ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
18

Članak 19. stavci 1. do 4. Uredbe br. 343/2003 glasi kako slijedi: „1. Ako država članica kojoj je upućen zahtjev prihvati da ona treba preuzeti nadležnost nad podnositeljem zahtjeva, država članica u kojoj je zahtjev za azil podnesen mora obavijestiti podnositelja zahtjeva o svojoj odluci da neće razmatrati zahtjev i o obvezi prebacivanja podnositelja zahtjeva u odgovornu državu članicu. 2. Odluka koja se spominje u stavku 1. mora sadržavati osnove na kojima se temelji. Ona mora sadržavati pojedinosti roka za prebacivanje i, ako je potrebno, informacije o mjestu i datumu kada se podnositelj zahtjeva treba pojaviti ako sam putuje u odgovornu državu članicu. Na ovu odluku može postojati mogućnost žalbe ili ponovnog razmatranja. Žalba ili ponovno razmatranje ove odluke ne odgađa provedbu prebacivanja podnositelja zahtjeva osim ako od slučaja do slučaja sudovi ili nadležna tijela tako ne odluče ako nacionalno pravo to dopušta. 3. Prebacivanje podnositelja zahtjeva iz države članice u kojoj je zahtjev za azil podnesen u odgovornu državu članicu izvršava se u skladu s nacionalnim pravom prve države članice, nakon konzultacije uključenih država članica, što je prije praktično moguće, a najkasnije unutar šest mjeseci od prihvaćanja zahtjeva za preuzimanje nadležnosti ili odluke o žalbi ili ponovnom razmatranju ako postoji odgodni uvjet. [...] 4. Ako se prebacivanje ne obavi u roku od šest mjeseci, odgovorna je ona država članica kojoj je zahtjev za azil podnesen. Ovaj se rok može produljiti najviše do jedne godine ako se prebacivanje ne može obaviti zbog utamničenja tražitelja azila ili do najviše osamnaest mjeseci ako je tražitelj azila pobjegao.” [neslužbeni prijevod]
27

Doista, Sud je već presudio, u situaciji u kojoj je „proizvod” u smislu članka 1. Uredbe br. 469/2009 zaštićen s više temeljnih patenata koje eventualno drže različiti nositelji, da kad je riječ o patentima za taj proizvod, patentima za postupke njegova dobivanja ili patentima za njegovu primjenu, sukladno članku 3. točki (c) ove uredbe, svaki od tih patenata može dati pravo na SDZ, ali da za jedan temeljni patent ne može biti dodijeljeno više od jedne svjedodžbe (vidjeti gore navedene presude Biogen, t. 28. kao i AHP Manufacturing, t. 22. i 23.). U takvoj situaciji vrste patenata koji pripadaju svakom od tih nositelja imaju u tom smislu posljedice za zaštitu koju se može dobiti dodjelom SDZ‑a, s obzirom na to da za patent koji štiti proizvod kao takav, zaštita koju pruža SDZ pokriva taj proizvod, dok se za patent za postupke dobivanja proizvoda ta zaštita odnosi samo na postupak dobivanja tog proizvoda ili eventualno, ako to pravo primjenjivo na taj patent predviđa, na proizvod izravno dobiven tim postupkom (vidjeti gore navedeno rješenje University of Queensland i CSL, t. 39.), a za patent koji se odnosi na novu terapeutsku primjenu aktivnog sastojka, poznatog ili ne, zaštita koju pruža SDZ ne može pokriti aktivni sastojak kao takav, nego samo novi način korištenja tog proizvoda (presuda od 19. srpnja 2012., Neurim Pharmaceuticals (1991), C‑130/11, t. 25.).
8

