MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MICHALA BOBEKA

od 6. svibnja 2021. ( 1 )

Predmet C‑819/19

Stichting Cartel Compensation,

Equilib Netherlands BV

protiv

Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV,

Martinair Holland NV,

Deutsche Lufthansa AG,

Lufthansa Cargo AG,

British Airways plc,

Société Air France SA,

Singapore Airlines Ltd,

Singapore Airlines Cargo Pte Ltd,

Swiss International Air Lines AG,

Air Canada,

Cathay Pacific Airways Ltd,

Scandinavian Airlines System Denmark‑Norway‑Sweden

SAS AB

SAS Cargo Group A/S

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu, Nizozemska))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 101. UFEU‑a i članak 53. Sporazuma o EGP‑u – Provedbena pravila članka 103. UFEU‑a – Prijelazna odredba iz članaka 104. i 105. UFEU‑a – Sporazumi i usklađena djelovanja u vezi s nekoliko elemenata cijene usluga zračnog prijevoza tereta (određivanje naknada za gorivo i sigurnost, odbijanje plaćanja provizije na naknade) – Tužba za naknadu štete – Izravan učinak – Nadležnost nacionalnih sudova”

I. Uvod

1. Društva Stichting Cartel Compensation i Equilib Netherlands BV (u daljnjem tekstu: tužitelji) zahtijevaju da se protiv tuženikâ ( 2 ) donese deklaratorna presuda te da im se naloži plaćanje štete zato što su povrijedili članak 101. stavak 1. UFEU‑a i članak 53. stavak 1. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (u daljnjem tekstu: Sporazum o EGP‑u) time što su usklađivali razne elemente cijene usluga zračnog prijevoza tereta na letovima unutar i iz Europske unije i Europskog gospodarskog prostora (u daljnjem tekstu: EGP).

2. Ta se praksa navodno odvijala prije nego što je Vijeće usvojilo provedbene odredbe za određene dijelove sektora zračnog prijevoza s ciljem „pune primjene” načela određenih člankom 101. UFEU‑a. Tuženici zato navode da je, u skladu s „prijelaznom odredbom” iz članaka 104. i 105. UFEU‑a, nadležnost za izvršavanje članka 101. UFEU‑a bila isključivo na upravnim tijelima država članica i na Europskoj komisiji.

3. Ovaj predmet otvara pitanje nadležnosti nacionalnih sudova da članak 101. stavak 1. UFEU‑a i članak 53. stavak 1. Sporazuma o EGP‑u primjenjuju na prakse protivne tržišnom natjecanju koje su se odvijale tijekom primjene te „prijelazne odredbe”. Međutim, to pitanje, koje u tehničkom i vremenskom smislu možda ima ograničeni doseg, otvara bitnije pitanje u pogledu (među)ovisnosti javnopravnog (upravnog) i privatnopravnog (sudskog) izvršavanja Unijinih pravila o tržišnom natjecanju.

II. Pravni okvir

A. UFEU

4. Članci 101. do 105. UFEU‑a propisuju pravila o tržišnom natjecanju. Za ovaj su predmet relevantne sljedeće odredbe: „Članak 101. (bivši članak 81. UEZ‑a) 1. Budući da su nespojivi s unutarnjim tržištem, zabranjuju se: svi sporazumi među poduzetnicima, odluke udruženja poduzetnika i usklađeno djelovanje koji bi mogli utjecati na trgovinu među državama članicama i koji imaju za cilj ili posljedicu sprečavanje, ograničivanje ili narušavanje tržišnog natjecanja na unutarnjem tržištu, a osobito oni kojima se: […] 2. Svi sporazumi ili odluke zabranjeni na temelju ovog članka ništavi su. 3. Međutim, odredbe stavka 1. mogu se proglasiti neprimjenjivima u slučaju: – svakog sporazuma ili vrste sporazuma među poduzetnicima, – svake odluke ili vrste odluka udruženja poduzetnika, – svakog usklađenog djelovanja ili vrste usklađenog djelovanja, koji doprinose poboljšanju proizvodnje ili distribucije robe ili promicanju tehničkog ili gospodarskog napretka, a istodobno potrošačima omogućuju pravedan udio u koristi koja iz njih proizlazi te koji: (a) tim poduzetnicima ne nameću ograničenja koja nisu nužna za postizanje ovih ciljeva; (b) tim poduzetnicima ne omogućuju isključivanje konkurencije s tržišta s obzirom na znatan dio dotičnih proizvoda. […] Članak 103. (bivši članak 83. UEZ‑a) 1. Vijeće, na prijedlog Komisije i nakon savjetovanja s Europskim parlamentom, utvrđuje odgovarajuće uredbe ili direktive za primjenu načela određenih člancima 101. i 102. 2. Uredbe ili direktive iz stavka 1. imaju za cilj osobito: […] (b) utvrditi detaljna pravila za primjenu članka 101. stavka 3., vodeći računa o potrebi osiguravanja učinkovitog nadzora s jedne, te najvećeg mogućeg pojednostavnjenja administracije s druge strane; (c) po potrebi, utvrditi područje primjene odredaba članaka 101. i 102. u različitim gospodarskim granama; […] Članak 104. (bivši članak 84. UEZ‑a) Do stupanja na snagu odredaba donesenih na temelju članka 103., nadležna tijela država članica odlučuju o dopuštenosti sporazumâ, odluka i usklađenog djelovanja te o zloporabi vladajućeg položaja na unutarnjem tržištu sukladno pravu njihove zemlje i odredbama članka 101., osobito stavka 3., te članka 102. Članak 105. (bivši članak 85. UEZ‑a) 1. Ne dovodeći u pitanje članak 104., Komisija osigurava primjenu načela utvrđenih člancima 101. i 102. Na zahtjev države članice ili na vlastitu inicijativu, a u suradnji s nadležnim tijelima država članica koje joj pružaju pomoć, Komisija istražuje slučajeve kod kojih se sumnja na povredu tih načela. Ako ustanovi da je došlo do povrede, Komisija predlaže odgovarajuće mjere za njezino otklanjanje. 2. Ako povreda nije uklonjena, Komisija navodi postojanje te povrede načela u obrazloženoj odluci. Komisija može objaviti svoju odluku i ovlastiti države članice da poduzmu mjere za otklanjanje štetnih učinaka takvog stanja, čije uvjete i pojedinosti utvrđuje Komisija. 3. Komisija može donijeti uredbe koje se odnose na kategorije sporazumâ za koje je Vijeće donijelo uredbu ili direktivu na temelju članka 103. stavka 2. točke (b).”

B. Sporazum o EGP‑u

5. Cilj Sporazuma o EGP‑u je „promicanje stalnog i uravnoteženog jačanja trgovačkih i gospodarskih odnosa između ugovornih stranaka s jednakim uvjetima tržišnog natjecanja te poštovanje istih pravila radi stvaranja ujednačenog [EGP‑a] […]” ( 3 ).

