temelju članka 218. stavka 9. UFEU‑a treba zauzeti u ime Unije, kako su izražena u pobijanom aktu.

49. Kao prvo, suprotno onome što, čini se, tvrdi Savezna Republika Njemačka, postojanje vanjske nadležnosti Unije ne može ovisiti o donošenju pravnih akata Unije kojima su u potpunosti obuhvaćeni frekvencijski pojasevi iz pobijanog akta. Naime, u skladu s tekstom članka 216. stavka 1. UFEU‑a zahtijeva se samo da se sklapanjem predmetnog sporazuma „može utjecati na zajednička pravila ili promijeniti njihovo područje primjene”.

50. Što se tiče istovjetne formulacije navedene u članku 3. stavku 2. UFEU‑a ( 38 ), Sud je presudio da postoji rizik od toga da se međunarodnim obvezama država članica utječe na zajednička pravila Unije ili promijeni njihov doseg, koji je takav da se njime opravdava isključiva vanjska nadležnost Unije, kada su te obveze obuhvaćene područjem primjene navedenih pravila. U tom pogledu Sud je pojasnio da utvrđivanje takvog rizika ne pretpostavlja potpunu podudarnost područja obuhvaćenog međunarodnim obvezama i područja obuhvaćenog propisima Unije te da, osobito, takve međunarodne obveze mogu utjecati na pravila Unije ili promijeniti njihov doseg kada te obveze ulaze u područje koje je već velikim dijelom obuhvaćeno takvim pravilima ( 39 ). Smatram da se to rasuđivanje u potpunosti može prenijeti na ocjenu kojom se želi utvrditi može li sklapanje međunarodnog sporazuma utjecati na zajednička pravila Unije ili promijeniti njihovo područje primjene u smislu članka 216. stavka 1. UFEU‑a. Kao što to proizlazi iz prethodno navedenog, područje upravljanja radiofrekvencijskim spektrom i uporabe radijskih frekvencija velikim je dijelom obuhvaćeno zajedničkim pravilima Unije ( 40 ).

51. Kao drugo, što se tiče argumenata koje je Francuska Republika istaknula u pogledu uporabe radiofrekvencijskog spektra u svrhu nacionalne obrane i javne sigurnosti, treba istaknuti da, iako se aktima Unije koji se odnose na upravljanje i uporabu radiofrekvencijskog spektra ne dovodi u pitanje pravo država članica na organizaciju i uporabu njihovog spektra za potrebe javnog reda i javne sigurnosti i za obranu ( 41 ), samom činjenicom da radiofrekvencijski spektar, s općeg gledišta, utječe na funkcioniranje nacionalne obrane i na javnu sigurnost ne može se isključiti vanjska nadležnost Unije.

52. Smatram da se u okviru ove tužbe nije dokazalo da izmjene Radijskih propisa predviđene u točkama dnevnog reda WRC‑15 iz pobijanog akta imaju konkretan utjecaj na nacionalnu obranu ili javnu sigurnost država članica kojim bi se mogla isključiti nadležnost Unije.

53. Kao treće, što se tiče članka 10. Odluke br. 243/2012, na koji se pozivaju Češka Republika, Savezna Republika Njemačka i Francuska Republika, ne vidim nikakvu neusklađenost između te odredbe i primjene članka 218. stavka 9. UFEU‑a u ovom slučaju. Naime, iz članka 10. stavka 1. točke (a) Odluke br. 243/2012 proizlazi da se u okviru međunarodnih pregovora o pitanjima spektra, ako je predmet međunarodnih pregovora u nadležnosti Unije, stajalište Unije utvrđuje […] u skladu s pravom Unije ( 42 ). Upravo je to slučaj u ovom predmetu. Napominjem da se u navedenoj odredbi nigdje ne spominje narav nadležnosti Unije.

54. Suprotno onome što tvrde Češka Republika i Francuska Republika, smatram da se članak 10. stavak 1. točka (b) Odluke br. 243/2012 ne može primijeniti na donošenje pobijanog akta. Naime, ta se odredba, u skladu s njezinim tekstom, odnosi na situaciju u kojoj je predmet međunarodnog sporazuma „djelomično u nadležnosti Unije i djelomično u nadležnosti država članica”. Smatram da je ta formulacija izravan odraz sudske prakse Suda, koja se odnosi na situacije u kojima je predmet međunarodnog sporazuma djelomično u nadležnosti Unije i djelomično u nadležnosti država članica, na koju se također upućuje u uvodnoj izjavi 34. Odluke br. 243/2012 ( 43 ). Stoga smatram da se članak 10. stavak 1. točka (b) ne odnosi na slučaj podijeljene nadležnosti, već na slučaj u kojem određeni elementi međunarodnog sporazuma nisu obuhvaćeni nadležnošću Unije. Međutim, to nije slučaj u ovom predmetu.

55. Zaključno, smatram da je Unija u ovom slučaju imala potrebnu vanjsku nadležnost.

56. Nijedna stranka koja je Sudu podnijela očitovanja ne osporava da su drugi uvjeti primjene članka 218. stavka 9. UFEU‑a u ovom slučaju ispunjeni, odnosno, kao prvo, da se WRC‑15 može smatrati „tijelom osnovanim na temelju sporazuma” ( 44 ), kao drugo, da se izmjene Radijskih propisa predviđene dnevnim redom WRC‑15 mogu kvalificirati kao „akti koji proizvode pravne učinke” ( 45 ) te, kao treće, da te revizije nisu „akti kojima se dopunjuje ili mijenja institucionalni okvir sporazuma”. Također smatram da su svi uvjeti primjene članka 218. stavka 9. UFEU‑a ispunjeni.

57. Iz toga slijedi da je, prema mojem mišljenju, Vijeće bilo ovlašteno utvrditi stajališta koje treba zauzeti u ime Unije u skladu s člankom 218. stavkom 9. UFEU‑a, kako su izražena u pobijanom aktu ( 46 ).

58. Stoga treba utvrditi je li Vijeće pri donošenju pobijanog akta poštovalo postupovne zahtjeve koji proizlaze iz te odredbe.

3. Jedini tužbeni razlog

59. Svojim jedinim tužbenim razlogom Komisija tvrdi da je Vijeće, time što je donijelo pobijani akt u obliku zaključaka, umjesto u obliku odluke kako je predložila Komisija, povrijedilo članak 218. stavak 9. UFEU‑a.

