ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
9

Drugo žalbeno vijeće EUIPO‑a odbilo je žalbu odlukom od 4. studenoga 2015. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka). Najprije je utvrdilo, da je društvo Mueloliva, na zahtjev tužitelja u tom smislu, podnijelo dokaz o stvarnoj uporabi ranijeg španjolskog verbalnog žiga FUENOLIVA za „djevičanska maslinova ulja” u Španjolskoj u razdoblju od pet godina od 9. rujna 2007. do 8. rujna 2012. (u daljnjem tekstu: relevantno razdoblje). U svezi s tim se oslonilo na račune, ispise logističkih podataka, etikete, dvije komparativne studije i novinske članke, koje je podnijelo društvo Mueloliva te je provelo cjelokupnu ocjenu tih dokaza, pri čemu je priznalo da neki od njih nisu datirani ili nisu datirani u relevantnom razdoblju (točke 14. do 32. pobijane odluke). Žalbeno je vijeće zatim utvrdilo, u okviru ocjene vjerojatnosti dovođenja u zabludu između suprotstavljenih žigova, da je relevantna javnost šira španjolska javnost s prosječnim stupnjem pozornosti prilikom kupovine jestivih ulja i masti (točke 37. do 40. pobijane odluke). Žalbeno vijeće navelo je da se stranke slažu da su proizvodi obuhvaćeni suprotstavljenim verbalnim žigovima istovjetni ili vrlo slični (točke 41. i 42. pobijane odluke). Uspoređujući suprotstavljene znakove, uočilo je da se oba sastoje od riječi od devet slova te da imaju zajednički izraz „oliva”, koji i sâm ima mali razlikovni karakter s obzirom na to da se odnosi na proizvode od maslina ili koji sadržavaju maslinovo ulje. Stoga je utjecaj te riječi na ocjenu vjerojatnosti dovođenja u zabludu između suprotstavljenih žigova ograničen (točke 46. do 48. pobijane odluke). Žalbeno vijeće još je dodalo da na vizualnoj razini razlika samo dvaju slova od njih devet, koji tvore verbalne elemente suprotstavljenih žigova, nije dostatna, s obzirom na zajednički izraz „oliva”, kako bi se izbjegao opći dojam sličnosti. Na fonetskoj razini, verbalni elementi bili su slični, a iako se na pojmovnoj razini zajednički izraz „oliva” odnosio na masline i maslinove ulje, oba se elementa, „fuen” i „font”, odnose na španjolsku riječ „fuente”, što znači fontana ili izvor, koja uzrokuje barem sličnost, ako ne i istovjetnost između suprotstavljenih žigova (točke 49. do 51. pobijane odluke). Uzimajući u obzir sva ranija razmatranja, žalbeno vijeće stoga je smatralo da u okolnostima ovog predmeta postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu između suprotstavljenih žigova (točke 52. do 57. pobijane odluke).
Presuda Općeg suda (osmo prošireno vijeće) od 26. lipnja 2019. – NRW. Bank protiv SRB-a

(predmet T-466/16)

„Tužba za poništenje – Ekonomska i monetarna unija – Bankovna unija – Jedinstveni sanacijski mehanizam kreditnih institucija i određenih investicijskih društava (SRMR) – Jedinstveni fond za sanaciju (SRF) – Određivanje ex ante doprinosa za 2016. – Rok za tužbu – Nepravodobnost – Članak 76. Poslovnika Općeg suda – Nedopuštenost”

1. Tužba za poništenje – Rokovi – Dan od kojega rok počinje teći – Akt koji nije objavljen niti je tužitelj o njemu obaviješten – Točno poznavanje sadržaja i obrazloženja – Obveza zahtijevati cjeloviti tekst akta u razumnom roku od saznanja za njegovo postojanje – Poštovanje razumnog roka – Kriteriji za ocjenu (čl. 263. st. 6. UFEU-a) (t. 46.-48., 53.-56.)