6. Članak 6. Sporazuma o EGP‑u glasi: „Ne dovodeći u pitanje budući razvoj sudske prakse, odredbe ovog Sporazuma, u mjeri u kojoj su po sadržaju istovjetne odgovarajućim pravilima Ugovora o [funkcioniranju Europske unije] i Ugovora o osnivanju Europske zajednice za ugljen i čelik te aktima koji su usvojeni primjenom tih dvaju Ugovora, u njihovoj se provedbi i primjeni tumače u skladu s mjerodavnim presudama Suda Europskih zajednica donesenima prije datuma potpisivanja ovog Sporazuma.”

7. Članak 53. Sporazuma o EGP‑u sadržajno je istovjetan članku 101. UFEU‑a.

8. Prema članku 55. Sporazuma o EGP‑u: „1. Ne dovodeći u pitanje odredbe o primjeni članaka 53. i 54. sadržane u Protokolu 21. i Prilogu XIV. ovom Sporazumu, Komisija EZ‑a i Nadzorno tijelo EFTA‑e predviđeno u članku 108. stavku 1. osiguravaju primjenu načela utvrđenih u člancima 53. i 54. Nadležno nadzorno tijelo iz članka 56. na vlastitu inicijativu ili na zahtjev države na dotičnom području ili drugog nadzornog tijela istražuje slučajeve u kojima se sumnja na povredu ovih načela. Nadležno nadzorno tijelo provodi ove istrage u suradnji s nadležnim nacionalnim tijelima na dotičnom području te u suradnji s drugim nadzornim tijelom koje mu pomaže u skladu sa svojim internim pravilima. Ako utvrdi da je došlo do povrede, predložit će odgovarajuće mjere radi njezinog uklanjanja. 2. Ako povreda ne bude uklonjena, nadležno […] nadzorno tijelo zabilježava tu povredu načela u obrazloženoj odluci. Nadležno nadzorno tijelo može objaviti svoju odluku i ovlastiti države na dotičnom području da pod uvjetima i na način koje ono odredi poduzmu mjere potrebne za popravljanje situacije. Također, može zatražiti od drugih nadležnih nadzornih tijela da države na dotičnom području ovlaste za poduzimanje takvih mjera.”

III. Činjenično stanje, nacionalni postupak i prethodno pitanje

9. Europska komisija donijela je 9. studenoga 2010. Odluku C(2010) 7694 final u vezi s postupkom u skladu s člankom 101. UFEU‑a, člankom 53. Sporazuma o EGP‑u i člankom 8. Sporazuma između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o zračnom prometu ( 4 ) (Predmet COMP/39258 – zračni prijevoz tereta) (u daljnjem tekstu: Odluka iz 2010.) ( 5 ).

10. U člancima 1. do 4. Odluke iz 2010. utvrđeno je da je nekoliko prijevoznika, protivno članku 101. UFEU‑a, članku 53. Sporazuma o EGP‑u i članku 8. Švicarskog sporazuma, tijekom različitih razdoblja sudjelovalo u usklađivanju raznih elemenata cijene usluga zračnog prijevoza tereta na letovima između zračnih luka unutar Europske unije i/ili EGP‑a; zračnih luka unutar Unije i/ili EGP‑a i zračnih luka u trećim zemljama; i zračnih luka unutar Unije i zračnih luka u Švicarskoj (u daljnjem tekstu: sporno postupanje). Prema Odluci iz 2010., ta je povreda ukupno trajala od prosinca 1999. do veljače 2006.

11. Opći sud Europske unije je presudom od 16. prosinca 2015. u predmetima koje je razmatrao djelomično poništio Odluku iz 2010. u dijelu u kojem se odnosila na tužitelje ( 6 ). Opći je sud u bitnome utvrdio da su u Odluci iz 2010. postojala proturječja između njezina obrazloženja i izreke ( 7 ).

12. Komisija je 17. ožujka 2017. donijela Odluku C(2017) 1742 final u vezi s postupkom u skladu s člankom 101. UFEU‑a, člankom 53. Sporazuma o EGP‑u i člankom 8. Švicarskog sporazuma (Predmet AT.39258 – zračni prijevoz tereta) (u daljnjem tekstu: Odluka iz 2017.) ( 8 ). Odlukom iz 2017. zadržana je bit Odluke iz 2010. Usto je potvrđeno ukupno trajanje povrede od prosinca 1999. do veljače 2006.

13. Prema Sažetku Odluke iz 2017., Komisija je utvrdila da je u zabranjenom sporazumu o spornom postupanju sudjelovalo nekoliko prijevoznika. To je postupanje povrjeđivalo članak 101. UFEU‑a, članak 53. Sporazuma o EGP‑u i članak 8. Švicarskog sporazuma. Odnosilo se na (i.) letove između zračnih luka unutar Unije (u daljnjem tekstu: letovi unutar Europske unije); (ii.) letove između zračnih luka unutar Unije i zračnih luka izvan EGP‑a (u daljnjem tekstu: letovi između Unije i trećih zemalja); (iii.) letove između zračnih luka unutar EGP‑a (u daljnjem tekstu: letovi unutar EGP‑a); (iv.) letove između zračnih luka u zemljama koje su stranke Sporazuma o EGP‑u, ali nisu države članice Unije i zračnih luka u trećim zemljama (u daljnjem tekstu: letovi između zemalja EGP‑a koje nisu članice Unije i trećih zemalja); i na (v.) letove između zračnih luka unutar Unije i zračnih luka u Švicarskoj (u daljnjem tekstu: letovi između Unije i Švicarske).

14. U Odluci iz 2017. na sljedeći je način utvrđena povreda te su izrečene kazne za pojedina razdoblja u odnosu na pojedine letove: – U odnosu na letove unutar Unije, Komisija je bila nadležna utvrditi povredu i izreći novčane kazne za postupanje u vezi sa zračnim prijevozom između zračnih luka unutar Unije koji se odvijao prije 1. svibnja 2004. To je zato što je, za razdoblje prije1. svibnja 2004., Uredba (EEZ) br. 3975/87 ( 9 ) Komisiji davala provedbene ovlasti za primjenu članka 101. UFEU‑a samo u pogledu zračnog prijevoza između zračnih luka unutar Unije. Međutim, zračni prijevoz između zračnih luka unutar Unije i zračnih luka u trećim zemljama bio je isključen iz područja primjene te uredbe. – U odnosu na letove između Unije i trećih zemalja, Komisijina je nadležnost, zbog istih razloga, bila ograničena na postupanje nakon1. svibnja 2004. – U odnosu na letove unutar EGP‑a, Komisija je bila nadležna utvrditi povredu i izreći novčane kazne za čitavo razdoblje od 1999. do 2006. – U odnosu na letove između zemalja EGP‑a koje nisu članice Unije i trećih zemalja, Odluka br. 130/2004 ( 10 ) i Odluka br. 40/2005 ( 11 ) stupile su na snagu 19. svibnja 2005. Od tog su se datuma nadalje u okviru Sporazuma o EGP‑u počele primjenjivati Uredba (EZ) br. 411/2004 ( 12 ) i Uredba (EZ) br. 1/2003 ( 13 ). Komisija stoga nije utvrdila povredu niti izrekla novčane kazne za postupanje u pogledu letova koji su se između zemalja EGP‑a koje nisu članice Unije i trećih zemalja odvijali prije 19. svibnja 2005.