60. Vijeće, sa svoje strane, tvrdi da je poštovalo navedenu odredbu pri donošenju pobijanog akta te tvrdi da činjenica da su stajališta Unije u pogledu WRC‑15 bila utvrđena u obliku zaključaka ne čini bitnu povredu postupka koja može dovesti do njihova poništenja. Prema mišljenju Vijeća, Komisija uostalom nije dokazala da bi navedena stajališta mogla biti znatno drukčija da su bila donesena u obliku odluke.

61. Zbog razloga iznesenih u nastavku, smatram da treba prihvatiti zahtjev Komisije i poništiti pobijani akt zbog povrede članka 218. stavka 9. UFEU‑a.

62. Kao prvo, valja utvrditi da, na temelju članka 218. stavka 9. UFEU‑a, stajališta koja treba zauzeti u ime Unije u smislu te odredbe Vijeće donosi u obliku „odluke”. Time što je donijelo pobijani akt u obliku zaključaka, Vijeće je stoga upotrijebilo pravni oblik drukčiji od onog koji je predviđen Ugovorom.

63. Kao i Komisija, smatram da se tu okolnost ne može smatrati pukom formalnošću. Naime, kao što ću iznijeti u nastavku, izborom pravnog oblika akta Unije određuju se, s jedne strane, narav i pravni učinci akta ( 47 ) te, s druge strane, postupak koji treba primijeniti za donošenje navedenog akta ( 48 ).

64. Kao drugo, smatram da okolnost, prema kojoj pristup koji je Vijeće slijedilo, u ovom slučaju, za utvrđivanje stajališta koja treba zauzeti u ime Unije u pogledu WRC‑15 odgovara pristupima s prethodnih Svjetskih radiokomunikacijskih konferencija ( 49 ), nije relevantna za analizu koju treba provesti u okviru ove tužbe. Naime, kao što je Sud utvrdio, samom praksom Vijeća ne može se odstupati od pravila Ugovora te se, slijedom toga, ne može uspostaviti presedan kojim se obvezuju institucije Unije ( 50 ). K tome, treba utvrditi da se prethodna praksa na koju se Vijeće poziva u većini slučajeva odnosi na razdoblje prije stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona kojim se članak 218. stavak 9. UFEU‑a uveo u sadašnjem obliku ( 51 ).

65. Kao treće, što se tiče presude IBM/Komisija ( 52 ) na koju se poziva Vijeće, treba istaknuti da se, iako je točno da je u navedenoj presudi Sud utvrdio da je oblik u kojem su akti ili odluke doneseni načelno nevažan za mogućnost njihova pobijanja tužbom za poništenje, iz toga se ne može zaključiti da je oblik akta Unije nevažan u pogledu zakonitosti predmetnog akta.

66. U tom pogledu smatram da institucija Unije odstupanjem od pravnog oblika predviđenog Ugovorima čini bitnu povredu postupka koja može dovesti do poništenja akta, osobito kad postoji opasnost da to odstupanje može stvoriti neizvjesnosti u pogledu naravi navedenog akta ili postupka koji treba primijeniti za njegovo donošenje. Naime, u takvom je slučaju ugrožena pravna sigurnost te je Sud onemogućen u potpunosti izvršiti sudski nadzor zakonitosti predmetnog akta ( 53 ).

67. Smatram da su takve neizvjesnosti stvarno prisutne u ovom slučaju. Osobito smatram, zbog razloga navedenih u nastavku, da je izbor Vijeća da donese pobijani akt u obliku zaključaka, umjesto u obliku odluke, stvorio znatne neizvjesnosti, s jedne strane, što se tiče naravi navedenog akta i, s druge strane, u odnosu na postupak koji treba primijeniti za njegovo donošenje.

a) Neizvjesnosti u pogledu naravi pobijanog akta

68. U članku 288. UFEU‑a razlikuju se različite vrste pravnih akata Unije te se svakom dodjeljuju vlastite značajke u pogledu njegova dosega, primjenjivosti i pravnih učinaka. Stoga se narav akta Unije mora moći jasno utvrditi.

69. Međutim, u ovom slučaju, očitovanja država članica intervenijenata svjedoče, prema mojem mišljenju, o postojanju znatne neizvjesnosti u pogledu naravi pobijanog akta.

70. Prema tome, dok Vijeće smatra da je pobijani akt „u biti” odluka Vijeća o utvrđivanju stajališta koja treba zauzeti u ime Unije u skladu s člankom 218. stavkom 9. UFEU‑a, Češka Republika, Francuska Republika i Savezna Republika Njemačka tu tvrdnju osporavaju. Naime, prve dvije države smatraju da je navedeni akt zajedničko stajalište Unije i država članica koje je doneseno u skladu s člankom 10. stavkom 1. točkom (b) Odluke br. 243/2012, dok posljednje navedena država smatra da su to zaključci Vijeća. K tome, Vijeće smatra da je pobijani akt obvezujućeg karaktera, dok Češka Republika smatra da je navedeni akt pravno obvezujući samo u određenim dijelovima koji obuhvaćaju aspekte koji su, prema mišljenju tog intervenijenta, u nadležnosti Unije. Savezna Republika Njemačka sa svoje strane smatra da pobijani akt čini neobvezujuće zaključke ( 54 ).

71. Stoga valja utvrditi da se Vijeće i države članice intervenijenti nikako ne slažu ni u pogledu pitanja je li pobijani akt zapravo akt Unije ili „mješoviti” akt koji su zajedno donijele Unija i države članice ni u pogledu obvezujućeg učinka navedenog akta.

72. Iako smatram da nema nikakve sumnje da pobijani akt jest akt institucije Unije, odnosno Vijeća, kao što proizlazi iz samog naslova navedenog akta, te da bi trebao proizvoditi pravne učinke ( 55 ), prema mojem mišljenju, i dalje postoje neizvjesnosti u pogledu točne naravi tog akta. Te su neizvjesnosti tim veće jer je Vijeće pri donošenju pobijanog akta odlučilo odstupiti od pravnog oblika koji je predložila Komisija ( 56 ), odnosno oblika koji se izričito predviđa člankom 218. stavkom 9. UFEU‑a ( 57 ). K tome, treba uzeti u obzir činjenicu da, iako obvezujući karakter odluke Vijeća izravno proizlazi iz članka 288. UFEU‑a ( 58 ), u Ugovorima se ne navodi koje učinke mogu imati zaključci Vijeća. Naime, kao što je istaknula Komisija, time što je pobijani akt donijelo u obliku zaključaka, Vijeće je odabralo pravni oblik koji nije predviđen Ugovorima i koji se općenito upotrebljava za akte neobvezujućeg karaktera ( 59 ).

