Međutim, kako bi se zajamčila ta zaštita, ključno je očuvanje neovisnosti takvog tijela, kako to potvrđuje članak 47. drugi stavak Povelje, koji među zahtjevima vezanima uz temeljno pravo na djelotvoran pravni lijek spominje pristup „neovisnom” sudu.

Osim toga, s obzirom na, osobito, sudsku praksu Suda, konkretno presude od 27. veljače 2018., Associação Sindical dos Juízes Portugueses ( C‑64/16 , EU:C:2018:117 ) i od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci pravosudnog sustava) ( C‑216/18 PPU , EU:C:2018:586 ), argumenti koje je Komisija iznijela u okviru dvaju tužbenih razloga na prvi pogled nisu bez ozbiljnog temelja.

Naime, činjenica da se ne može zajamčiti neovisnost Vrhovnog suda sve do donošenja konačne presude, može dovesti do toga da države članice odbiju priznati i izvršiti sudske odluke koje su donijeli sudovi dotične države članice, što može uzrokovati tešku i nenadoknadivu štetu u pogledu prava Unije.

S druge strane, zbog autoriteta odluka Vrhovnog suda u odnosu na nacionalne sudove nižeg stupnja, činjenica da se u slučaju primjene spornih nacionalnih odredbi ne može zajamčiti neovisnost tog suda sve do donošenja konačne presude može narušiti povjerenje država članica i njihovih sudova u pravosudni sustav države članice i, posljedično, u poštovanje vladavine prava u toj državi članici.

U okviru zahtjeva za privremenu pravnu zaštitu podnesenog u kontekstu tužbe zbog povrede obveze kojom se želi utvrditi da, s jedne strane, snizivši dobnu granicu za odlazak u mirovinu sudaca Vrhovnog suda i tu mjeru primijenivši na suce u aktivnoj službi koji su imenovani prije određenog datuma te, s druge strane, dodijelivši predsjedniku države članice diskrecijsku ovlast da produlji aktivni mandat sudaca tog suda, nakon što dosegnu novoutvrđenu dobnu granicu za odlazak u mirovinu, predmetna država članica nije ispunila obveze koje ima na temelju zajedničke primjene odredbi članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a i članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, činjenica da se ne može zajamčiti neovisnost Vrhovnog suda sve do donošenja konačne presude, može dovesti do teške štete u pogledu pravnog poretka Unije i, prema tome, prava koja pojedinci imaju na temelju prava Unije i vrijednosti iz članka 2. UEU‑a na kojima se temelji Unija, među ostalim, vrijednosti vladavine prava. Osim toga, vrhovni nacionalni sudovi u pravosudnim sustavima država članica kojima pripadaju imaju ključnu ulogu u provedbi prava Unije na nacionalnoj razini, tako da eventualna povreda neovisnosti nacionalnog vrhovnog suda može utjecati na cijeli pravosudni sustav dotične države članice.

Očito je da u većini postupaka privremene pravne zaštite odobrenje kao i odbijanje tražene suspenzije primjene u određenoj mjeri može dovesti do određenih konačnih učinaka i da sudac privremene pravne zaštite, kojem je podnesen zahtjev za suspenziju, treba odvagnuti rizike povezane sa svakim mogućim rješenjem. Konkretno, to osobito znači da je potrebno ispitati prevladava li interes stranke, koja traži privremene mjere, za određivanje suspenzije primjene nacionalnih odredbi, nad interesom za trenutačnu primjenu tih odredbi. Tijekom tog ispitivanja valja utvrditi bi li se eventualnim stavljanjem izvan snage tih odredbi, nakon što Sud prihvati tužbu u pogledu merituma, omogućilo vraćanje na prijašnje stanje situacije do koje je došlo zbog njihova trenutačnog izvršenja i, obratno, kolika bi zapreka suspenzija bila za ciljeve koji se nastoje postići navedenim odredbama u slučaju kad bi tužba u pogledu merituma bila odbijena.

U okviru zahtjeva za privremenu pravnu zaštitu podnesenog u kontekstu tužbe zbog povrede obveze kojom se želi utvrditi da, s jedne strane, snizivši dobnu granicu za odlazak u mirovinu sudaca Vrhovnog suda i tu mjeru primijenivši na suce u aktivnoj službi koji su imenovani prije određenog datuma te, s druge strane, dodijelivši predsjedniku države članice diskrecijsku ovlast da produlji aktivni mandat sudaca tog suda, nakon što dosegnu novoutvrđenu dobnu granicu za odlazak u mirovinu, predmetna država članica nije ispunila obveze koje ima na temelju zajedničke primjene odredbi članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a i članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, općem interesu Unije u pogledu dobrog funkcioniranja njezina pravnog poretka do donošenja konačne presude se može nanijeti teška i nepopravljiva šteta, u slučaju da se ne odrede privremene mjere ako se prihvati tužba zbog povrede obveze.

Suprotno tomu, interesu države članice za dobro funkcioniranje Vrhovnog suda ne može se nanijeti takva šteta u slučaju da se odrede privremene mjere, ako se odbije tužba zbog povrede obveze, uzimajući u obzir da bi to određivanje za učinak imalo samo zadržavanje, u ograničenom razdoblju, primjene postojećeg pravnog sustava prije donošenja gore navedenih odredbi.

(t. 91., 115., 116.)