2. Tužba za poništenje – Tužba protiv odluke koja potvrđuje raniju odluku koja nije pobijana u rokovima – Nedopuštenost – Pojam potvrđujuće odluke – Odluka donesena nakon zahtjeva u kojem se navode nove i bitne činjenice – Isključenost (čl. 263. UFEU-a) (t. 67.-69.)

3. Sudski postupak – Akt kojim se pokreće postupak – Formalni zahtjevi – Sažeti prikaz iznesenih razloga – Nepostojanje – Nedopuštenost (Poslovnik Općeg suda, čl. 76. t. (d)) (t. 73.)

Predmet

Zahtjev na temelju članka 263. UFEU-a kojim se traži poništenje, s jedne strane, odluke SRB-a donesene na njegovoj izvršnoj sjednici od 15. travnja 2016. o ex ante doprinosima za 2016. u Jedinstvenom fondu za sanaciju (SRB/ES/SRF/2016/06) i, s druge strane, odluke SRB-a donesene na njegovoj izvršnoj sjednici od 20. svibnja 2016. o prilagodbi ex ante doprinosa za 2016. u Jedinstvenom fondu za sanaciju koja dopunjuje odluku SRB-a donesenu na njegovoj izvršnoj sjednici od 15. travnja 2016. o ex ante doprinosima za 2016. u Jedinstvenom fondu za sanaciju (SRB/ES/SRF/2016/13) u dijelu u kojem se odnose na tužitelja.

Izreka

1. Tužba se odbacuje kao nedopuštena.

2. NRW. Banku nalaže se snošenje vlastitih troškova kao i onih Jedinstvenog sanacijskog odbora (SRB).
Kako bi se zakonodavcu Unije moglo predbaciti da je povrijedio načelo jednakog postupanja, potrebno je da je na različit način uredio usporedive situacije i time određene osobe stavio u nepovoljniji položaj u odnosu na druge.

Dužnosnicima iz dobne skupine od 55 do 66 godina na koje se stoga potencijalno primjenjuje mjera predviđena u članku 42.c Pravilnika o osoblju može se protiv njihove volje promijeniti administrativni status na način da prestaju biti u „aktivnoj službi” u smislu članka 36. Pravilnika o osoblju te se šalju na „dopust u interesu službe”. Nadalje, tim se dužnosnicima prestaje razvijati karijera, s obzirom na to da na temelju članka 42.c šestog stavka točke (b) Pravilnika o osoblju nemaju pravo na napredovanje u viši stupanj ili promaknuće u viši razred. Suprotno tomu, dužnosnici na koje se ne primjenjuje članak 42.c Pravilnika o osoblju nisu u takvom nepovoljnom položaju u pogledu svoje karijere. Nadalje, nesporno je da se dužnosnicima na dopustu u interesu službe umanjuju profesionalni prihodi u usporedbi s dužnosnicima koji nisu u predmetnoj dobnoj skupini i na koje se stoga ne može primijeniti članak 42.c Pravilnika o osoblju. Stoga se člankom 42.c Pravilnika o osoblju uspostavlja različito postupanje na temelju dobi.

Što se tiče zahtjeva iz članka 52. stavka 1. Povelje o temeljnim pravima Europske unije, valja utvrditi da je, s jedne strane, različito postupanje na temelju dobi predviđeno „zakonom” u smislu tog članka, s obzirom na to da ta odredba potječe iz Uredbe br. 1023/2013 o izmjeni Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije i Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije i, s druge strane, da se ono odnosi na pitanje ograničenog dosega u okviru javne službe Unije, a to je slanje određenih dužnosnika koji ispunjavaju određeni broj uvjeta, među kojima onaj o dobi, na dopust u interesu službe. Posljedično, to različito postupanje „poštuje bitan sadržaj” načela nediskriminacije u smislu tog članka. Usto, utvrđeno je postojanje cilja optimizacije ulaganja u strukovno obrazovanje dužnosnika, koji zakonodavac Unije nastoji postići različitim postupanjem na temelju dobi uspostavljenim člankom 42.c Pravilnika o osoblju. Taj cilj čini cilj „od općeg interesa koji priznaje Unija”, u smislu članka 52. stavka 1. Povelje o temeljnim pravima.