73. Neizvjesnosti utvrđene u pogledu naravi pobijanog akta, prema mojem mišljenju, ne mogu se otkloniti analizom sadržaja navedenog akta.

74. Kao prvo, kao što naglašava Komisija, suprotno njezinu Prijedlogu od 29. svibnja 2015. kojim se upućivalo na članak 218. stavak 9. UFEU‑a ( 60 ), zaključci koje je Vijeće donijelo 26. listopada 2015. ne sadržavaju nikakvu naznaku njihove materijalne ili postupovne pravne osnove ( 61 ).

75. Prema sudskoj praksi Suda, obveza navođenja pravne osnove akta obuhvaćena je obvezom obrazloženja, utvrđenom u članku 296. UFEU‑a, kojom se želi osigurati da, s jedne strane, Sud može izvršavati svoj sudski nadzor te da, s druge strane, države članice, kao i zainteresirane treće strane, budu upoznate s uvjetima u kojima su institucije Unije primijenile Ugovor ( 62 ).

76. Sud je također presudio da se zahtjevom pravne sigurnosti nalaže da svaki akt koji stvara pravne učinke crpi svoju obvezujuću snagu iz odredbe prava Unije koju se treba izričito navesti kao pravnu osnovu i kojom se propisuje pravni oblik akta ( 63 ). Iako je točno da izostavljanje upućivanja na točnu odredbu Ugovora ne može činiti bitnu povredu kada se pravna osnova akta može utvrditi na temelju njegovih drugih elemenata, takvo izravno navođenje nužno je međutim kada u slučaju njegova izostanka za zainteresirane subjekte i Sud nije izvjesno koja je točna pravna osnova ( 64 ).

77. Ovaj predmet, prema mojem mišljenju, obuhvaća upravo taj potonji slučaj. Naime, iz očitovanja država članica intervenijenata jasno je da su zainteresirane strane prepuštene neizvjesnosti u pogledu točne pravne osnove pobijanog akta te, stoga, naravi navedenog akta.

78. Kao drugo, terminologijom upotrijebljenom u pobijanom aktu samo se, prema mojem mišljenju, pojačava neizvjesnost u pogledu njegove naravi. Naime, iako iz naslova i članka 1. Prijedloga Komisije od 29. svibnja 2015. proizlazi da se taj prijedlog odnosi na stajališta koja treba zauzeti u ime Unije na WRC‑15 ( 65 ), zaključcima koje je Vijeće donijelo 26. listopada 2015. samo se, kao što tvrdi Komisija, „izražava širok[a] potpor[a]” ciljevima utvrđenima u navedenim zaključcima te se „poziva države članice da postignu [te] ciljeve […] i poštuju načela navedena u Odluci br. [243/2012] tijekom pregovora o svim relevantnim izmjenama Radijskih propisa ITU‑a na konferenciji WRC‑15” ( 66 ).

79. Smatram da, s obzirom na to da je Vijeće odlučilo donijeti pobijani akt u pravnom obliku drukčijem od onog koji je predviđen člankom 218. stavkom 9. UFEU‑a te da nije navelo navedenu odredbu kao pravnu osnovu tog akta, „ublaženi” izrazi koji se koriste u pobijanom aktu, osobito u usporedbi s onima koji se koriste u prijedlogu koji je podnijela Komisija, mogu pojačati neizvjesnosti u pogledu naravi navedenog akta te, stoga, u pogledu opsega obveza država članica, na temelju prava Unije, da brane stajališta utvrđena pobijanim aktom ( 67 ).

b) Neizvjesnosti u pogledu postupka koji je trebalo primijeniti za donošenje pobijanog akta

80. Odlukom Vijeća da donese pobijani akt u obliku zaključaka, umjesto u obliku odluke, također su stvorene neizvjesnosti što se tiče postupka koji je trebalo primijeniti za njegovo donošenje.

81. U skladu s člankom 218. stavkom 9. UFEU‑a, odluke o utvrđivanju stajališta koja treba zauzeti u ime Unije donosi Vijeće na prijedlog Komisije ili visokog predstavnika Unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku. K tome, iz sudske prakse Suda proizlazi da na temelju članka 16. stavka 3. UEU‑a Vijeće donosi takve odluke u skladu s postupkom glasovanja kvalificiranom većinom ( 68 ).

82. Suprotno tome, u Ugovorima ništa nije navedeno u pogledu postupka koji treba primijeniti za donošenje zaključaka Vijeća jer se radi o pravnom obliku koji nije predviđen Ugovorima ( 69 ).

83. Međutim, u ovom predmetu Vijeće tvrdi da, iako je pobijani akt donesen u obliku zaključaka, postupak predviđen člankom 218. stavkom 9. UFEU‑a bio je itekako primjenjiv za donošenje navedenog akta te je stvarno primijenjen.

84. Smatram da se taj argument ne može prihvatiti.

85. U tom pogledu treba podsjetiti da je Ugovorima uveden sustav podjele nadležnosti između različitih institucija Unije, kojim se svakoj instituciji dodjeljuje njezinu ulogu u institucionalnoj strukturi Unije i ostvarenju zadataka koji su joj dodijeljeni. Članak 13. stavak 2. UEU‑a tako propisuje da svaka institucija Unije djeluje u granicama ovlasti koje su joj dodijeljene Ugovorima i u skladu s njima određenim postupcima, uvjetima i ciljevima. Ta odredba odraz je načela institucionalne ravnoteže, koje obilježava institucionalnu strukturu Unije, a koje podrazumijeva da svaka institucija izvršava svoje ovlasti uz poštovanje ovlasti drugih institucija ( 70 ).

86. U tim je okolnostima Sud u više navrata presudio da su pravila koja se tiču formiranja volje institucija Unije ustanovljena Ugovorima i nisu na diskreciji ni država članica ni samih institucija ( 71 ). Smatram da to rasuđivanje također vrijedi za pravila iz Ugovorâ kojima se propisuje pravni oblik koji akt Unije mora imati ( 72 ).

