Stoga, s jedne strane, obveznost i sustavnost primjene standardnog obrasca iz Priloga II. Uredbi br. 1393/2007 vrijedi i za načine dostave sudskih pismena navedenih u poglavlju II. odjeljku 2. te uredbe i, s druge strane, nepoštovanje te obveze ne dovodi do nevaljanosti pismena koje treba dostaviti kao ni postupka dostave. Isto vrijedi, posebno, u slučaju, kao što je onaj u glavnom postupku, u kojem se dostava obavlja putem pošte, sukladno članku 14. navedene uredbe, koji je smješten u odjeljku 2. poglavlja II. iste.

Iako se predmeti u kojima su doneseni presuda od 16. rujna 2015., Alpha Bank Cyprus ( C‑519/13 , EU:C:2015:603 ) i rješenje od 28. travnja 2016., Alta Realitat, ( C‑384/14 , EU:C:2016:316 ) odnose na postupak dostave pismena na temelju odjeljka 1. poglavlja II. Uredbe br. 1393/2007, kojim su uređena pitanja vezana za slanje pismena između tijela za slanje i tijela za zaprimanje koje su odredile države članice, ostaje činjenica, kao što to izričito proizlazi iz članka 8. stavka 4. te uredbe, da se ista pravila primjenjuju na načine slanja i dostavu sudskih pismena navedenih u odjeljku 2. istog poglavlja.

Uredbu (EZ) br. 1393/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. studenoga 2007. o dostavi, u državama članicama, sudskih i izvansudskih pismena u građanskim ili trgovačkim stvarima („dostava pismena”), i o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ) br. 1348/2000 valja tumačiti na način da joj se protivi nacionalni propis, poput onog o kojemu je riječ u glavnom postupku, prema kojemu – u slučaju da sudsko pismeno, koje se dostavlja tuženiku koji ima boravište na području druge države članice, nije sastavljeno, ili se u njegovu prilogu ne nalazi prijevod, bilo na jeziku koji taj tuženik razumije bilo na službenom jeziku države članice primateljice ili, ako u toj državi članici postoji više službenih jezika, na službenom jeziku ili jednom od službenih jezika mjesta u kojem se dostava mora obaviti – propust dostave standardnog obrasca iz Priloga II. toj uredbi dovodi do nevaljanosti navedene dostave, čak i kada se isti tuženik mora pozvati na postojanje te nevaljanosti u određenom roku ili odmah na početku postupka i prije iznošenja materijalne obrane.

Međutim, kao što to proizlazi iz sadržaja samog članka 14. Uredbe br. 1393/2007, dostava putem pošte ne mora se neophodno obaviti preporučenom pošiljkom uz potvrdu primitka. Naime, navedenom je odredbom precizirano da se slična dostava može obaviti na „istovjetan način” kao što je preporučena pošiljka uz potvrdu o primitku. Kako bi se utvrdio smisao i doseg izraza „istovjetan način” u smislu članka 14., valja pojasniti da iz cilja navedene odredbe, kako je to izloženo u točkama 75. do 77. ove presude, proizlazi da se kao „istovjetan način” može kvalificirati svako sredstvo dostave sudskog pismena, i dokaz o tome, koje osigurava usporediva jamstva kao što su ona koja su osigurana slanjem preporučene pošiljke uz potvrde o primitku putem pošte.

Posebno, alternativni način slanja pismena mora osigurati istu razinu sigurnosti i pouzdanosti kao i preporučena pošiljka uz potvrdu o primitku, kako u odnosu na adresatovo zaprimanje pismena tako i u odnosu na okolnosti tog zaprimanja. Naime, u cilju ubrzanja sudskih postupaka, važno je osigurati, koliko je to moguće, da adresat stvarno primi pismeno koje se dostavlja i da pošiljatelj može taj primitak pouzdano utvrditi.

(t. 78.‑82.)