Kad je riječ o proporcionalnosti postupanja, zakonodavcu Unije valja priznati široku marginu prosudbe u definiranju mjera kojima se može ostvariti cilj od općeg interesa u okviru kadrovske politike. U tom smislu nije nerazumno da zakonodavac Unije smatra potrebnim predvidjeti dopust u interesu službe samo za dužnosnike iz predmetne dobne skupine, a ne za dužnosnike koji nisu u toj dobnoj skupini, radi postizanja legitimnog cilja optimizacije ulaganja u vezi sa strukovnim obrazovanjem.

(t. 89.-94., 96., 97., 106., 108., 114., 126.)
S obzirom na vezu koja povezuje prijelazne odredbe s konačnim odredbama, kao i to da prve nemaju razloga za postojanje bez drugih, te s obzirom na nepostojanje margine prosudbe nadležnog tijela, u ovom slučaju valja smatrati da postoji izravna pravna veza između pobijanih odluka i novog članka 6. prvog stavka Priloga X. Pravilniku o osoblju i da je taj prvi stavak kao provedba novog članka 6. drugog stavka prve alineje Priloga X. Pravilniku o osoblju barem neizravno primjenjiv na navedene odluke u dijelu u kojem je bio relevantan za njihovo donošenje, uzimajući u obzir da su se ponajprije počivale na njemu iako formalno ne čine pravnu osnovu.

Budući da prilozi Pravilniku o osoblju imaju istu pravnu snagu kao i sam Pravilnik o osoblju i s obzirom na to da, u nedostatku hijerarhije između Direktive 2003/88 i Uredbe br. 1023/2013 kojom se mijenja Pravilnik o osoblju, ta uredba nema oblik kojim se delegira ili izvršava navedena direktiva, na članak 1.e stavak 2. Pravilnika o osoblju i Direktiva 2003/88 ne može se pozvati u prilog prigovoru nezakonitosti kako bi se proglasio neprimjenjivim novi članak 6. Priloga X. Pravilniku o osoblju.

Iz članka 23. Direktive 2003/88 o određenim vidovima organizacije radnog vremena proizlazi da smanjenje zajamčene zaštite radnika u području organizacije radnog vremena kao takvo nije zabranjeno tom direktivom, nego da, kako bi bilo obuhvaćeno zabranom iz tog članka 23., to smanjenje treba se odnositi, s jedne strane, na „provođenje” direktive i, s druge strane, na „opću razinu zaštite” dotičnih radnika. Konkretnije, uvjet koji se odnosi na „provođenje” Direktive 2003/88 pokriva svaku nacionalnu mjeru prijenosa čija je namjena da se cilj direktive može ostvariti. Suprotno tomu, propis se ne može smatrati protivnim članku 23. Direktive 2003/88 ako smanjenje koje sadržava uopće nije povezano s njezinom provedbom, odnosno, drugim riječima, ako mjera smanjenja nije opravdana nužnošću prijenosa, nego promicanjem drugog cilja.

Iako svako smanjenje broja dana godišnjeg odmora nije samo po sebi dovoljno kako bi se zaključilo da je povrijeđeno pravo na godišnji odmor zajamčeno člankom 31. stavkom 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, to nije slučaj novog članka 6. Priloga X. Pravilniku o osoblju koji značajno smanjuje trajanje godišnjeg odmora dužnosnika i službenika upućenih na rad u treće zemlje, i to s 42 na 24 dana u tri godine. To smanjenje ne treba, naime, smatrati kao da je spojivo s načelom koje potiče poboljšanje životnih uvjeta i uvjeta zaposlenja zainteresiranih osoba.

U tom pogledu, činjenica da je broj dana godišnjeg odmora utvrđen novim člankom 6. Priloga X. Pravilniku o osoblju veći od minimuma koji zahtijeva članak 7. Direktive 2003/88, nije dovoljna, kao što tvrdi Komisija, kako bi se zaključilo da se tim novim člankom ne povređuje pravo na godišnji odmor.