Članak 70. uredbe br. 207/2010 određuje: „1. U obavljanju svoje djelatnosti SOA je dužna: a) djelovati predano, lojalno i transparentno u poštovanju načela propisanih člankom 2. zakonika; b) pribaviti potrebne informacije od osoba koje se odobravaju i djelovati na način da si osiguraju odgovarajuću informaciju; c) djelovati na način da se jamče nepristranost i ravnopravnost postupanja; d) osigurati i održavati neovisnost traženu odredbama zakonika i ove glave; e) raspolagati resursima i postupcima, uključujući područje internog nadzora, koji su odgovarajući za osiguranje učinkovitosti i lojalnosti; f) provjeriti istinitost i sadržaj izjava, potvrda i dokumenata […] koje su podnijele osobe kojima treba biti izdana potvrda kao i postojanost uvjeta predviđenih člankom 78.; g) izdati potvrdu o odobrenju sukladno dokumentima koje su podnijeli poduzetnici i koji su provjereni u skladu s točkom (f). 2. U okviru svoje djelatnosti procjene i provjere odobrenja SOA prikuplja podatke ekonomsko‑financijskog karaktera kao što su računovodstvena izvješća te informacije o organizacijskim izmjenama i promjenama pravne naravi poduzetnika, među ostalim, i iz baze podataka gospodarske, industrijske i obrtničke komore. 3. U izvršavanju svojih institucionalnih zadaća SOA se ne smije koristiti pružanjem usluga trećih osoba. U svakom slučaju, SOA je odgovorna za svaku izvršenu djelatnost, izravno ili neizravno, u svoje ime i za svoj račun. 4. Svaka potvrda o odobrenju i svako obnavljanje potvrde kao i sve dodatne djelatnosti revizije ili izmjene podliježu plaćanju naknade utvrđene s obzirom na ukupan iznos i broj općih ili specijaliziranih kategorija za koje je zatraženo odobrenje, sukladno formulama u prilogu C, dijelu I. Za stalne skupine naknada SOA‑i za svaku djelatnost smanjena je za 50 %; za odobrene poduzetnike do razreda za iznos II naknada SOA‑i za svaku djelatnost smanjena je za 20 %. 5. Iznosi utvrđeni sukladno stavku 4. smatraju se minimalnom naknadom za uslugu. Plaćanje naknade više od dvostrukog iznosa utvrđenog u skladu s kriterijima propisanima člankom 4. ne može biti predviđeno. Svaka je suprotna klauzula ništetna. Naknada treba biti plaćena u cijelosti prije izdavanja potvrde, revizije ili izmjene [iste]; zakašnjenje do šest mjeseci dopušteno je ako je u trenutku izdavanja potvrde uspostavljen izravan nalog za plaćanje na tekućem bankovnom računu i SOA‑i prenesen iznos u cijelosti. 6. SOA prosljeđuje potvrde Autorità unutar petnaest dana od njihovog izdavanja sukladno modalitetima predviđenima člankom 8. stavkom 7. 7. SOA obavještava Autorità u roku od deset dana o pokretanju postupka provjere traženih uvjeta u pogledu poduzetnika i o njegovom rezultatu, sukladno članku 40. stavku 9.b zakonika.”
25

U tim je okolnostima Rechtbank ’s‑Gravenhage odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeća prethodna pitanja: „1) Kada se temeljni patent odnosi na više proizvoda, protivi li se Uredba 469/2009 […], a posebno uvodna rečenica i točka (c) članka 3. navedene uredbe, tome da se nositelju navedenog patenta izda jedna svjedodžba za svaki zaštićeni proizvod? 2) U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, na koji način treba tumačiti uvodnu rečenicu i točku (c) članka 3. Uredbe br. 469/2009 kada se temeljni patent koji je snazi odnosi na više proizvoda i kada, na dan podnošenja zahtjeva za izdavanje svjedodžbe za jedan od zaštićenih proizvoda (A), još nije izdana nijedna svjedodžba za druge proizvode zaštićene istim temeljnim patentom (B i C), ali su svjedodžbe za proizvode (B i C) izdane prije donošenja odluke o zahtjevu za izdavanje svjedodžbe za prvi proizvod (A)? 3) U svrhu davanja odgovora na prethodno pitanje, je li relevantno to što je zahtjev za izdavanje svjedodžbe za jedan od proizvoda zaštićenih temeljnim patentom (A) podnesen istoga dana kao i zahtjevi koji se odnose na druge proizvode (B i C) zaštićene istim temeljnim patentom? 4) U slučaju pozitivnog odgovora na prvo pitanje, može li se izdati svjedodžba za proizvod zaštićen temeljnim patentom koji je na snazi, kada je prethodno već izdana svjedodžba za drugi proizvod zaštićen istim temeljnim patentom, ali se podnositelj zahtjeva odriče posljednje svjedodžbe u namjeri dobivanja nove na osnovi istog temeljnog patenta? 5) Ako je u svrhu davanja odgovora na prethodno pitanje relevantan retroaktivan učinak odricanja, je li to pitanje uređeno uvodnom rečenicom i točkom (b) članka 14. Uredbe br. 469/2009 ili nacionalnim pravom? Ako je pitanje retroaktivnog učinka odricanja uređeno prvom rečenicom i točkom (b) članka 14. Uredbe br. 469/2009, treba li tu odredbu tumačiti na način da odricanje ima retroaktivan učinak?”
17