15. Odluka iz 2017. također se pobija pred Općim sudom ( 14 ). Ti su predmeti u tijeku.

16. Tužitelji su pred Rechtbankom Amsterdam (Sud u Amsterdamu, Nizozemska) istovremeno pokrenuli građanski postupak protiv tuženikâ. Taj sud objašnjava da su društva koja su podnijela tužbu izričito osnovana radi utuživanja ustupljenih im potraživanja za naknadu štete koja su proizašla iz Komisijina utvrđenja o povredi prava tržišnog natjecanja.

17. Tužitelji zahtijevaju donošenje deklaratorne presude i naknadu štete. Kao prvo, zahtijevaju da se utvrdi da su tuženici nezakonito postupali tijekom razdoblja od 1999. do 2006. Dakle, zahtijevaju da se postojanje nezakonitog postupanja utvrdi i pogledu razdoblja prije (i.) 1. svibnja 2004. (u odnosu na letove između Unije i trećih zemalja); (ii.) 19. svibnja 2005. (u odnosu na letove između zemalja EGP‑a koje nisu članice Unije i trećih zemalja); i (iii.) 1. lipnja 2002. (u odnosu na letove između Švicarske i Unije) (u daljnjem tekstu: sporna razdoblja). Kao drugo, zahtijevaju da sud koji je uputio zahtjev naloži tuženicima solidarno plaćanje naknade štete i kamata za odnosno postupanje protivno tržišnom natjecanju.

18. Prema navodu suda koji je uputio zahtjev, tužitelji se u svojim zahtjevima pozivaju na izravni učinak članka 101. UFEU‑a kako bi uspostavili nadležnost nacionalnog suda za sporna razdoblja, neovisno o upravnom izvršavanju prava tržišnog natjecanja.

19. Sud koji je uputio zahtjev se u odluci kojom je taj zahtjev uputio smatra nadležnim primijeniti članak 101. UFEU‑a na sporno postupanje i na sporna razdoblja. Međutim, on izričito ističe da to stajalište odstupa od presude High Court of Justice (England and Wales) (Visoki sud, Engleska i Wales, Ujedinjena Kraljevina) u predmetu Emerald Supplies Ltd v British Airways Plc ( 15 ), kako ju je Court of Appeal (England and Wales) (Žalbeni sud, Engleska i Wales, Ujedinjena Kraljevina) potvrdio u presudi La Gaitana Farms SA & Ors v British Airways Plc ( 16 ).

20. Dvojeći je li nadležan primijeniti članak 101. stavak 1. UFEU‑a i članak 53. stavak 1. Sporazuma o EGP‑u na sporna razdoblja, Rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu) odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeće prethodno pitanje: „Jesu li nacionalni sudovi u pogledu spora između oštećenih strana (u ovom slučaju otpremnika, korisnika usluga u zračnom prijevozu tereta) i zračnih prijevoznika, bilo na temelju izravnog učinka članka 101. UFEU‑a ili, u svakom slučaju, članka 53. Sporazuma o EGP‑u bilo na temelju (izravnog učinka) članka 6. Uredbe br. 1/2003, nadležni bez ograničenja primijeniti članak 101. UFEU‑a ili, u svakom slučaju, članak 53. Sporazuma o EGP‑u na sporazume, odnosno na usklađena djelovanja prijevoznika koja se odnose na usluge zračnog prijevoza tereta na letovima koji su se izvodili prije 1. svibnja 2004. između zračnih luka unutar [Unije] i zračnih luka izvan EGP‑a, odnosno letovima koji su se izvodili prije 19. svibnja 2005. između Islanda, Lihtenštajna i Norveške i zračnih luka izvan EGP‑a, odnosno letovima koji su se izvodili prije 1. lipnja 2002. između zračnih luka unutar [Unije] i Švicarske, čak i ako je pritom riječ o razdoblju u kojem se primjenjivala prijelazna odredba članaka 104. i 105. UFEU‑a, ili je navedeno u suprotnosti s tom prijelaznom odredbom?”

21. Pisana očitovanja podnijeli su tužitelji, tuženici, norveška vlada, Nadzorno tijelo EFTA‑e i Komisija. Te su stranke, uz iznimku norveške vlade, iznijele i usmena očitovanja na raspravi održanoj 21. siječnja 2021.

IV. Analiza

22. Ovo je mišljenje strukturirano na sljedeći način. Kao prvo, započet ću s raspravom o pravnom okviru ovog predmeta (A). Potom ću se okrenuti primjeni članka 101. stavka 1. UFEU‑a od strane suda koji je uputio zahtjev (B). Nakon toga ću razmatrati ekvivalentna pravila Sporazuma o EGP‑u (C). Zaključit ću s općenitijim zapažanjima o sudskom izvršavanju pravila o tržišnom natjecanju (D).

A. Okvir koji Ugovor postavlja i „prijelazna odredba”

23. S obzirom na važnost koju u ovom predmetu ima okvir koji postavljaju pravila Ugovora koja se odnose na tržišno natjecanje, smatram potrebnim ovo mišljenje započeti s izlaganjem raznih elemenata članka 101. UFEU‑a i detaljnim razmatranjem navodne „prijelaznosti” odredbe o izvršavanju predviđene u člancima 104. i 105. UFEU‑a (1.). Nakon toga ću ukratko iznijeti argumente stranaka te ih smjestiti u kontekst pitanja suda koji je uputio zahtjev (2.).

1. „Prijelaznost” u odnosu na što?

24. Članak 101. UFEU‑a ima jednostavnu strukturu. Njegov stavak 1. zabranjuje sve sporazume koji imaju za cilj ili posljedicu sprečavanje tržišnog natjecanja. U stavku 2. objašnjena je posljedica te zabrane: da su ništavi svi sporazumi obuhvaćeni stavkom 1. U stavku 3. potom je predviđena iznimka od zabrane iz stavka 1.: „odredbe stavka 1. mogu se proglasiti neprimjenjivima” u određenim slučajevima.

25. Članak 101. UFEU‑a sadržajno je potpuna i samostojeća odredba. Sročen je općenitim izrazima. Ne upućuje ni na kakve provedbene mjere niti u njemu ima ičega što bi kao takvo upućivalo na to da su njegovi doseg ili primjena ograničeni. Za ovaj je predmet najvažnije to da je članak 101. UFEU‑a institucionalno nepristran. On ne daje jednoj instituciji (vrsti institucije) prednost pred drugom. U tom je pogledu možda moguće suprotstaviti tekst te odredbe s člankom 65. stavkom 4. Ugovora o osnivanju Europske zajednice za ugljen i čelik. U potonjoj je odredbi bilo propisano da „Visoko tijelo ima isključivu nadležnost” [neslužbeni prijevod] utvrditi je li zabranjeni sporazum u skladu s tom odredbom.