87. Iz toga slijedi da institucije Unije nisu slobodne odabrati određene elemente postupaka predviđenih Ugovorima koji im odgovaraju, zanemarujući pritom druge. U ovom se predmetu dobro prikazuju razlozi zbog kojih je takav pristup „à la carte” neodrživ. Naime, okolnost da je Vijeće odstupilo od pravnog oblika predviđenog člankom 218. stavkom 9. UFEU‑a izaziva sumnje u pogledu postupka koji je trebalo primijeniti za donošenje pobijanog akta, osobito što se tiče uloge Komisije i pravila glasovanja u Vijeću.

88. Što se tiče, kao prvo, uloge Komisije, najprije se postavlja pitanje može li se zaista smatrati da je pobijani akt donesen „na prijedlog Komisije”, kao što se predviđa člankom 218. stavkom 9. UFEU‑a, s obzirom na to da navedeni akt ima drukčiji pravni oblik od onog iz prijedloga koji je podnijela Komisija ( 73 ). K tome, je li Komisija bila dužna podnijeti prijedlog zaključaka Vijeća ili takav prijedlog treba izraditi i podnijeti predsjedništvo Vijeća, kao što je općenito praksa za zaključke Vijeća? Naposljetku, ima li Komisija pravo izmijeniti svoj prijedlog, u skladu s člankom 293. stavkom 2. UFEU‑a, ili ga povući, nakon što je Vijeće izmijenilo pravni oblik akta?

89. Kao što pokazuju ova pitanja, pristupom koji je primijenilo Vijeće dovedena je u pitanje uloga Komisije u donošenju pobijanog akta te je, stoga, ugrožena institucionalna ravnoteža uspostavljena Ugovorima.

90. Što se tiče, kao drugo, pravila glasovanja u Vijeću, ono priznaje da je, s jedne strane, glasovanje kvalificiranom većinom „u načelu” bilo primjenjivo na donošenje pobijanog akta. S druge strane, Vijeće je stvarno odabralo, kao što tvrdi Komisija, pravni oblik koji se općenito upotrebljava za akte koje Vijeće donosi putem „konsenzusa”. K tome, Vijeće ističe da se visokim stupnjem konvergencije koji postoji među državama članicama, u pogledu ciljeva koje Unija želi postići na WRC‑15, omogućilo jednoglasno postizanja dogovora, nakon što su otklonjene zadrške određenih država članica u Odboru stalnih predstavnika (Coreper). Naposljetku, Vijeće dodaje da, s obzirom na to da Komisija na raspravama koje su dovele do donošenja pobijanog akta nije izmijenila svoj prijedlog kako bi u obzir uzela izmjene u pogledu kojih se gotovo postigao dogovor u Vijeću, iz članka 293. stavka 1. UFEU‑a proizlazi da Vijeće mora odlučiti jednoglasno ( 74 ).

91. Argumenti Vijeća ne mogu se prihvatiti.

92. Točno je da se Ugovorima ne protivi da akt, koji treba donijeti u skladu s postupkom glasovanja kvalificiranom većinom, prema potrebi bude donesen uz potporu svih država članica ( 75 ). K tome, itekako sam svjestan da predsjedništvo Vijeća u duhu dobre suradnje mora uzeti u obzir i prihvatiti u najvećoj mogućoj mjeri, tijekom pregovora koji se vode u okviru postupka glasovanja kvalificiranom većinom, zahtjeve delegacija država članica koje na temelju Ugovorâ nemaju pravo blokirati donošenje predmetnog akta.

93. Međutim, ostaje činjenica da Vijeće kvalificiranjem akta kao „zaključaka” ne smije stvarati neizvjesnosti za države članice u pogledu njihove mogućnosti da blokiraju donošenje navedenog akta. Naime, učinak takvog pristupa može biti da se postupak glasovanja kvalificiranom većinom zaobiđe ili učini bespredmetnim te, stoga, ugrozi učinkovitost postupka glasovanja u Vijeću ( 76 ). Smatram da je taj rizik osobito izražen kada, kao u ovom slučaju, Vijeće odstupa od pravnog oblika koji je izričito predviđen Ugovorima donošenjem akta u obliku zaključaka umjesto u obliku odluke.

94. U tim okolnostima želim istaknuti da je izbor između postupka glasovanja kvalificiranom većinom i postupka jednoglasnog glasovanja ili glasovanja konsenzusom vrlo važan jer taj izbor može imati posljedice za određivanje sadržaja predmetnog akta ( 77 ). Kao što je pravilno istaknula nezavisna odvjetnica E. Sharpston, „[o]dluka s kojom su svi suglasni ili kojoj se nitko ne protivi nije nužno identična odluci s kojom se može suglasiti kvalificirana većina. Na primjer, sadržaj odluke za koji se može postići kvalificirana većina možda je potrebno razblažiti kako bi on bio odobren jednoglasno ili bez ičijeg protivljenja” ( 78 ).

95. S obzirom na sva prethodna razmatranja, smatram da, u okolnostima ovog slučaja, time što je odstupilo od pravnog oblika predviđenog Ugovorima, Vijeće je stvorilo neizvjesnosti u pogledu naravi pobijanog akta i u pogledu postupka koji treba primijeniti za njegovo donošenje, tako da to odstupanje čini povredu članka 218. stavka 9. UFEU‑a koja može dovesti do poništenja akta.

96. Stoga zaključujem da valja prihvatiti jedini tužbeni razlog na koji se pozvala Komisija i poništiti zaključke Vijeća od 26. listopada 2015.

VI. Troškovi

97. U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Ako Sud prihvati moj prijedlog, u postupku neće uspjeti Vijeće te stoga toj stranci treba naložiti snošenje troškova, ako Komisija postavi takav zahtjev. U skladu s člankom 140. stavkom 1. Poslovnika, države članice koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove.

VII. Zaključak

98. S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da: – poništi zaključke Vijeća Europske unije donesene 26. listopada 2015.o Svjetskoj radiokomunikacijskoj konferenciji 2015. (WRC‑15) Međunarodne telekomunikacijske unije (ITU), – naloži Vijeću snošenje troškova i – presudi da Češka Republika, Savezna Republika Njemačka, Francuska Republika te Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske snose vlastite troškove.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) U pogledu svrhe ITU‑a vidjeti članak 1. njezina Statuta, koji je donesen na dodatnoj konferenciji opunomoćenika 1992. u Ženevi (Švicarska), s izmjenama koje su donesene na konferencijama opunomoćenika 1994. u Kyotu (Japan), 1998. u Minneapolisu (Sjedinjene Američke Države), 2002. u Marakešu (Maroko), 2006. u Antaliji (Turska) i 2010. u Guadalajari (Meksiko) (u daljnjem tekstu: Statut ITU‑a).