Zahtjevom od 14. listopada 2013., pristiglim tajništvu Suda narednog 6. studenoga, C. Carratù je, nakon mišljenja nezavisnog odvjetnika iznesenog 26. rujna 2013., prije svega, na temelju članka 83. Poslovnika Suda, tražila ponovno otvaranje usmenog dijela postupka pozivajući se na to da stvar nije dovoljno razjašnjena, na postojanje novih činjenica i na mogućnost da se u predmetu odluči na temelju argumenata o kojima se nije raspravljalo među strankama. Podredno, C. Carratù poziva Sud da, na temelju članka 101. stavka 1. Poslovnika Suda, od suda koji je uputio zahtjev zatraži pojašnjenja. C. Carratù konačno zahtijeva da se strankama u predmetu D'Aniello i dr. (C‑89/13), koji je u tijeku pred Sudom, dopusti da podnesu očitovanja u ovom predmetu.
28

Godine 2011. ista je gradska uprava objavila drugi poziv na nadmetanje za dodjelu koncesije za usluge skupljanja i prijevoza otpada nastalog na njezinom području. Glavni postupak odnosi se na zakonitost uvjeta iz točke 3.5 dokumentacije za nadmetanje iz drugog poziva na nadmetanje (u daljnjem tekstu: dokumentacija za nadmetanje). Prema tom uvjetu miješani komunalni otpad mora se prevoziti do centra za gospodarenje otpadom u Sillamäeu (u daljnjem tekstu: postrojenje Sillamäe) – to jest do postrojenja koje je bilo predmetom prvog poziva na nadmetanje ‐ udaljenog 5 km od navedene lokalne jedinice, a industrijski i građevinski otpad do postrojenja za gospodarenje otpadom u Uikali (u daljnjem tekstu: postrojenje Uikala), udaljenog 25 km. Sillamäe Linnavalitsus nije sklopila ugovor o obradi otpada s upraviteljem drugonavedenog postrojenja.
19

Prilog II. B navedene direktive sadrži sljedeći popis postupaka recikliranja: „R 1 Glavna primjena kao gorivo ili drugo sredstvo za proizvodnju energije R 2 Obnavljanje ili regeneracija otapala R 3 Recikliranje ili obnavljanje organskih tvari koje se ne koriste kao otapala (uključujući kompostiranje i druge postupke biološkog preoblikovanja) R 4 Recikliranje ili obnavljanje metala i spojeva metala R 5 Recikliranje ili obnavljanje drugih anorganskih materijala R 6 Regeneracija kiselina ili lužina R 7 Obnavljanje sastojaka koji se koriste za smanjivanje onečišćenja R 8 Obnavljanje sastojaka iz katalizatora R 9 Ponovna prerada otpadnih ulja ili drugi načini ponovne uporabe otpadnih ulja R 10 Obrada tla u korist poljoprivrede ili okoliša R 11 Uporaba otpada dobivenog iz bilo kojeg od postupaka navedenih pod R 1 do R 10 R 12 Razmjena otpada radi njegovog podvrgavanja jednom od postupaka navedenih pod R 1 do R 11 R 13 Skladištenje otpada koje prethodi nekom od postupaka navedenih pod R 1 do R 12 (uz iznimku privremenog skladištenja do prikupljanja, na mjestu nastanka otpada)”. [neslužbeni prijevod]
13

Drugi dio KN‑a sadržava odsjek XV. koji se odnosi na obične kovine i proizvode od običnih kovina. Taj odsjek, sastavljen od poglavlja 72. do 83., sadržava poglavlje 73. naslovljeno „Proizvodi od željeza ili čelika”. Među uvodnim bilješkama uz taj odsjek, nalazi se bilješka 2. u kojoj se navodi: „U nomenklaturi se pod pojmom ,dijelovi za opću uporabu' podrazumijevaju: (a) proizvodi pod br. 7307, 7312, 7315, 7317 ili 7318, te slični proizvodi u drugim običnim kovinama, [...] U poglavljima 73. do 76. i 78. do 82. (osim u tarifnom broju 7315), pojam dijelovi proizvoda ne uključuje dijelove za opću uporabu kako su prethodno definirani. [...]” [neslužbeni prijevod]
6