26. Dakle, ako se vodimo samo njegovim tekstom, teško je tvrditi da bi se članak 101. UFEU‑a trebao drukčije primjenjivati od bilo koje druge odredbe Ugovora koja upućuje na instituciju koja primjenjuje pravo Unije, bila to institucija država članica ili institucija Europske unije.

27. Razlikovni elementi i „prijelaznost” se u primjenu članka 101. UFEU‑a uvode tek putem članaka 103. do 105. UFEU‑a.

28. U tom smislu, članak 103. UFEU‑a u svojem stavku 1. objašnjava da je na Vijeću da utvrdi „odgovarajuće uredbe ili direktive za primjenu načela određenih” člankom 101. UFEU‑a. U stavku 2. su pruženi netaksativni primjeri načina izvršavanja te ovlasti. Za ovaj su predmet od najvećeg interesa točke (b) i (c). Te se točke odnose na „detaljna pravila za primjenu članka 101. stavka 3., vodeći računa o potrebi osiguravanja učinkovitog nadzora […] te […] pojednostavnjenja administracije” odnosno na utvrđivanje „područj[a] primjene odredaba član[ka 101. UFEU‑a] u različitim gospodarskim granama”. Drugim riječima, članak 103. UFEU‑a na Vijeće stavlja teret određivanja dosega i upravnog nadzora članka 101. UFEU‑a.

29. Međutim, što se događa do trenutka kada Vijeće odluči izvršiti svoje ovlasti, kako je predviđeno člankom 103. UFEU‑a?

30. Ovdje su relevantni članci 104. i 105. UFEU‑a. Ti članci uspostavljaju „prijelaznu odredbu”. Tom su odredbom (upravna) tijela država članica bila zadužena za primjenu načela koja su (trenutno) sadržana u članku 101. UFEU‑a. To je uključivalo priznavanje izuzeća na temelju članka 101. stavka 3. UFEU‑a. Komisija je tijekom razdoblja primjene tog sustava igrala malu ulogu u izvršavanju pravila o tržišnom natjecanju te je to činila isključivo „ne dovodeći u pitanje” zadaće nacionalnih tijela država članica.

31. S obzirom na taj ustavni okvir, pojam „prijelazna” odredba nosi donekle pogrešan naziv. Točno je da je članak 87. Ugovora o osnivanju Europske ekonomske zajednice (u daljnjem tekstu: UEEZ) u izvornoj verziji obvezivao Vijeće da svoje ovlasti na temelju (sada) članka 103. UFEU‑a izvrši unutar tri godine. To je razdoblje proteklo, a da Vijeće nije izvršilo te ovlasti. Unatoč tomu, Ugovorom iz Amsterdama je (tada već zastarjelo) spominjanje roka od tri godine za provedbu zamijenjeno općom obvezom Vijeća da utvrdi odgovarajuće uredbe i direktive kako bi se „primjenio” (sada) članak 101. UFEU‑a ( 17 ). Na taj je način, potvrđujući de iure ono što je de facto već neko vrijeme bio slučaj, nestala navodna „prijelaznost”„prijelazne odredbe” uspostavljena (sada) člancima 104. i 105. UFEU‑a.

32. Ako se promatra iz te perspektive, člankom 104. UFEU‑a pruženo je opće pravilo postupanja s dopuštenosti sporazuma obuhvaćenih područjem primjene članka 101. UFEU‑a. Tom je odredbom predviđeno da tijela država članica na neodređeno vrijeme budu nadležna za osiguravanje poštovanja pravila Ugovora koja se odnose na tržišno natjecanje, do trenutka kada Vijeće poduzme mjere uspostavom drukčijeg upravnog modela za izvršavanje pravila Ugovora koja se odnose na tržišno natjecanje.

33. Drugim riječima, iako je izvorno uspostavljena na ograničeno razdoblje, „prijelazna” odredba je s vremenom postajala sve manje i manje „prijelazna”, jer više nije bilo „prijelaza” u uobičajenom smislu te riječi s jedne situacije na drugu. Umjesto toga, ta je odredba bila „potencijalno modularna” u odnosu na pojedine elemente decentralizacije (i preraspodjele) nadležnosti za izvršavanje određenih dijelova članka 101. UFEU‑a. Tom potonjem navodu u prilog ide razvoj cjelokupnog sustava, koji je tijekom godina nastavio ići naprijed‑nazad: od potpune decentralizacije prema centralizaciji nekih elemenata te potom ponovno nazad do djelomične decentralizacije, pri čemu su pravila o nadležnosti iz članka 103. stavka 2. UFEU‑a bez problema omogućavala te promjene.

2. Uloga nacionalnih sudova u okviru „prijelazne odredbe”

34. Članci 103. do 105. UFEU‑a ne govore ništa o ulozi nacionalnih sudova u primjeni članka 101. UFEU‑a, bilo u kontekstu „prijelazne” odredbe ili u nekom drugom kontekstu. To je glavna tema ovog predmeta. U biti, sud koji je uputio zahtjev propitkuje mogu li nacionalni sudovi primjenjivati zabranu iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a ako su se dane prakse protivne tržišnom natjecanju uglavnom odvijale tijekom razdoblja primjene „prijelazne odredbe”.

35. Ta se rasprava na prvi pogled tiče završenog doba. Sve stranke ovog predmeta slažu se da je Uredba (EZ) br. 1/2003 nacionalnim sudovima dala ovlast pune primjene članka 101. UFEU‑a ili da je barem potvrdila njezino postojanje. Međutim, u praksi, odgovor na pitanje koje je postavio Rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu) utjecat će na širu potvrdu privatnih prava namijenjenih postizanju dodjele naknade štete uzrokovane postupanjem koje može ograničiti ili narušiti tržišno natjecanje – neovisno o tome kada se to postupanje odvijalo i koje je upravno tijelo istraživalo to postupanje.

36. Tužitelji u glavnom postupku nastoje potvrditi privatna prava na taj način. To je zato što je Komisija, u Odluci iz 2017., utvrdila postojanje dokaza o trajnim praksama usklađivanja cijena tijekom razdoblja od 1999. do 2006. u sektoru zračnog prijevoza tereta. Međutim, ona je zbog sustava sekundarnog zakonodavstva koji je Vijeće uspostavilo na temelju članka 103. UFEU‑a svoja utvrđenja o postojanju povrede članka 101. stavka 1. UFEU‑a i članka 53. stavka 1. Sporazuma o EGP‑u ograničila na letove između Unije i trećih zemalja koji su se izvodili nakon 1. svibnja 2004. odnosno na letove između zemalja EGP‑a koje nisu članice Unije i trećih zemalja, koji su se izvodili nakon 19. svibnja 2005. Posljedično, ako bi se prihvatili prigovori tuženikâ na nadležnost nacionalnog suda, razdoblje koje je prethodilo navedenim datumima praktički bi bilo isključeno iz dosega privatnih tužbi za ispravljanje posljedica postupanja protivnog tržišnom natjecanju u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a.