( 3 ) Prema mišljenju Komisije, na temelju članka 3. stavka 2. Statuta ITU‑a, Europskoj uniji, s obzirom na to da sudjeluje kao članica sektora, za razliku od punopravnih članica, nije dopušteno iznositi stajališta na konferencijama i sastancima ITU‑a, uključujući konferencije na kojima se pregovara o pravno obvezujućim aktima.

( 4 ) Odluka Europskog parlamenta i Vijeća od 14. ožujka 2012. o uspostavljanju višegodišnjeg programa za politiku radiofrekvencijskog spektra (SL 2012., L 81, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 41., str. 290.)

( 5 ) U pogledu Radijskih propisa, vidjeti točku 5. ovog mišljenja.

( 6 ) Vidjeti Rezoluciju 807 (WRC‑12), koju je WRC‑12 donio 2012. u Ženevi, naslovljenu „Dnevni red [s]vjetske radiokomunikacijske konferencije 2015.”.

( 7 ) Vidjeti Rezoluciju 1343 (C12) Vijeća ITU‑a, naslovljenu „Mjesto, vrijeme i dnevni red [s]vjetske radiokomunikacijske konferencije (WRC‑15)”.

( 8 ) Prijedlog Odluke Vijeća od 29. svibnja 2015. o stajalištu koje treba zauzeti u ime Europske unije na [s]vjetskoj radiokomunikacijskoj konferenciji 2015. (WRC‑15) Međunarodne telekomunikacijske unije (ITU) (COM(2015) 234 final).

( 9 ) Zaključci Vijeća od 26. listopada 2015. o Svjetskoj radiokomunikacijskoj konferenciji 2015. (WRC‑15) Međunarodne telekomunikacijske unije (ITU) (ST 13460 2015 INIT) (2015/0119 (NLE)) (ovdje navedeni bez bilješki)

( 10 ) Vidjeti presudu od 19. studenoga 2013., Komisija/Vijeće (C‑63/12, EU:C:2013:752, t. 28. i navedena sudska praksa). Vidjeti također presudu od 11. studenoga 1981.IBM/Komisija (60/81, EU:C:1981:264, t. 9.), iz koje proizlazi da je oblik u kojem su akti ili odluke doneseni načelno nevažan za mogućnost njihova pobijanja tužbom za poništenje.

( 11 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 1. listopada 2009., Komisija/Vijeće (C‑370/07, EU:C:2009:590, t. 44.), iz koje proizlazi da takva odluka proizvodi obvezujuće pravne učinke, u dijelu u kojem se njome utvrđuje stajalište Unije u okviru predmetnog tijela i da je obvezujućeg karaktera, s jedne strane, za Vijeće i Komisiju, i, s druge strane, za države članice u dijelu u kojem im se tom odlukom nalaže da brane navedeno stajalište.

( 12 ) Prema mišljenju stranaka, članak 114. UFEU‑a čini materijalnu osnovu, a članak 218. stavak 9. UFEU‑a postupovnu osnovu pobijanog akta. Vidjeti točku 27. ovog mišljenja.

( 13 ) Vidjeti točku 70. ovog mišljenja.

( 14 ) Presuda od 13. srpnja 2004., Komisija/Vijeće (C‑27/04, EU:C:2004:436, t. 44. do 51.)

( 15 ) Presuda od 7. listopada 2014., Njemačka/Vijeće (C‑399/12, EU:C:2014:2258, t. 27.)

( 16 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 7. listopada 2014., Njemačka/Vijeće (C‑399/12, EU:C:2014:2258, t. 25. do 28.).

( 17 ) Vidjeti u tom pogledu presudu od 13. srpnja 2000., Salzgitter/Komisija (C‑210/98 P, EU:C:2000:397, t. 55. do 57.), na koju se poziva Savezna Republika Njemačka, o obvezi suda Unije da po službenoj dužnosti istakne nepoštovanje roka prijave potpore, u dijelu u kojem je riječ o utvrđenju koje se odnosi na ovlast Komisije da odobri odgovarajuću potporu. Vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija u predmetu British Airways/Komisija (C‑122/16 P, EU:C:2017:406, t. 100. i bilješka 54.).

( 18 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2015., Vijeće/Komisija (C‑73/14, EU:C:2015:663, t. 63.).

( 19 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 7. listopada 2014., Njemačka/Vijeće (C‑399/12, EU:C:2014:2258, t. 55.).

( 20 ) Poštovanje načela dodjeljivanja potrebno je za unutarnje i za međunarodno djelovanje Unije. Vidjeti mišljenje 2/94 (Pristupanje Zajednice EKLJP‑u [Konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda]), od 28. ožujka 1996. (EU:C:1996:140, t. 24.).

( 21 ) Vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Szpunara u predmetu Njemačka/Vijeće (C‑600/14, EU:C:2017:296, t. 60.).

( 22 ) U pogledu razlike između, s jedne strane, postojanja vanjske nadležnosti Unije određene člankom 216. stavkom 1. UFEU‑a, te, s druge strane, eventualne isključive naravi te nadležnosti, određene člankom 3. stavkom 2. UFEU‑a, vidjeti mišljenje nezavisne odvjetnice E. Sharpston u mišljenju 2/15 ((Sporazum o slobodnoj trgovini sa Singapurom), EU:C:2016:992, t. 64.) i mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Szpunara u predmetu Njemačka/Vijeće (C‑600/14, EU:C:2017:296, t. 80.). Vidjeti također, iako manje izričito, mišljenje 2/15 od 16. svibnja 2017. (EU:C:2017:376, t. 171. i 172.), mišljenje 1/13 (Pristup trećih država Haaškoj konvenciji) od 14. listopada 2014. (EU:C:2014:2303, t. 67. do 74.) i mišljenje 2/91 (Konvencija ITU‑a br. 170) od 19. ožujka 1993. (EU:C:1993:106, t. 7.).

( 23 ) Presuda od 6. listopada 2015., Vijeće/Komisija (C‑73/14, EU:C:2015:663, t 64. i 65.). Vidjeti, također, Rosas, A., „Recent Case Law of the European Court of Justice Relating to Article 218 TFEU”, The EU as a Global Actor Bridging Legal Theory and Practice – Liber Amicorum in Honour of Ricardo Gosalbo Bono, urednici Czuczai, J., i Naert, F., Brill/Nijhoff, 2017., str. 370. i 371. Što se tiče nastanka članka 218. stavka 9. UFEU‑a, vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika Cruza Villalóna u predmetu Njemačka/Vijeće (C‑399/12, EU:C:2014:289, t. 39. do 52.) te mišljenje nezavisne odvjetnice E. Sharpston u predmetu Vijeće/Komisija (C‑73/14, EU:C:2015:490, t. 69. do 74.).