Direktiva 2003/96 u svom članku 2. stavku 4. točki (b) drugoj alineji predviđa da se ne primjenjuje na energente s dvojnim korištenjem, to jest na one koji se upotrebljavaju kao loživo ulje i za druge namjene osim kao pogonsko gorivo ili loživo ulje. Uporaba energenata za kemijske redukcije i u elektrolitskim i metalurgijskim procesima smatra se dvojnim korištenjem. Tako od 1. siječnja 2004., datuma stupanja na snagu ove direktive, više ne postoji minimalna stopa trošarina na upotrebu teškog loživog ulja u proizvodnji aluminija. Osim toga, spomenuta direktiva je u svom članku 18. stavku 1. ovlastila države članice da do 31. prosinca 2006. nastave primjenjivati snižene stope ili oslobođenja taksativno nabrojena u njenom Prilogu II., koji spominje oslobođenja od trošarina na teško loživo ulje koje se upotrebljava kao gorivo u proizvodnji aluminija u pokrajini Gardanne, pokrajini Shannon i na Sardiniji.
2

Zahtjev je upućen u okviru spora između Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation (u daljnjem tekstu: Test Claimants), Commissioners of Inland Revenue (u daljnjem tekstu: Commissioners) i Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs o pravnim sredstvima za povrat stečenog bez osnove koja su na raspolaganju poreznim obveznicima u pogledu poreza proglašenih nespojivima sa slobodom poslovnog nastana i slobodnim kretanjem kapitala.
12

SFIR je protiv te presude uložilo žalbu pred Consiglio di Stato, koji je odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje: „Treba li potpuno rastavljanje postrojenja za proizvodnju šećera, izoglukoze i inulinskog sirupa u skladu s člankom 3. [temeljne] uredbe, čiju provedbu uređuje [provedbena] uredba, razumjeti na način da je potrebno ukloniti samo ona postrojenja koja su nužna za proizvodnju, kao što to izričito propisuje navedeni članak 3. [temeljne] uredbe, u skladu s kojime treba tumačiti [provedbenu] uredbu kako bi bila valjana? Ubrajaju li se stoga, u skladu s člankom 3. [temeljne] uredbe i člankom 4. [provedbene] uredbe, u postrojenja koja je potrebno rastaviti samo ona koja su namijenjena proizvodnji šećera, izoglukoze i inulinskog sirupa, kao i druga postrojenja predviđena člankom 4. točkom (c) [provedbene] uredbe, a osobito postrojenja za pakiranje koja se ne upotrebljavaju ili koja se moraju rastaviti zbog zaštite okoliša, drugim riječima postrojenja koja nisu povezana s proizvodnjom šećera, izoglukoze ili inulinskog sirupa, koja se upotrebljavaju, ali za druge djelatnosti, poput u ovom slučaju pakiranja, te za koja ne postoji obveza rastavljanja zbog zaštite okoliša, i mogu li se ona sačuvati s obzirom na to da ne potpadaju pod obvezu rastavljanja predviđenu ranije navedenim uredbama Zajednice?”
29

S druge strane, klauzula o izuzećima predviđena člankom 10. Priloga XI. Pravilniku kao i obrazloženje odluke 2011/866, koje se temelji na razlogu da je Komisija trebala podnijeti prijedlog na temelju članka 10., a ne članka 3. spomenutog Priloga, obuhvaćaju godišnje usklađivanje primitaka od rada i mirovina u cijelosti, odnosno kako usklađivanje opće razine primitaka od rada i mirovina tako i usklađivanje koeficijenata ispravka, kako je to Sud odlučio u točkama 90. do 95. i 100. do 103. gore navedene presude od 19. studenoga 2013., Komisija/Vijeće.
6

Članak 7. iste uredbe naslovljen „Odluke Komisije o okončanju formalnog istražnog postupka” određuje: „1. Ne dovodeći u pitanje članak 8., formalni istražni postupak se okončava odlukom kako je predviđeno stavcima 2. do 5. ovog članka. 2. U slučaju kada Komisija ustanovi da, gdje je to primjereno nakon izmjene od strane dotične države članice, prijavljena mjera ne predstavlja potporu, Komisija takav nalaz bilježi u obliku odluke. 3. U slučaju kada Komisija ustanovi da, gdje je to primjereno nakon izmjene od strane dotične države članice, su sumnje u pogledu sukladnosti prijavljene mjere s načelima zajedničkog tržišta otklonjene, Komisija donosi odluku kojom se utvrđuje da je predmetna potpora u skladu s načelima zajedničkog tržišta […] 4. Komisija pozitivnoj odluci može priložiti uvjete […] i obveze […] 5. U slučaju kada Komisija ustanovi da prijavljena potpora nije u skladu s načelima zajedničkog tržišta, donosi odluku o neprimjeni predmetne potpore […] 6. Odluke koje se donose u skladu sa stavcima 2., 3., 4. i 5. ovog članka moraju se donijeti čim se otklone sumnje iz članka 4. stavka 4. Komisija čini sve što je u njezinoj moći kako bi odluku usvojila u roku od 18 mjeseci od pokretanja postupka. […] […]”
98