37. Dakle, temeljno i opće pitanje ovog predmeta uvelike je to može li sekundarno zakonodavstvo koje ograničava upravno izvršavanje Unijinih pravila o tržišnom natjecanju ograničiti ili potpuno isključiti primjenu članka 101. stavka 1. UFEU‑a od strane nacionalnih sudova.

38. Odgovor na to pitanje je u očitovanjima zainteresiranih strana skriven ispod mnoštva slojeva sudske prakse i sekundarnog zakonodavstva. U bitnome, tužitelji, Nadzorno tijelo EFTA‑e i norveška vlada objašnjavaju da je „prijelaznom odredbom” ograničeno „upravno” izvršavanje načela utvrđenih člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a. Međutim, to nije ograničilo izravan učinak članka 101. stavka 1. UFEU‑a i članka 53. stavka 1. Sporazuma o EGP‑u u postupcima pred nacionalnim sudovima, to jest neovisno „sudsko” izvršavanje.

39. Tuženici, koje Komisija većim dijelom podupire, to osporavaju. Prema njihovu mišljenju, nacionalni sudovi nisu bili nadležni primjenjivati članak 101. stavak 1. UFEU‑a zbog dvaju razloga. Kao prvo, Vijeće je na temelju članka 103. UFEU‑a ograničilo materijalni doseg članka 101. UFEU‑a. Posljedično, sektor zračnog prijevoza prije stupanja na snagu Uredbe br. 1/2003 nije bio potpuno izložen „načelima” sadržanima u toj odredbi. Kao drugo, u skladu s „prijelaznom odredbom”, samo su nadležno nacionalno tijelo i, u nekim slučajevima, Komisija mogli odlučivati o usklađenosti sporazuma protivnog tržišnom natjecanju s člankom 101. UFEU‑a. S obzirom na ta ograničenja članka 101. stavka 1. UFEU‑a, načelo homogenosti nalaže da se na isti način ograniči i izravan učinak članka 53. stavka 1. Sporazuma o EGP‑u.

40. Smatram da pravilan odgovor na to stajalište izravno proizlazi iz članka 101. UFEU‑a, članka 53. Sporazuma o EGP‑u i iz pravilâ o tržišnom natjecanju. Stoga ću se sada okrenuti tom pitanju.

B. Primjena članka 101. stavka 1. UFEU‑a od strane suda koji je uputio zahtjev u ovom predmetu

41. Općenito govoreći, potrebno je razmotriti tri pitanja u pogledu primjene članka 101. stavka 1. UFEU‑a od strane nacionalnih sudova. Kao prvo, moguće ograničavajuće učinke „prijelazne odredbe” propisane člancima 104. i 105., na članak 101. UFEU‑a u pogledu standardne nadležnosti nacionalnog suda (1.). Kao drugo, mjeru u kojoj se stranka koja pred nacionalnim sudovima želi ostvariti svoja prava poziva na izravan učinak načela koja su sada sadržana u članku 101. stavku 1. UFEU‑a (2.). Kao treće, je li ovaj konkretan predmet, to jest sektor zračnog prijevoza, obuhvaćen materijalnim dosegom člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a (3.). Redom ću razmotriti svako od tih pitanja.

1. Učinak „prijelazne odredbe” na članak 101. UFEU‑a

42. Tuženici u svojim očitovanjima u bitnome tvrde da „prijelazna odredba” iz članaka 104. i 105. UFEU‑a lišava nacionalne sudove nadležnosti da primjenjuju članak 101. UFEU‑a. Komisija je odgovarajući na pitanje Suda zauzela isto stajalište. Prema njezinim riječima, članci 104. i 105. UFEU‑a mogu u određenim okolnostima „pauzirati” nadležnost nacionalnog pravosuđa da primjenjuje članak 101. UFEU‑a.

43. Ne slažem se.

44. U tekstovima članaka 104. i 105. UFEU‑a ne vidim ništa što bi činilo „tipku za pauziranje” u pogledu nadležnosti nacionalnih sudova. U biti, niti jedna od tih odredbi ne ograničava primjenu članka 101. UFEU‑a u odnosu na nacionalne sudove. Članci 104. i 105. UFEU‑a samo predviđaju kako se članak 101. UFEU‑a treba upravno izvršavati dok Vijeće ne odluči postupiti u skladu s člankom 103. UFEU‑a. Međutim, to postupanje nije vezano za sudsko izvršavanje članka 101. UFEU‑a od strane nacionalnih sudova.

45. Da budem precizan: smatram da sudska primjena članka 101. stavka 1. UFEU‑a, logično, nije ograničena na sudsko preispitivanje upravnih odluka kojima su prethodno primijenjena i izvršena Unijina pravila o tržišnom natjecanju. Preispitivanje upravne odluke kojom je primijenjen članak 101. stavak 1. UFEU‑a zasigurno jest jedan od načina na koji nacionalni sudovi mogu primijeniti tu odredbu. Međutim postoje druga pravna područja ili drugi oblici pravnih postupaka u okviru kojih nacionalni sudovi potencijalno mogu, u skladu s pravom Unije ili nacionalnim pravom, primijeniti tu odredbu: primjerice, druge vrste upravnog nadzora, građanske tužbe ili čak kazneni progoni.

46. Smatram da je taj element važno na samom početku naglasiti. To je zato što su očitovanja tuženikâ i Komisije u tom pogledu sklona redukcionizmu. Oni su u bitnome mišljenja da „primjena” članka 101. UFEU‑a podrazumijeva „izvršavanje” te odredbe, što je pak povezano s „istragom i izricanjem upravnih kazni”. To je povjereno isključivo Komisiji ili nacionalnim upravnim tijelima. Prema toj logici, nacionalni sudovi bi, implicitno, prema „prijelaznoj odredbi” bili nadležni samo ako bi sudski preispitivali upravno izvršenje od strane nacionalnog upravnog tijela.

47. Ne slažem se. Da je nacionalni sud bio pozvan primijeniti članak 101. stavak 1. UFEU‑a unutar okvira svoje nadležnosti i postojećeg postupka prije nego što je Vijeće uspostavilo sekundarno zakonodavstvo radi „primjene” načela na kojima počiva članak 101. UFEU‑a, naravno da bi tada taj nacionalni sud morao u potpunosti primijeniti tu odredbu ( 18 ).

48. To ilustrira značajku koju članak 101. UFEU‑a dijeli s nekoliko odredbi Ugovora, kao što su članci 45. i 46. UFEU‑a (slobodno kretanje radnika), članak 49. i članak 50. stavak 2. UFEU‑a (sloboda poslovnog nastana) i članak 157. UFEU‑a (načelo jednake plaće za jednak rad). U svim tim slučajevima, kao i u ostalima, predmetna odredba Ugovora prvo propisuje načelo, a potom određuje odgovarajuću instituciju ili institucije Unije koje će „konkretizirati” to načelo usvajanjem dodatnih, posebnih pravila koja ponekad čak i predviđaju što točno ta „provedbena” pravila trebaju obuhvaćati. Međutim, desetljećima je pristup Suda bio taj da je sâmo „osnovno načelo”, kako je utvrđeno u Ugovoru, izravno primjenjivo čak i ako potrebna „provedbena” pravila još ne postoje, a imaju ga neovisno primjenjivati sva nadležna nacionalna tijela, osobito uključujući nacionalne sudove, kada te odredbe primjenjuju na predmete o kojima odlučuju.