( 24 ) U skladu s člankom 2. stavkom 2. UFEU‑a, kada je Ugovorima Uniji u određenom području dodijeljena nadležnost koju ona dijeli s državama članicama, pravno obvezujuće akte u tom području mogu donositi i usvajati Unija i države članice. Države članice svoju nadležnost izvršavaju u onoj mjeri u kojoj Unija ne izvršava svoju nadležnost. Vidjeti također u tom smislu presudu od 14. srpnja 1976., Kramer i dr. (3/76, 4/76 i 6/76, EU:C:1976:114, t. 39. i 40.).

( 25 ) U pogledu zahtjeva za jedinstvenim međunarodnim predstavljanjem Unije i država članica u slučaju kada je predmet međunarodnog sporazuma dijelom obuhvaćen nadležnošću Unije, a dijelom nadležnošću država članica, vidjeti mišljenje 2/00 (Kartagenski protokol o biološkoj sigurnosti) od 6. prosinca 2001. (EU:C:2001:664, t. 18. i navedena sudska praksa) te presudu od 20. travnja 2010., Komisija/Švedska (C‑246/07, EU:C:2010:203, t. 73.). Vidjeti općenitije mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija u predmetu Komisija/Vijeće (C‑28/12, EU:C:2015:43, t. 58. do 63. i navedena sudska praksa).

( 26 ) Vidjeti u tom pogledu treći stavak te potonje odredbe, u skladu s kojom države članice olakšavaju ostvarivanje zadaća Unije i suzdržavaju se od svake mjere koja bi mogla ugroziti postizanje ciljeva Unije. Vidjeti također presudu od 20. travnja 2010., Komisija/Švedska (C‑246/07, EU:C:2010:203, t. 71. i navedena sudska praksa), u kojoj je Sud pojasnio da se dužnost lojalne suradnje općenito primjenjuje te da ne ovisi ni o tome je li predmetna nadležnost Unije isključiva ni o eventualnom pravu država članica da preuzmu obveze prema trećim zemljama.

( 27 ) Vidjeti točku 4. ovog mišljenja. Vidjeti također presudu od 12. veljače 2009., Komisija/Grčka (C‑45/07, EU:C:2009:81, t. 31.), iz koje proizlazi da se time što Unija nema status članice međunarodne organizacije ne sprječava učinkovito izvršavanje njezine vanjske nadležnosti, osobito posredstvom zajedničkog djelovanja država članica u interesu Unije.

( 28 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 1. listopada 2009., Komisija/Vijeće (C‑370/07, EU:C:2009:590, t. 44.) i bilješku 11. ovog mišljenja.

( 29 ) Vidjeti osobito članak 3. stavak 5. i članak 21. UEU‑a. Vidjeti također članak 220. UFEU‑a.

( 30 ) Presuda od 7. listopada 2014., Njemačka/Vijeće (C‑399/12, EU:C:2014:2258)

( 31 ) Vijeće je u navedenom predmetu smatralo da Unija na temelju članka 3. stavka 2. UFEU‑a ima isključivu vanjsku nadležnost u područjima obuhvaćenima pobijanom odlukom, dok su Savezna Republika Njemačka i države članice intervenijenti smatrali da je nadležnost Unije podijeljene naravi. Vidjeti presudu od 7. listopada 2014., Njemačka/Vijeće (C‑399/12, EU:C:2014:2258, t. 34. i 43.).

( 32 ) Vidjeti točku 27. ovog mišljenja.

( 33 ) Vidjeti osobito članke.8.a do 9.b Direktive 2002/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva) (SL 2002., L 108, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 49., str. 25.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/140/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. (SL 2009., L 337, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 68., u daljnjem tekstu: Direktiva 2002/21); članke 5. do 8. i članke 10. do 14. Direktive 2002/20/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o ovlaštenju u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (Direktiva o ovlaštenju) (SL 2002., L 108, str. 21.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 53., str. 62.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/140; Odluku br. 676/2002/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o regulatornom okviru za politiku radiofrekvencijskog spektra u Europskoj zajednici (Odluka o radiofrekvencijskom spektru) (SL 2002., L 108, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 38., str. 63.), te Odluku br. 243/2012. Vidjeti, k tome, Direktivu Vijeća 91/287/EEZ od 3. lipnja 1991. o frekvencijskom pojasu predviđenom za koordinirano uvođenje digitalnih europskih bežičnih telekomunikacija (DECT) u Zajednicu (SL 1991., L 144, str. 45.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 35., str. 34.), te Direktivu Vijeća 87/372/EEZ od 25. lipnja 1987. o frekvencijskim pojasevima rezerviranim za usklađeno uvođenje javne paneuropske celularne digitalne kopnene pokretne komunikacije unutar Zajednice (SL 1987., L 196, str. 85.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 39., str. 3.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/114/EEZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. (SL 2009., L 274, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 34., str. 169.).

( 34 ) Vidjeti osobito članak 9. stavak 1. drugi podstavak i stavak 4. te uvodnu izjavu 30. Direktive 2002/21; članak 1. stavak 3., i uvodne izjave 18. i 19. Odluke br. 676/2002; uvodnu izjavu 22. Odluke br. 243/2001; sedmu uvodnu izjavu Direktive 87/372. Vidjeti, među ostalim, članak 8. Direktive 2002/20, kojim se općenitije upućuje na „međunarodne sporazume”. U pogledu Radijskih propisa, vidjeti točku 5. ovog mišljenja.

( 35 ) Vidjeti bilješku 33. ovog mišljenja.