Glede povrede članka 296. stavka 2. UFEU‑a, na koju se poziva Komisija, treba podsjetiti da, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi, iako obrazloženje o kojem govori taj članak mora jasno i nedvosmisleno prikazivati postupak rasuđivanja tijela Zajednice koje je autor akta o kojem je riječ, kako bi se zainteresiranima omogućilo da spoznaju razloge donesene mjere, a Sudu da izvrši svoj nadzor, ipak se ne zahtijeva da to obrazloženje precizira sve relevantne pravne ili činjenične elemente. (vidjeti osobito presude od 29. veljače 1996., Komisija/Vijeće, C‑122/94, Zb., str. I‑881., t. 29., od 12. srpnja 2005., Alliance for Natural Health i dr., C 154/04 i C 155/04, Zb., str. I‑6451., t. 133., kao i od 12. prosinca 2006., Njemačka/Parlament i Vijeće, C 380/03, Zb., str. I‑11573., t. 107.)
30

U ovom slučaju, bez obzira na to upotrebljava li X vozilo o kojemu se raspravlja u glavnom postupku za privatne svrhe ili radi dolaska na svoje radno mjesto koje se nalazi u drugoj državi članici, zakonodavstvo o kojemu se raspravlja u glavnom postupku ne ide nauštrb stranci u usporedbi sa samozaposlenom osobom koja je već obveznik VM poreza, s obzirom na to da se porez određuje svakoj osobi koja ima boravište u Nizozemskoj, bez obzira na to izvršava li takvu djelatnost bilo u trenutku upisa motornog vozila u nizozemski registar motornih vozila bilo prilikom prve uporabe takvog vozila, registriranog u drugoj državi članici, na nizozemskoj cestovnoj mreži (vidjeti u tom smislu u odnosu na članak 39. UEZ‑a gore navedeno rješenje Notermans‑Boddenberg, točku 30.).
2

Zahtjev je podnesen u okviru spora između Dixons Retail plc (u daljnjem tekstu: Dixons) i Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (u daljnjem tekstu: Commissioners) vezano uz odbijanje zahtjeva koji je Dixons podnio radi povrata poreza od strane Commissionersa, a odnosi se na porez na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) koji je to društvo prijavilo i platilo na transakcije provedene između 13. studenoga 2005. i 30. studenoga 2008.
8

Članak 4. navedene direktive određuje: „1. Države članice mogu ograničiti obvezu plaćanja jamstvenih ustanova iz članka 3. 2. Kada se države članice koriste mogućnošću iz stavka 1., one će navesti duljinu razdoblja za koje jamstvena ustanova treba podmiriti nepodmirena potraživanja. Ipak, to razdoblje ne može biti kraće od razdoblja koje pokriva naknadu za rad za posljednja tri mjeseca radnog odnosa prije i/ili nakon datuma navedenog u članku 3. Države članice mogu uključiti to minimalno razdoblje od tri mjeseca u referentno razdoblje s najkraćim trajanjem od šest mjeseci. Države članice čije referentno razdoblje nije kraće od osamnaest mjeseci mogu ograničiti razdoblje za koje jamstvena ustanova podmiruje nepodmirena potraživanja na osam tjedana. U tom se slučaju za izračun minimalnog razdoblja primjenjuju ona razdoblja koja su najpovoljnija za zaposlenika. 3. Nadalje, države članice mogu odrediti gornje granice za plaćanja od strane jamstvene ustanove. Te gornje granice ne smiju pasti ispod razine koja je u skladu sa socijalnim ciljem ove direktive. Kada se države članice koriste ovom mogućnošću, izvijestit će Komisiju o metodama kojima su se koristile za određivanje gornje granice.”
36

Kako ne bi došlo do ugrožavanja pravne sigurnosti, Opći je sud zadržao učinke Odluke 2010/413, kako je izmijenjena i dopunjena Odlukom 2010/644, do odluke Suda o žalbi. U skladu s člankom 60. drugim podstavkom Statuta Suda Europske unije, žalba ima suspenzivni učinak na odluku Općeg suda kojom se poništava uredba, u predmetnom slučaju Uredba br. 961/2010, sve do odluke kojom Sud odlučuje o žalbi.
4