49. Članak 157. UFEU‑a i načelo jednake plaće za jednak rad mogu biti ilustrativni u tom pogledu: čak i prije nego što je zakonodavac Unije usvojio sekundarno zakonodavstvo u tom području, bilo je jasno da su nacionalni sudovi bili odgovorni za osiguravanje pune primjene te odredbe te da su navedeno načelo morali primjenjivati na (građanske) predmete o kojima su odlučivali neovisno o mogućem „upravnom izvršenju” ( 19 ). Taj zaključak nije iznenađujuć: Sud je više puta utvrdio da izostanak provedbenih mjera, neovisno o obliku, ne sprječava pojedince da se oslanjaju na to da odredbe prava Unije imaju izravan učinak ( 20 ).

50. Shodno tomu, iz strukturne perspektive Ugovora, nacionalni sudovi (odredbu koja je danas) članak 101. UFEU‑a mogu primjenjivati od trenutka stupanja UEEZ‑a na snagu. Osim toga, stavci 1. i 2. (odredbe koja je danas) članak 101. UFEU‑a potpuno su se primjenjivali i prije nego što je Vijeće postupilo u skladu sa svojim „ovlaštenjem” iz članka 103. stavka 1. UFEU‑a ( 21 ).

51. S obzirom na navedeno, ipak je potrebno razmotriti u kojoj je mjeri članak 101. stavak 1. UFEU‑a doista imao izravni učinak prije nego što je Vijeće utvrdilo „detaljna pravila za primjenu članka 101. stavka 3. [UFEU‑a]”.

2. Izravan učinak članka 101. stavka 1. UFEU‑a

52. Odgovarajući na pitanje Suda, tuženici i Komisija naveli su da članak 101. stavak 1. UFEU‑a nije imao izravan učinak prije nego što je Vijeće postupilo u skladu s člankom 103. stavkom 2. točkom (b) UFEU‑a. Ne može se donijeti drukčiji zaključak jer je Sud, još 1962., članak 101. UFEU‑a protumačio na način da čini „nedjeljivu cjelinu” ( 22 ). Osim toga, presuda Suda u predmetu Courage i Crehan ( 23 ) dokaz je potrebe za prethodnim djelovanjem Vijeća, jer je tom presudom zapravo priznato da izravni učinak postoji tek nakon što Vijeće uspostavi provedbene mjere u odnosu na članak 101. UFEU‑a. Ta odredba stoga ne može sama po sebi imati izravan učinak.

53. Tužitelji pak osporavaju to stajalište, pozivajući se prvenstveno na presudu SABAM ( 24 ) u prilog tvrdnji da za izravni učinak članka 101. stavka 1. UFEU‑a nisu potrebne prethodne provedbene mjere.

54. Slažem se s tužiteljima. Smatram da stajalište tuženikâ i Komisije stavlja, figurativno rečeno, „kočiju ispred konja”.

55. Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se postojanje izravnog učinka mora utvrditi s obzirom na narav, strukturu i tekst odredbe o kojoj je riječ ( 25 ). Odredba će imati izravan učinak ako je dovoljno jasna i precizna ( 26 ) i ako je bezuvjetna ( 27 ). Stoga nije potrebno da cijela odredba ima izravan učinak ili da bude izravno doslovno primjenjiva. Umjesto toga, Sud koristi metodu ekstrakcije: to jest, nastoji utvrditi može li se iz (možda šire i složenije) odredbe prava Unije izvući konkretno, primjenjivo pravilo ponašanja ( 28 ).

56. Presude SABAM i Courage i Crehan prikladni su primjeri tog „relacijskog” pristupa izravnom učinku. Sud je u presudi SABAM utvrdio da se zabrana iz članka 85. stavka 1. UEEZ‑a (sada članka 101. stavka 1. UFEU‑a) može koristiti kao „štit”u odnosu na konkretna prava tekstopisca da se isključiva klauzula o prijenosu prava sadržana u ugovoru sklopljenom s društvom za kolektivno ostvarivanje autorskih prava ne izvrši protiv njega ( 29 ). Slično tomu, Sud je u presudi Courage i Crehan utvrdio da se ista odredba može koristiti kao „mač”u odnosu na zahtjev za naknadu štete utemeljen na ugovornoj odredbi protivnoj članku 85. UEEZ‑a (sada članku 101. UFEU‑a) ( 30 ). Dakle, Sud je u obama slučajevima iz članka 101. UFEU‑a kao cjeline izvukao onaj dio norme koji proizvodi izravan učinak između pojedinaca: zabranu određenih sporazuma protivnih tržišnom natjecanju sadržanu u stavku 1. te odredbe ( 31 ).

57. Ta zabrana je nedvosmislena, u smislu da predviđa jasnu i izvršivu pravnu obvezu: „ne sklapaj zabranjene sporazume”. Ta je uputa bezuvjetna: svi takvi sporazumi između poduzetnika „nespojivi su s unutarnjim tržištem”. Pojedinci iz Ugovora izvode upravo to samoizvršivo pravo, na koje se mogu pozivati u prilog svojim zahtjevima te koje nacionalni sudovi moraju štititi ( 32 ).

58. Protivno tvrdnji koju je Komisija iznijela na raspravi, priroda prava zaštićenih člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a neovisna je o postupovnom pravilu (donesenom na temelju članka 103. stavka 2. točke (b) UFEU‑a) o tome koja institucija može postupovno „odobriti” sporazum u skladu s člankom 101. stavkom 3. UFEU‑a. Naime, samo po sebi je očito da sud u određenim slučajevima samo treba primijeniti članak 101. stavak 1. UFEU‑a kako bi dodijelio građansku naknadu štete u predmetu koji se tiče aktivnosti protivne tržišnom natjecanju ( 33 ). Isto tako, Sudu je dovoljno pozvati se na članak 101. stavak 2. UFEU‑a kako bi nespojive ugovorne odredbe proglasio ništavima ( 34 ). Drugim riječima, u vidu posebne prirode određenih zahtjeva pred nacionalnim sudom, pojedinačne sastavnice članka 101. UFEU‑a doista mogu biti odvojive. S obzirom na te okolnosti, nacionalni sudovi se ne moraju pozivati na članak 101. stavak 3. UFEU‑a.

59. U biti, presude SABAM i Courage i Crehan savršeno pokazuju neovisnost između stavka 1. i stavka 3. članka 101. UFEU‑a. Oba su predmeta nastala u razdoblju u kojem je Vijeće izvršilo svoje ovlasti na temelju članka 103. stavka 2. točke (b) UFEU‑a i Komisiji dodijelilo isključivu nadležnost donošenja odluke u skladu s člankom 85. stavkom 3. UEEZ‑a (sada člankom 101. stavkom 3. UFEU‑a). Činjenica da je za donošenje odluke o primjenjivosti (tada) članka 85. stavka 3. UEEZ‑a bila zadužena druga institucija (Komisija), nije dovodila u pitanje izvršivost prava predviđenih u članku 85. stavku 1. UEEZ‑a ( 35 ).