( 36 ) Vidjeti osobito Odluku Komisije 2004/545/EZ od 8. srpnja 2004. o usklađivanju radiofrekvencijskog spektra u području 79 GHz za uporabu automobilske radarske opreme malog dometa u Zajednici (SL 2004., L 241, str. 66.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 38., str. 104.) kojom se usklađuje frekvencijski pojas od 77 do 81 GHz; Odluku Komisije 2005/513/EZ od 11. srpnja 2005. o usklađenoj uporabi radiofrekvencijskog spektra u frekvencijskom pojasu 5 GHz za uvođenje sustava bežičnog pristupa uključujući radijske lokalne mreže (WAS/RLAN) (SL 2005., L 187, str. 22. i ispravak u SL‑u 2005., L 238, str. 26.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 38., str. 123.), kako je izmijenjena Odlukom Komisije 2007/90/EZ od 12. veljače 2007. (SL 2007., L 41, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 38., str. 140.), kojom se usklađuju frekvencijski pojasevi 5 150‑5 350 MHz i 5 470‑5 725 MHz; Odluku Komisije 2008/411/EZ od 21. svibnja 2008. o usklađivanju frekvencijskog pojasa 3 400‑3 800 MHz za zemaljske sustave koji pružaju usluge elektroničkih komunikacija u Zajednici (SL 2008., L 144, str. 77.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 41., str. 186.), kako je izmijenjena Provedbenom odlukom Komisije 2014/276/EU оd 2. svibnja 2014. (SL 2014., L 139, str. 18.); Odluku Komisije 2008/671/EZ od 5. kolovoza 2008. o usklađenoj uporabi radiofrekvencijskog spektra u frekvencijskom pojasu 5 875‑5 905 MHz za sigurnosne aplikacije inteligentnih transportnih sustava (ITS) (SL 2008., L 220, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 54., str. 140.) te Provedbenu odluku Komisije (EU) 2015/750 оd 8. svibnja 2015. o usklađivanju frekvencijskog pojasa 1 452‑1 492 MHz za zemaljske sustave kojima se pružaju usluge elektroničkih komunikacija u Uniji (SL 2015., L 119, str. 27.). U pogledu frekvencijskih pojaseva obuhvaćenih pobijanim aktom, vidjeti točku 12. ovog mišljenja.

( 37 ) Vidjeti točku 3. obrazloženja Prijedloga Komisije od 29. svibnja 2015. (prethodno navedeno). U navedenom prijedlogu, Komisija je, među ostalim, uputila na mišljenje Skupine za politiku radiofrekvencijskog spektra (RSPG) od 19. veljače 2015., „RSPG Opinion on Common Policy Objectives for WRC‑15” (RSPG15‑593 final).

( 38 ) Člankom 3. stavkom 2. UFEU‑a predviđa se da Unija ima isključivu nadležnost za sklapanje međunarodnih sporazuma, osobito ako se tim sklapanjem može utjecati na zajednička pravila ili izmijeniti njihov opseg.

( 39 ) Vidjeti mišljenje 3/15 (Marakeški ugovor o pristupu objavljenim djelima) od 14. veljače 2017. (EU:C:2017:114, t. 105. do 107.) te, u tom smislu, mišljenje 2/15 od 16. svibnja 2017. (EU:C:2017:376, t. 180. i 181.). Vidjeti u tom kontekstu uvodnu izjavu 10. Odluke br. 243/2012 na temelju koje, „[i]ako je upravljanje spektrom još uvijek u najvećoj mjeri u nacionalnoj nadležnosti, treba ga provoditi u skladu s postojećim pravom Unije i treba omogućiti mjere za provedbu politika Unije”. Vidjeti također uvodnu izjavu 28. Direktive 2009/140 u skladu s kojom, „[p]remda upravljanje radiofrekvencijskim spektrom ostaje u nadležnosti država članica, koordinacija i, prema potrebi, usklađivanje na razini Zajednice može pomoći korisnicima radiofrekvencijskog spektra da u potpunosti iskoriste unutarnje tržište, te da interesi EU budu učinkovito zaštićeni u svijetu […]”.

( 40 ) Vidjeti točku 46. ovog mišljenja.

( 41 ) Vidjeti članak 1. stavak 4. Odluke br. 676/2002 i članak 1. stavak 3. drugi podstavak Odluke br. 243/2012. Vidjeti u tom smislu također uvodnu izjavu 7. Direktive 2002/21. Vidjeti, usto, u tom kontekstu članak 4. stavak 2. UEU‑a na temelju kojeg Unija poštuje temeljne državne funkcije, uključujući osiguranje teritorijalne cjelovitosti države, očuvanje javnog poretka i zaštitu nacionalne sigurnosti, pri čemu nacionalna sigurnost posebice ostaje isključiva odgovornost svake države članice, te članak 346. stavak 1. točku (a) UFEU‑a u skladu s kojim nijedna država članica nije obvezna davati informacije ako smatra da bi njihovo otkrivanje bilo suprotno osnovnim interesima njezine sigurnosti.

( 42 ) Vidjeti točku 7. ovog mišljenja.

( 43 ) Vidjeti osobito mišljenje 2/91 (Konvencija ITU‑a br. 170), od 19. ožujka 1993. (EU:C:1993:106, t. 36. i navedena sudska praksa) i presudu od 28. travnja 2015., Komisija/Vijeće (C‑28/12, EU:C:2015:282, t. 54.).

( 44 ) U pogledu Svjetske radiokomunikacijske konferencije, vidjeti članak 13. stavke 1. i 2. Statuta ITU‑a naveden u točki 6. ovog mišljenja te članak 7. Konvencije ITU‑a, koja je donesena na dodatnoj konferenciji opunomoćenika 1992. u Ženevi (Švicarska), s izmjenama koje su donesene na konferencijama opunomoćenika 1994. u Kyotu (Japan), 1998. u Minneapolisu (Sjedinjene Američke Države), 2002. u Marakešu (Maroko), 2006. u Antaliji (Turska) i 2010. u Guadalajari (Meksiko).

( 45 ) U pogledu izraza „akti koji proizvode pravne učinke” u smislu članka 218. stavka 9. UFEU‑a, vidjeti presudu od 7. listopada 2014., Njemačka/Vijeće (C‑399/12, EU:C:2014:2258, t. 56. i sljedeće). U pogledu obvezujućeg karaktera Radijskih propisa i izmjena tih propisa, vidjeti članak 4. stavak 3. Statuta ITU‑a, navedenog u točki 5. ovog mišljenja te članak 54. Statuta ITU‑a. U pogledu upućivanja na ITU i na Radijske propise u aktima Unije, vidjeti također točku 46. i bilješku 34. ovog mišljenja.

( 46 ) Smatram da nije potrebno da Sud u okviru ove tužbe odluči o pitanju je li Vijeće usto bilo obvezno primijeniti članak 218. stavak 9. UFEU‑a. Naime, to se pitanje u ovom slučaju ne postavlja jer Vijeće tvrdi da je zaista primijenilo navedenu odredbu pri donošenju pobijanog akta.