Članak 133. stavak 1. točke (a) do (d) PDV Direktive glasi: „Države članice mogu uvjetovati davanje prava na izuzeće iz točaka (b), (g), (h), (i), (l), (m) i (n) iz članka 132. stavka 1. tijelima koja nisu subjekti javnog prava u svakom pojedinačnom slučaju u jednom od ili više sljedećih uvjeta: (a) dotični subjekti ne smiju sistematično ciljati na ostvarivanje dobiti, a svaki eventualni višak koji se usprkos tome ostvari ne smije se dijeliti, već ga se mora pripisati daljnjem poslovanju ili poboljšanju pruženih usluga; (b) te subjekte moraju voditi i njima upravljati uglavnom na dobrovoljnoj osnovi osobe koje nemaju izravnog ili neizravnog interesa, bilo same ili putem posrednika, u pogledu rezultata dotičnih aktivnosti; (c) ti subjekti moraju zaračunavati cijene koje odobravaju tijela javne vlasti ili koje ne premašuju takve odobrene cijene, ili, u pogledu usluga koje ne podliježu odobrenju, cijene koje su niže od onih koje za slične usluge zaračunavaju komercijalna društva koja podliježu PDV‑u; (d) mora biti vjerojatno da izuzeća neće uzrokovati narušavanje tržišnog natjecanja na štetu komercijalnih poduzeća koja podliježu PDV‑u.”
33

Ovaj predmet se stoga razlikuje od predmeta u kojem je donesena presuda od 19. srpnja 2012., Alliance One International i Standard Commercial Tobacco/Komisija i Komisija/Alliance One International i dr. (C‑628/10 P i C‑14/11 P). U tom pogledu dovoljno je zapravo istaknuti da je, u presudi donesenoj u prvom stupnju, Opći sud utvrdio da ni jedan od dodatnih dokaza koji se spominju u spornoj odluci nije bio prikladan za potvrđivanje pretpostavke stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja društva majke na društvo kćer (presuda Alliance One International i Standard Commercial Tobacco/Komisija i gore navedena Komisija/Alliance One International i dr., točka 54.).
1

Svojom žalbom Vijeće Europske unije od Suda traži ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 25. travnja 2012., Manufacturing Support & Procurement Kala Naft/Vijeće (T‑509/10, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je on poništio, u dijelu u kojem se odnose na Manufacturing Support & Procurement Kala Naft Co., Tehran (u daljnjem tekstu: Kala Naft): — Odluku Vijeća 2010/413/ZVSP od 26. srpnja 2010. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Zajedničkog stajališta 2007/140/ZVSP (SL L 195, str. 39.; ispravak u SL L 197, str. 19.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 3., str. 220.); — Provedbenu uredbu Vijeća (EU) br. 668/2010 od 26. srpnja 2010., o provedbi članka 7. stavka 2. Uredbe (EZ) br. 423/2007 o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL L 195, str. 25.); — Odluku Vijeća 2010/644/ZVSP od 25. listopada 2010. o izmjeni Odluke 2010/413 (SL L 281., str. 81.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 3., str. 255.); — Uredbu Vijeća (EU) br. 961/2010 od 25. listopada 2010. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe br. 423/2007 (SL L 281 str. 1., u daljnjem tekstu zajedno: sporni akti), i zadržao učinke Odluke 2010/413, kako je izmijenjena Odlukom 2010/644, do početka učinka poništenja Uredbe br. 961/2010.
78

Protivno onome što tvrdi Komisija, takav propust ne može imati za posljedicu nedopuštenost četvrtog žalbenog razloga, jer je istaknut po prvi put u žalbenom postupku. Naime, iako stranka mora moći istaknuti postupovnu nepravilnost u trenutku kada smatra da je došlo do povrede primjenjivih pravila, ona ne može biti dužna to učiniti u stadiju kada puni učinci te povrede nisu još poznati. Kada je riječ o prekoračenju razumnog roka za suđenje od strane Općeg suda, tužitelj koji smatra da to prekoračenje pred Općim sudom šteti njegovim interesima nije dužan odmah istaknuti tu povredu. Ako je to potrebno, može sačekati kraj postupka kako bi saznao njegovu ukupnu duljinu i raspolagao na taj način sa svim elementima potrebnim za utvrđivanje povrede koju smatra da je pretrpio.