(t. 89., 90.)
Odluke tijela za imenovanje o raspoređivanju tužiteljâ na radna mjesta „administrator u prijelaznom razdoblju” ili „administrator”, kako su uvedena Uredbom br. 1023/2013 o izmjeni Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije i Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije, koje su provedene uvođenjem napomene o raspoređivanju tužiteljâ na te vrste radnih mjesta u njihovim pojedinačnim osobnim dosjeima u sustavu „SysPer 2”, negativno utječu jer imaju za posljedicu to da s učinkom od 1. siječnja 2014. tužitelji gube pravo na promaknuće u viši razred.

Povreda načela jednakog postupanja, općeg načela prava Unije utvrđenog člancima 20. i 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, koje se primjenjuje na službeničko pravo Unije, postoji samo kad se s dvjema kategorijama osoba čije činjenične i pravne situacije nisu bitno različite prilikom njihova razvrstavanja različito postupa i kad takva razlika u postupanju nije objektivno opravdana. Prilikom primjene tog načela tijekom ispitivanja situacija koje valja usporediti treba voditi računa o svim elementima koji su za njih značajni. Međutim, načelo jednakog postupanja podrazumijeva da svi dužnosnici promaknuti u isti razred trebaju, na temelju istih zasluga, imati istu priliku za promaknuće u viši razred.

Što se tiče dužnosnika „administratora” u razredu AD 5 do AD 11, valja utvrditi da oni objektivno nisu u istoj situaciji kao dužnosnici u razredima AD 12 ili AD 13 jer, za razliku od potonjih, još nisu dosegli najviši razred predviđen za vrstu radnog mjesta na koje imaju pravo napredovati.

U vezi s načelnicima odjela i uzimajući u obzir prirodu poslova koji su im povjereni, a koji su bitno važniji od poslova administratora koji su upravo pod nadležnošću tih načelnika odjela, predmetne osobe ne mogu tvrditi da su u usporedivoj situaciji s navedenim načelnicima odjela, kada su razvrstane na vrste radnih mjesta „administrator” ili „administrator u prijelaznom razdoblju”. Što se tiče „savjetnika ili jednakovrijednih mjesta”, oni, kao i „načelnici odjela ili jednakovrijedna mjesta” ili dužnosnici koji su zaposleni pod Komisijinim posebnim nazivom „viši stručnjak”, trebaju obavljati poslove koji su različiti ili komplementarni u odnosu na poslove koje obavljaju „administratori”, odnosno posjedovati nadzorne odgovornosti, a koji dovode do „znatnih odgovornosti” ili eventualno znatnijih nego što su to bile prije, te opravdavaju to da, u skladu s Pravilnikom za dužnosnike kako je izmijenjen Uredbom br. 1023/2013, „pravni savjetnici” i „viši stručnjaci” popunjavaju radna mjesta obuhvaćena radnim mjestom „savjetnik ili jednakovrijedno mjesto” u razredu AD 13 s pravom na promaknuće u razred AD 14, suprotno onomu što vrijedi u slučaju „administratora” u razredima AD 12 ili AD 13.

(t. 62., 64., 65., 67., 68.)
Iz teksta članka 11. stavka 3. drugog i trećeg podstavka Uredbe Vijeća br. 1225/2009 o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice, kako je izmijenjena Uredbom br. 37/2014 proizlazi da je cilj privremene revizije utvrditi postoji li potreba za daljnjom primjenom antidampinških mjera i, s tim u vezi, kad se izvoznikov zahtjev za reviziju odnosi samo na damping, trebaju li institucije prvo ocijeniti postoji li potreba za zadržavanjem postojeće mjere te na temelju toga utvrditi postojanje ne samo značajno nego i trajno promijenjenih okolnosti u pogledu dampinga. Iz toga slijedi da se u zahtjevu za privremenu reviziju, predviđenom navedenim člankom 11. stavkom 3. i ograničenom na damping, a koji je podnio proizvođač izvoznik moraju podnijeti dokazni prijedlozi da su se elementi, koji su bili temelj za utvrđivanje dampinške marže korištene za utvrđivanje antidampinške pristojbe koja se primjenjuje na proizvođača izvoznika koji je podnio navedeni zahtjev, značajno i trajno izmijenili.