60. Taj zaključak ne dovodi u pitanje kvalifikacija članka 85. UEEZ‑a kao „nedjeljive cjeline” u presudi de Geus ( 36 ). U tom se predmetu njemački distributer hladnjaka Bosch pozivao na članak 85. UEEZ‑a radi poništavanja klauzule o „zabrani izvoza” u ugovoru o isključivoj distribuciji koji je sklopio s društvom Bosch. Međutim, činjenično stanje tog predmeta nastalo je prije nego što je Uredba br. 17/62 stupila na snagu. To znači da nije postojao nikakav upravni postupak za postupanje s učincima članka 85. stavaka 1. i 2. UEEZ‑a (sada članka 101. stavaka 1. i 2. UFEU‑a). Sud u toj situaciji nije imao izbora nego dopustiti nastavak primjene spornog ugovora, do uspostave bilo kakvog upravnog postupka za postupanje s mogućom primjenom članka 85. stavka 3. UEEZ‑a (sada članka 101. stavka 3. UFEU‑a) ( 37 ).

61. Sud je u tim činjeničnim okvirima članak 85. UEEZ‑a proglasio „nedjeljivom cjelinom” ( 38 ). Drukčije tumačenje dovelo bi do nedopuštenog ishoda: „ništavost sporazumâ prije nego što bi se uopće moglo odrediti sporazume na koje se članak 85. primjenjuje kao cjelina” ( 39 ).

62. Dakle, presuda de Geus donesena je u vidu institucionalnog neuspjeha da osigura upravni model za postupanje s učincima „primjenjivosti [članka 85. UEEZ‑a] od trenutka stupanja Ugovora na snagu” ( 40 ). Kako Nadzorno tijelo EFTA‑e pravilno ističe, pitanje izravnog učinka (te stoga i pojedinačnog pozivanja na članak 85. stavak 1. UEEZ‑a pred nacionalnim sudovima) tada se nije pojavilo, jer je presuda de Geus donesena prije nego što je Sud prvi put razjasnio koncept izravnog učinka odredbi UEEZ‑a ( 41 ).

63. Zbog svih tih razloga smatram da se iz presude Suda koja je donesena 1962. u mnogo drukčijim pravnim i ustavnim okolnostima može izvući vrlo malo smjernica. Osobito, logično je da se iz te presude, u nedostatku izravnog učinka odredbi Ugovora u to vrijeme, konkretne smjernice mogu izvući samo u pogledu pitanja izričito dodijeljene nadležnosti upravnog izvršavanja, odnosno izostanka te nadležnosti.

64. Osim toga, neuvjerljivi su mi navodi tuženikâ u pogledu presuda Asjes i dr. ( 42 ) i Saeed Flugreisen i Silver Line Reisebüro ( 43 ), na koje se pozivaju u prilog svojem stajalištu o pitanju izravnog učinka članka 101. stavka 1. UFEU‑a. U tim predmetima nije bila riječ o strankama koje su se pozivale na izravan učinak te odredbe. Umjesto toga, u njima se postavljalo pitanje jesu li tarife zračnog prijevoza koje je vlada odobrila bile automatski nevaljane, na temelju članka 85. stavka 2. UEEZ‑a, i prije nego što je upravno tijelo donijelo odluku o njihovoj usklađenosti s člankom 85. stavkom 3. UEEZ‑a, bilo prema sustavu primjenjivom tijekom „prijelaznog razdoblja” predviđenog člancima 88. i 89. UEEZ‑a (sada člancima 104. i 105. UFEU‑a) ili prema Uredbi br. 3975/87 ( 44 ). Budući da ni „tijela država članica” ( 45 ) ni Komisija ( 46 ) nisu odlučili o primjenjivosti članka 85. UEEZ‑a na odnosne sporazume, Sud je utvrdio da se na temelju puke činjenice da bi članak 85. UEEZ‑a mogao biti primjenjiv na predmetne sporazume nije moglo pretpostaviti da su automatski ništavi.

65. Dakle, presude Asjes i dr. i Saeed Flugreisen i Silver Line Reisebüro također su zarobljene u logici svojeg vremena: u situaciji u kojoj ni tijela država članica ni Komisija nisu donijeli nikakvu upravnu odluku na temelju članka 85. stavka 3. UEEZ‑a u pogledu navodnih sporazuma ili prakse protivnih tržišnom natjecanju, ali je postojala mogućnost budućeg retroaktivnog odobrenja tih sporazuma na temelju tada važećeg sustava, gospodarski subjekti su očito morali moći pretpostaviti, u dobroj vjeri, da njihovi poslovni odnosi nisu automatski okončani dok odnosna upravna tijela ne donesu odluku o njihovim sporazumima ili praksama ( 47 ).

66. U ovom je predmetu važnije istaknuti da se tuženici ne mogu pozivati na rizik od sukoba koji je mogao nastati u slučaju mogućeg retroaktivnog odobrenja spornog postupanja. Naime, sustav „izuzeća” predviđen u izmijenjenoj Uredbi br. 1/2003, kojim je izvan snage stavljeno ranije uređenje iz uredbi br. 17/62 i br. 3975/87, ne dopušta retroaktivno djelovanje. Nadalje, kako članak 34. stavak 1. Uredbe br. 1/2003 pokazuje, sporazumi koji nisu bili obuhvaćeni područjem primjene uredbi br. 17/62 i br. 3975/87, a priopćeni su Komisiji, prestali su važiti s učinkom od 1. svibnja 2004. Drugim riječima, čak i da su tuženici svoje sporazume priopćili Komisiji ( 48 ), ta priopćenja u svakom slučaju ne bi djelovala kao sigurnosna mreža za postupanje s tim sporazumima u skladu sa sustavom uspostavljenim Uredbom br. 1/2003.

67. Stoga ponovno valja izričito istaknuti da u okolnostima ovog predmeta izostaje ključna unutarnja dosljednost „imperativa članka 101. UFEU‑a”, kao i potreba za pravnom sigurnosti za gospodarske subjekte. Taj je prozor već neko vrijeme zatvoren.

68. Dakle, ukratko, jasno je da su članak 101. stavak 1. UFEU‑a i odredbe koje su mu prethodile bili izravno primjenjivi od stupanja UEEZ‑a na snagu. Pojedinci su se tijekom čitavog tog razdoblja mogli pozivati na njihov izravan učinak kako bi ostvarili svoja prava pred nadležnim nacionalnim sudovima. Najvažnije od svega je to da Vijeće putem primjene odredbe koja je danas članak 103. UFEU‑a nikada nije ograničilo neovisnu ovlast dodijeljenu nacionalnim sudovima da primjenjuju članak 101. stavak 1. UFEU‑a u skladu s tom ovlasti i u skladu s vrstom postupka koji su pred njima pokrenuti prema nacionalnom pravu.

