Što se tiče cilja kojim se želi olakšati neometano funkcioniranje unutarnjeg tržišta za duhanske i srodne proizvode, valja utvrditi da je mjera zabrane stavljanja na tržište duhanskih proizvoda za oralnu uporabu predviđena tim odredbama također prikladna za olakšavanje neometanog funkcioniranja unutarnjeg tržišta za duhanske i srodne proizvode. Naime, Sud je u točki 37. svoje presude od 14. prosinca 2004., Swedish Match ( C‑210/03 , EU:C:2004:802 ) utvrdio da je u trenutku donošenja Direktive 92/41 postojala razlika između zakona ili drugih propisa u državama članicama kojima se nastojalo zaustaviti širenje konzumacije proizvoda štetnih za zdravlje, koji su bili novi na tržištu država članica i koji su se smatrali posebno privlačnima za mlade. Dakle, članak 1. točka (c) i članak 17. Direktive 2014/40 ne uzrokuju nepovoljnosti koje su očito neproporcionalne u odnosu na postavljene ciljeve.

Naime, zbog velike mogućnosti rasta tržišta duhanskih proizvoda za oralnu uporabu, koju potvrđuju sami proizvođači tih proizvoda, kao i uvođenja okruženja bez duhanskog dima vrlo je vjerojatno da bi navedeni proizvodi mogli potaknuti osobe koje do tada nisu konzumirale duhanske proizvode, posebno mlade, da s time započnu. Usto, duhanski proizvodi za oralnu uporabu posebno su opasni za maloljetnike zbog činjenice da je njihovu konzumaciju teško opaziti. Naime, proizvod se obično stavi između desni i gornje usne te se tamo drži (vidjeti u tom smislu presudu od 14. prosinca 2004., Arnold André, C‑434/02 , EU:C:2004:800 , t. 19. ). Dakle, zabrana stavljanja na tržište duhanskih proizvoda za oralnu uporabu ne prekoračuje ono što je nužno za postizanje cilja osiguranja visoke razine zaštite javnog zdravlja.

Budući da nije sigurno koliki bi, u slučaju ukidanja zabrane stavljanja na tržište duhanskih proizvoda za oralnu uporabu, bili pozitivni učinci na zdravlje potrošača koji takve proizvode žele upotrijebiti kao pomoć kod odvikavanja i da, osim toga, postoji rizik za zdravlje drugih potrošača, pogotovo mladih, koji zahtijeva donošenje mjera ograničavanja u skladu s načelom opreznosti, članak 1. točka (c) i članak 17. Direktive 2014/40 ne mogu se smatrati očito neprikladnima za osiguravanje visoke razine javnog zdravlja. S druge se strane manje ograničavajuće mjere, poput onih koje su u Direktivi 2014/40 predviđene za ostale duhanske proizvode, osobito pojačana zdravstvena upozorenja i zabrana aromatiziranih duhanskih proizvoda, također ne čine prikladnima za postizanje željenog cilja.

Što se tiče navoda prema kojem članak 24. stavak 3. Direktive 2014/40 dokazuje da su ciljeve te direktive mogle dostatno ostvariti države članice, valja istaknuti da ta odredba svakoj državi članici priznaje mogućnost zabrane određene kategorije duhanskih ili srodnih proizvoda zbog određenih razloga povezanih sa specifičnom situacijom u toj državi članici i pod uvjetom da su te odredbe opravdane potrebom zaštite javnog zdravlja, s obzirom na to da Komisija, međutim, ima ovlast odobriti ili odbiti takve nacionalne odredbe nakon što utvrdi jesu li one opravdane, potrebne i proporcionalne s obzirom na svoj cilj, uzimajući u obzir visoku razinu zaštite zdravlja ljudi koja se navedenom direktivom osigurava, te jesu li one sredstvo proizvoljne diskriminacije ili prikrivenog ograničavanja trgovine među državama članicama.

U tom pogledu valja podsjetiti da su autori Ugovora Unijinom zakonodavcu htjeli dodijeliti, ovisno o općem kontekstu i specifičnim okolnostima područja koje treba uskladiti, marginu prosudbe kad je riječ o najprimjerenijoj tehnici usklađivanja radi postizanja željenog rezultata, osobito u područjima koja su obilježena složenim tehničkim značajkama. Dakle, Unijin zakonodavac mogao bi u ostvarivanju te margine prosudbe provesti samo usklađivanje u fazama i zahtijevati samo postupno ukidanje jednostranih mjera koje su poduzele države članice (presuda od 4. svibnja 2016., Philip Morris Brands i dr., C‑547/14, EU:C:2016:325, t. 63.). Ovisno o okolnostima, mjerama iz članka 114. stavka 1. UFEU-a može se obvezati sve države članice da odobre prodaju dotičnog proizvoda ili više njih kao i uvjetovati takvu obvezu odobrenja određenim pretpostavkama, pa čak i privremeno ili konačno zabraniti prodaju određenog proizvoda ili više njih (presuda od 4. svibnja 2016., Philip Morris Brands i dr., C‑547/14, EU:C:2016:325, t. 64.). To što je zakonodavac Unije zabranio stavljanje na tržište duhanskih proizvoda za oralnu uporabu, ali dopustio stavljanje na tržište drugih duhanskih proizvoda, treba tumačiti na način da je u pogledu duhanskih proizvoda započeo s usklađivanjem u fazama. Članak 24. stavak 3. Direktive 2014/40 odnosi se dakle na aspekt koji nije bio predmet mjera usklađivanja tom direktivom (presuda od 4. svibnja 2016., Philip Morris Brands i dr., C‑547/14, EU:C:2016:325, t. 90.). Slijedom toga, ta odredba ne može, kao takva, dokazati da ciljeve te direktive mogu dostatno ostvariti države članice.

(t. 70.-75.)