U tom pogledu, kad je riječ o proizvođačima izvoznicima koji nisu surađivali u ispitnom postupku koji je doveo do usvajanja Uredbe br. 917/2011 o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe uvedene na uvoz keramičkih pločica podrijetlom iz Narodne Republike Kine, i s obzirom na to da im je nametnuta stopa antidampinške pristojbe utvrđena primjenom najviše dampinške marže utvrđene za jedan reprezentativni proizvod proizvođača izvoznika koji je surađivao, sukladno uvodnim izjavama 66. i 77. Uredbe br. 258/2011, o uvođenju privremene antidampinške pristojbe na uvoz keramičkih pločica podrijetlom iz Kine, i uvodnim izjavama 92. i 93. Uredbe br. 917/2011, svaki proizvođač izvoznik iz ove kategorije mora dokazati da su se da su se okolnosti, koje su bile temelj za to potonje utvrđenje, izmijenile značajno i trajno. Budući da se to utvrđenje temelji na podacima o uzorku, tužitelj može ispuniti svoju obvezu u pogledu tereta dokazivanja, kao što to pravilno ističe Komisija, također dokazujući da su se elementi, koji su bili temelj za utvrđivanje dampinške marže korištene za utvrđivanje stopa antidampinške pristojbe primjenjivih na trgovačka društva uvrštena u uzorak, značajno i trajno izmijenili ili da su takve promjene utjecale na sve proizvođače izvoznike u zemlji izvoznici.

(t. 25., 27., 29., 30.)
Tako, pod pretpostavkom da sustav određivanja nadležnog tijela za imenovanje predviđen člankom 2. stavkom 1. Pravilnika o osoblju treba kvalificirati kao delegaciju nadležnosti ili poistovjetiti s takvom delegacijom, tijelo koje delegira nadležnost nepoštovanjem učinka lišavanja do kojeg dovodi takva delegacija prisvaja nadležnost kako bi samo, umjesto tijelo na koje je nadležnost delegirana, izvršavalo ovlast imenovanja dužnosnika kada to ocijeni korisnim.

Delegacija nadležnosti je akt kojim se tijelo koje delegira nadležnost lišava delegirane nadležnosti. Delegacija nadležnosti stoga dovodi do prijenosa ovlasti, kojim se tijelu koje delegira nadležnost zabranjuje pozivanje na prenesenu nadležnost, jer će u suprotnom njegova odluka biti zahvaćena nedostatkom koji se tiče nenadležnosti. Tijelo koje delegira nadležnost ne može ponovno izvršavati nadležnost, osim ako prethodno ne donese akt na temelju kojega bi vratilo delegiranu nadležnost. Naime, na jednak način kao što je za delegaciju nadležnosti potrebno donijeti izričit akt kojim se prenosi predmetna ovlast, načelo pravne sigurnosti na kojemu se temelji formalnost radnji delegacije nadležnosti određuje da se ta delegacija povlači donošenjem izričitog akta.

Članak 6. stavak 3. Komisijine Odluke o jačanju službe za mirenje treba tumačiti na način da se njome određuje da se tijelo nadležno za donošenje konačne odluke kojom se okončava postupak imenovanja izmiritelja treba savjetovati s Odborom osoblja. Osim toga, iako se to savjetovanje sastoji samo od prava na saslušanje, a da se pritom Odboru osoblja ne daje pravo suodlučivanja s tijelom koje donosi odluke, to savjetovanje mora biti takvo da može utjecati na sadržaj donesenog akta s obzirom na to da donošenje potonjeg podrazumijeva široku marginu prosudbe.

