Stoga, kada je državljanin treće države tijekom braka pretrpio nasilje u obitelji koje je počinio građanin Unije od kojeg se razveo, potonji mora boraviti u državi članici domaćinu, u skladu s člankom 7. stavkom 1. Direktive 2004/38, do datuma početka postupka za razvod, kako bi se navedeni državljanin osnovano mogao pozvati na članak 13. stavak 2. prvi podstavak točku (c) te direktive.

U tom pogledu, pravo na pristup školovanju u državi članici domaćinu djece radnika migranata ovisi o prethodnom nastanjenju djeteta u državi članici domaćinu, tako da se djeca koja su se nastanila u toj državi članici u svojstvu članova obitelji radnika migranta, isto kao i djeca radnika migranta koja od rođenja borave u državi u kojoj su njihovi otac ili majka zaposleni ili su bili zaposleni, mogu pozivati na to pravo u toj državi članici. Cilj članka 12. Uredbe br. 1612/68 osobito je zajamčiti da se djeca radnika koji je državljanin države članice mogu školovati i, ovisno o slučaju, završiti svoje školovanje u državi članici domaćinu, iako on sam više ne radi u toj potonjoj državi. Iz toga proizlazi da pravo djece na jednako postupanje u pogledu pristupa obrazovanju ne ovisi o tome jesu li njihovi otac ili majka zadržali svojstvo radnika migranta u državi članici domaćinu. Osim toga, članak 12. Uredbe br. 1612/68 ne zahtijeva, kako bi se dijete moglo koristiti pravom predviđenim tom odredbom, da roditelj, bivši radnik migrant, i dalje boravi u državi članici domaćinu na datum na koji je dijete započelo školovanje ili studij ni da taj roditelj bude prisutan na području te države članice tijekom tog školovanja ili studija.

Članak 20. UFEU‑a treba tumačiti na način da ne daje pravo boravka u državi članici domaćinu ni maloljetnom građaninu Unije koji od rođenja boravi u toj državi članici čije državljanstvo nema ni roditelju, državljaninu treće države, koji ima samostalno pravo na čuvanje i odgoj tog maloljetnika, kada oni imaju pravo boravka u toj državi članici na temelju odredbe sekundarnog prava Unije. Naime, prvi uvjet o kojem ovisi mogućnost pozivanja na pravo boravka u državi članici domaćinu na temelju te odredbe, to jest da zainteresirana osoba nema pravo boravka u toj državi članici na temelju sekundarnog prava Unije, nije ispunjen.

Članak 21. UFEU‑a treba tumačiti na način da navedenom maloljetnom građaninu Unije daje pravo boravka u državi članici domaćinu ako ispunjava uvjete navedene u članku 7. stavku 1. Direktive 2004/38 i osobito onaj da imaju dostatna sredstva da ne postanu teret sustavu socijalne pomoći države članice domaćina tijekom svojeg boravka te da su sveobuhvatno zdravstveno osigurani, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri. Ako je to slučaj, ta ista odredba omogućava roditelju koji faktično ostvaruje pravo na čuvanje i odgoj tog građanina Unije da s njime boravi u državi članici domaćinu. Naime, ako se roditelju, državljaninu države članice ili treće države, koji ima faktično pravo na čuvanje i odgoj nad maloljetnim građaninom Unije kojemu članak 21. UFEU‑a i Direktiva 2004/38 priznaju pravo boravka ne bi dopustilo da boravi s tim građaninom u državi članici domaćinu, time bi se njegovo pravo boravka lišilo svakog korisnog učinka, s obzirom na to da uživanje prava boravka maloljetnog djeteta nužno podrazumijeva da to dijete ima i pravo biti praćeno od osobe koja nad njime faktično ostvaruje pravo na čuvanje i odgoj te da, s obzirom na to, ta osoba može s njime boraviti u državi članici domaćinu tijekom tog boravka.

(t. 71., 72., 74., 76., 80. i t. 3. izreke)