( 47 ) Vidjeti točke 68. i 72. ovog mišljenja.

( 48 ) Vidjeti točke 81. i 82. ovog mišljenja.

( 49 ) Vidjeti osobito zaključke Vijeća o obavijesti Komisije u pogledu europskih stajališta na svjetskoj radiokomunikacijskoj konferenciji (WRC‑2000) (dok. 7788/00), zaključke Vijeća o obavijesti Komisije naslovljenoj „Svjetska radiokomunikacijska konferencija ITU‑a 2007. (WRC‑07)” (dok. 11991/07) te zaključke Vijeća o Svjetskoj radiokomunikacijskoj konferenciji 2012. (WRC‑12) Međunarodne telekomunikacijske unije (ITU) (dok. 10301/11).

( 50 ) U pogledu navođenja pravne osnove akta Unije, vidjeti po analogiji presudu od 1. listopada 2009., Komisija/Vijeće (C‑370/07, EU:C:2009:590, t. 54. i navedena sudska praksa) te, što se tiče izbora ispravne pravne osnove, mišljenje 1/08 (sporazumi kojima se izmjenjuje popis posebnih obveza na temelju GATS‑a [Opći sporazum o trgovini uslugama]) od 30. studenoga 2009. (EU:C:2009:739, t. 172. i navedena sudska praksa). Vidjeti također presudu od 6. svibnja 2008., Parlament/Vijeće (C‑133/06, EU:C:2008:257, t. 60.).

( 51 ) Što se tiče nastanka članka 218. stavka 9. UFEU‑a, vidjeti bilješku 23. ovog mišljenja.

( 52 ) Presuda od 11. studenoga 1981., IBM/Komisija (60/81, EU:C:1981:264, t. 9.) Vidjeti bilješku 10. ovog mišljenja.

( 53 ) Vidjeti u tom pogledu točke 75. i 76. ovog mišljenja.

( 54 ) Ujedinjena Kraljevina nije se očitovala o naravi ili pravnim učincima pobijanog akta.

( 55 ) Vidjeti točke 17. do 23. ovog mišljenja.

( 56 ) Vidjeti točke 10. i 12. ovog mišljenja. U pogledu prakse Vijeća na prethodnim svjetskim radiokomunikacijskim konferencijama, vidjeti točku 64. ovog mišljenja.

( 57 ) Vidjeti točku 62. ovog mišljenja.

( 58 ) Na temelju članka 288. UFEU‑a odluka je u cijelosti obvezujuća.

( 59 ) Oblik „zaključaka” zapravo je u Ugovorima predviđen samo za određene akte Europskog vijeća. Vidjeti članak 148. UFEU‑a.

( 60 ) Vidjeti točku 10. ovog mišljenja.

( 61 ) Vidjeti točku 12. ovog mišljenja.

( 62 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 1. listopada 2009., Komisija/Vijeće (C‑370/07, EU:C:2009:590, t. 37. i 38.).

( 63 ) Vidjeti presudu od 14. lipnja 2016., Komisija/McBride i dr. (C‑361/14 P, EU:C:2016:434, t. 47. i navedena sudska praksa).

( 64 ) Vidjeti presudu od 14. lipnja 2016., Komisija/McBride i dr. (C‑361/14 P, EU:C:2016:434, t. 48. i navedena sudska praksa).

( 65 ) Vidjeti točke 10. i 11. ovog mišljenja.

( 66 ) Vidjeti točku 12. ovog mišljenja.

( 67 ) Vidjeti u tom pogledu točku 40. ovog mišljenja.

( 68 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 18. prosinca 2014., Ujedinjena Kraljevina/Vijeće (C‑81/13, EU:C:2014:2449, t. 66.) te, izričitije, mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu Ujedinjena Kraljevina/Vijeće (C‑81/13, EU:C:2014:2114, t. 98.).

( 69 ) Vidjeti točku 72. i bilješku 59. ovog mišljenja.

( 70 ) Vidjeti presudu od 28. srpnja 2016., Vijeće/Komisija (C‑660/13, EU:C:2016:616, t. 31. i 32. i navedena sudska praksa).

( 71 ) Vidjeti presude od 6. rujna 2017., Slovačka i Mađarska/Vijeće (C‑643/15 i C‑647/15, EU:C:2017:631, t. 149.), i od 28. travnja 2015., Komisija/Vijeće (C‑28/12, EU:C:2015:282, t. 42. i navedena sudska praksa). Vidjeti također u tom smislu presudu od 13. srpnja 2004., Komisija/Vijeće (C‑27/04, EU:C:2004:436, t. 81.).

( 72 ) Na temelju članka 296. prvog stavka UFEU‑a, kada se Ugovorima ne definira vrsta akta koji se donosi, institucije ga biraju ovisno o slučaju, u skladu s važećim postupcima i u skladu s načelom proporcionalnosti.

( 73 ) Vidjeti točke 10. i 12. ovog mišljenja.

( 74 ) Na temelju navedene odredbe, osim u određenim slučajevima koji su navedeni, kada Vijeće na temelju Ugovorâ odlučuje na prijedlog Komisije, ono može taj prijedlog izmijeniti samo odlučujući jednoglasno.

( 75 ) Vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisne odvjetnice E. Sharpston u predmetu Komisija/Vijeće (C‑114/12, EU:C:2014:224, t. 189.).

( 76 ) Vidjeti, u tom pogledu presudu od 6. rujna 2017., Slovačka i Mađarska/Vijeće (C‑643/15 i C‑647/15, EU:C:2017:631, t. 148.), u kojoj je Sud utvrdio da načelo institucionalne ravnoteže zabranjuje da Europsko vijeće izmijeni pravilo glasovanja, predviđeno Ugovorima, namećući Vijeću, putem zaključaka usvojenih u skladu s člankom 68. UFEU‑a, pravilo jednoglasnosti.

( 77 ) U pogledu izbora pravne osnove vidjeti po analogiji presude od 26. ožujka 1987., Komisija/Vijeće (45/86, EU:C:1987:163, t. 12.) i od 23. veljače 1988., Ujedinjena Kraljevina/Vijeće (68/86, EU:C:1988:85, t. 6.).

( 78 ) Mišljenje nezavisne odvjetnice E. Sharpston u predmetu Komisija/Vijeće (C‑114/12, EU:C:2014:224, t. 189.) Vidjeti u tom smislu također mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija u predmetu Komisija/Vijeće (C‑28/12, EU:C:2015:43, t. 81.).