U tom kontekstu, djelotvornost predmetnog savjetovanja može se jamčiti samo ako je njegov predmet istovjetan predmetu ocjene tijela koje će donijeti konačnu odluku. Stoga se savjetovanje s Odborom osoblja mora odnositi na iste kandidate kao što su oni u pogledu kojih predmetno tijelo donosi svoju ocjenu. Naime, to savjetovanje ne bi bilo djelotvorno ako bi se od Odbora osoblja tražilo da donese svoje mišljenje samo o jednom kandidatu, dok je zadaća tijela nadležnog za donošenje odluke da ocijeni više kandidata prije donošenja odluke o tome koga će odabrati.

(t. 39., 40.)
Kada se proglasi opoziv žiga Europske unije, taj opoziv proizvodi učinak od datuma podnošenja zahtjeva za opoziv ili, na zahtjev jedne od stranaka, od ranijeg datuma na koji se pojavio jedan od razloga za taj opoziv.

Nasuprot tomu, valja utvrditi da zakonodavac Europske unije nije predvidio da opoziv može proizvoditi učinke od kasnijeg datuma u odnosu na datum podnošenja zahtjeva za opoziv.

Dakle, iz samog teksta članka 55. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 o žigu Europske unije proizlazi da se odluka o opozivu mora temeljiti na jednom od razloga iz članka 51. Uredbe br. 207/2009 koji postoje najkasnije na datum podnošenja zahtjeva za opoziv. Posljedično i suprotno onomu što ističe tužitelj, iz te odredbe proizlazi zaključak da se postojanje razloga za opoziv mora ispitivati u skladu s činjeničnim i pravnim kontekstom koji postoji najkasnije na navedeni datum.

Što se tiče članka 12. stavka 1. Prve direktive Vijeća 89/104 o žigovima i što se tiče članka 51. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 207/2009, kojima su tekstovi istovjetni, već je presuđeno da, kad je riječ o opozivu žiga zbog nepostojanja stvarne uporabe, treba uzeti u obzir samo okolnosti koje su nastale prije podnošenja zahtjeva za opoziv, ali ipak ne treba dovesti u pitanje uzimanje u obzir činjenica koje su eventualno nastale nakon podnošenja zahtjeva, a koje mogu omogućiti potvrdu ili bolju ocjenu značaja korištenja predmetnog žiga u relevantnom razdoblju kao i stvarnih namjera nositelja žiga u tom razdoblju.

Ta sudska praksa, čiji je kontekst opoziv prava nositelja žiga zbog nepostojanja stvarne uporabe, primjenjiva je mutatis mutandis u okviru ispitivanja zahtjeva za opoziv žiga zbog toga što je on postao uobičajeni naziv u trgovini za proizvod ili uslugu. To se rješenje nameće s obzirom na to da se pravilo navedeno u članku 55. stavku 1. Uredbe br. 207/2009 primjenjuje bez razlikovanja razloga za opoziv iz članka 51. stavka 1. iste uredbe.

(t. 15.-19.)
Akti ili odluke koji mogu biti predmet tužbe za poništenje u smislu članka 263. UFEU‑a samo su one mjere koje proizvode obvezujuće pravne učinke koji utječu na interese tužiteljâ. Nadalje, akt koji ne može proizvesti pravne učinke niti mu je to cilj ne može biti predmet tužbe za poništenje. Radi utvrđivanja stvara li akt takve učinke potrebno je promotriti njegovu bit.

Proizlazi da je odluka Komisije da ukloni društvo sa popisa trgovačkih društava upisanih pod dodatnom oznakom TARIC A 950 i da ga upiše pod dodatnom oznakom TARIC C 129 proizvela konačne pravne učinke koje su od uspostavljanja dodatne oznake TARIC C 129 provodila nacionalna carinska tijela s ciljem da ona više ne naplaćuju antidampinške pristojbe na proizvode koje je proizvelo to društvo, kako je to utvrđeno Provedbenom uredbom 2015/2272, iako tu uredbu sud Unije nije poništio ni proglasio nevaljanom. Stoga pravni učinci te odluke mogu utjecati na interese poduzetnikâ zbog kojih je pokrenut antidampinški ispitni postupak.

(t. 22., 23., 32., 34.)
Tužba za poništenje koju podnosi fizička ili pravna osoba dopuštena je samo pod pretpostavkom da tužitelj ima interes da pobijani akt bude poništen, s time da taj interes pretpostavlja to da poništenje tog akta može samo po sebi svojim rezultatom donijeti korist osobi koja je podnijela navedenu tužbu.

Dopuštena je tužba podnesena protiv Komisijine odluke o izmjeni ranije odluke kojom se tužitelju i njegovim bivšim društvima kćeri nalaže solidarno plaćanje novčanih kazni zbog protutržišnog postupanja, s obzirom na to da je pobijana odluka usvojena nakon donošenja presude suda Unije kojom je poništena odluka čija je izreka potpuno istovjetna onoj iz pobijane odluke i kojom su odredbe prvotne odluke izmijenjene izrazima koji su istovjetni onima iz pobijane odluke tako što je iznos novčanih kazni raspodijeljen na način koji je različit od onog kojim je taj iznos raspodijeljen tim odredbama u njihovoj prvotnoj verziji. Naime, s jedne strane, iako bivša društva kćeri nisu bile stranke u postupku koji je tužitelj pokrenuo protiv odluke koju je poništio sud Unije, to je poništenje utjecalo na njihov pravni položaj, jednako kao i na tužiteljev. S druge strane, pravni položaj tih društava kćeri u pogledu poništenih odredaba vezan je uz tužiteljev pravni položaj jer je cilj tih odredaba odrediti iznose novčanih kazni koje im treba izreći zbog povreda za koje su one solidarno odgovorne, kao i vanjske odnose solidarnosti tih društava u odnosu na te novčane kazne.

Osim toga, s obzirom na to da se u poništavajućoj presudi sud Unije izjasnio samo o povredi tužiteljevih prava obrane a ne o meritornoj zakonitosti poništene odluke, iako članak 1. te odluke i članak 1. pobijane odluke sadržavaju istovjetne odredbe, tužba može dovesti do za tužitelja povoljnije preraspodjele iznosa novčanih kazni predviđenih tim odredbama.

(t. 53., 68., 69., 71.-75.)
U okviru tužbe države članice protiv odluke Komisije o suspenziji mjesečnih plaćanja toj državi članici na temelju Europskog fonda za jamstva u poljoprivredi (EFJP), mogućnost države članice da se pred sudom Unije pozove na povredu načela proporcionalnosti ne zahtijeva da ta država prethodno iznese taj prigovor pred Komisijom tijekom upravnog postupka koji prethodi donošenju provedbenog akta kojim se obustavljaju mjesečna plaćanja. Naime, u pravu Unije ne postoji niti jedno pravilo kojim se državi članici, pod prijetnjom gubitka prava, nalaže da iznese pravna pitanja tijekom upravnog postupka pred Komisijom. Kao što to proizlazi iz članka 41. stavka 3. Uredbe br. 1306/2013 o financiranju, upravljanju i nadzoru zajedničke poljoprivredne politike, Komisija je dužna postupati u skladu s načelom proporcionalnosti te je na sudu Unije da provjeri zahtijeva li se to od nje, kao što je to slučaj u ovom predmetu. Komisija treba donijeti konačnu odluku u skladu s pravom, neovisno o tome ostvaruje li adresat te odluke stvarno svoja prava obrane tijekom upravnog postupka te neovisno o dosegu tog ostvarivanja.

Nadalje, uporaba po analogiji Komisijinih smjernica za izračun financijskih ispravaka u okviru postupaka potvrde o sukladnosti i financijskog poravnanja računa, kako bi se utvrdila stopa suspenzije mjesečnih plaćanja državi članici, ne omogućava sama za sebe da se dokaže neproporcionalnost iznosa koji je obustavljen. Usto, u nedostatku bilo kakvih drugih relevantnih podataka dostupnih u spisu u pogledu prijavljenih površina koje su stvarno problem s obzirom na utvrđene nedostatke, valja smatrati da Komisijina uporaba paušalne stope, kao takva, na razini metodologije nije neproporcionalna.

(t. 120., 132.)