69. Međutim, ostaje pitanje postoje li ili su postojala ikakva ograničenja materijalnog područja primjene članka 101. stavka 1. UFEU‑a u odnosu na specifičan slučaj sektora zračnog prijevoza.

3. Materijalno područje primjene članka 101. stavka 1. UFEU‑a

70. Tuženici i Komisija tvrde da nacionalni sudovi, s obzirom na to da Vijeće nije izvršilo svoju nadležnost na temelju članka 103. stavka 2. točke (c) kako bi čitav sektor zračnog prijevoza otvorilo pravilima Ugovora koja se odnose na tržišno natjecanje, nisu mogli odlučivati o tužbi podnesenoj na temelju članka 101. stavka 1. UFEU‑a kako bi takve sporazume proglasili nespojivima. Dakle, tvrde da nacionalni sudovi to nisu mogli čak i ako je postojao izravan učinak. Te stranke upućuju na izričito isključenje čitavog sektora zračnog prijevoza iz Uredbe br. 17/62 te na činjenicu da je Uredbom br. 3975/87 zračni prijevoz tek ograničeno otvoren pravilima o tržišnom natjecanju – samo u odnosu na „letove unutar Unije”. Sektor zračnog prijevoza Unijinim je pravilima o tržišnom natjecanju otvoren tek od 1. svibnja 2004., datuma stupanja na snagu Uredbe br. 1/2003, kako je izmijenjena ( 49 ).

71. Ne slažem se s tim argumentima.

72. U skladu s člankom 103. stavkom 1. UFEU‑a, Vijeće utvrđuje „odgovarajuće uredbe ili direktive za primjenu načela određenih” člankom 101. UFEU‑a. U članku 103. stavku 2. UFEU‑a potom su izloženi primjeri načina na koje Vijeće to može učiniti. U točki (c) je navedeno da Vijeće može, „po potrebi, utvrditi područje primjene odredaba član[ka 101. UFEU‑a] u različitim gospodarskim granama”.

73. Izričito fakultativna priroda tog djelovanja je ono što točku (c) razlikuje od točke (b) članka 103. stavka 2. UFEU‑a i od zahtjeva„konkretizacije” članka 101. stavka 3. UFEU‑a. Naime, korištenje izraza „po potrebi” ( 50 ) u točki (c) članka 103. stavka 2. UFEU‑a jasno upućuje na to da se područjem primjene načela sadržanih u članku 101. UFEU‑a htjelo, načelno, obuhvatiti čitavo gospodarstvo, pri čemu bi Vijeće odlučivalo o odstupanju od tog načelnog stanja stvari u odnosu na pojedine gospodarske grane.

74. Takvo je uređenje očito ponukano nužnošću ostvarenja jedinstvenog tržišta: naravno, područje primjene članka 101. UFEU‑a moglo se odrediti s ciljem postupnog proširivanja, u „probavljivim” zalogajima, područja primjene Unijina prava tržišnog natjecanja. Na taj se način, za područje prijevoza konkretno, sektorskim (posebnim) pristupima mogla dati prednost pred (općim) pravilima o tržišnom natjecanju, kako je učinjeno u pogledu zajedničke poljoprivredne politike ( 51 ).

75. Međutim, to nije slučaj ( 52 ). Stoga smatram, osobito u vidu strukture članaka 101. i 103. UFEU‑a, da Ugovor polazi iz točke pune primjene pravila o tržišnom natjecanju na sve gospodarske grane. U njemu je radi izvršenja te zadaće, a u interesu ostvarenja funkcionalnog jedinstvenog tržišta, određeno načelno neograničeno materijalno područje primjene članka 101. UFEU‑a ( 53 ), koje podliježe samo mogućnosti – predviđenoj u članku 103. stavku 2. točki (c) UFEU‑a – posebnog sektorskog izuzeća „po potrebi”.

76. Protivno navodima tuženikâ i Komisije, uredbe br. 17/62 i br. 3975/87 ne pokazuju da je Vijeće htjelo ograničiti materijalno područje primjene članka 101. stavka 1. UFEU‑a. Naime, Uredbom br. 17/62 prvenstveno je uspostavljen postupovni sustav za primjenu (tada) članka 85. stavaka 1. i 3. UEEZ‑a (sada članka 101. stavaka 1. i 3. UEEZ‑a) od strane Komisije ( 54 ). U njoj nije bilo navedeno ništa u pogledu materijalnog područja primjene članka 101. stavka 1. UFEU‑a. Slično tomu, Uredba Vijeća (EEZ) br. 141/62, kojom je Uredba br. 17/62 izmijenjena, samo je propisivala da se upravni sustav uspostavljen Uredbom br. 17/62 ne treba primjenjivati na sektor prijevoza (te stoga ni na sektor zračnog prijevoza) ( 55 ). Međutim, to se isključenje ne tiče materijalnog područja primjene članka 101. stavka 1. UFEU‑a kada tu odredbu na sektor zračnog prijevoza primjenjuju nacionalni sudovi.

77. Naposljetku, sektor zračnog prijevoza je Uredbom br. 3975/87 djelomično „uključen” samo u odnosu na upravnu primjenu Unijinih pravila o tržišnom natjecanju. Kako je objašnjeno u drugoj uvodnoj izjavi te uredbe, to je djelomično uključivanje bilo potrebno zato što „Komisija [nije mogla] […] izravno istraživati slučajeve moguće povrede članaka 85. i 86. Ugovora u zračnom prijevozu” ( 56 ) [neslužbeni prijevod]. Međutim, podsjećam da ta uredba ne predviđa nikakva ograničenja područja primjene članka 101. stavka 1. UFEU‑a u privatnopravnim sporovima za naknadu štete pred nacionalnim sudovima.

78. Drugim riječima, čitavo navodno isključenje zračnog prijevoza iz (odredbe koja je danas) članak 101. UFEU‑a bilo je ograničeno na upravno izvršavanje načela sadržanih u toj odredbi ( 57 ). Uredbe br. 17/62 i br. 3975/87 nisu utjecale na sudsku primjenu načela sadržanih u članku 101. stavku 1. UFEU‑a od strane nacionalnih sudova, u okviru ovlasti koje su imali na temelju nacionalnog prava ( 58 ). U tom se pogledu slažem s tužiteljima i Nadzornim tijelom EFTA‑e da sekundarno zakonodavstvo Vijeća nije utjecalo na „usporedni kanal” mogućeg izvršavanja zabrane iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a.

79. Stoga, činjenica da u nacionalnom pravu nisu usvojena nikakva konkretna pravila o sudskoj primjeni članka 101. UFEU‑a ne može spriječiti Rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu) da primijeni članak 101. stavak 1. UFEU‑a u sektoru zračnog prijevoza ako se ta odredba pred njime ističe u prilog zahtjevu za donošenje deklaratorne presude i dodjelu naknade štete nastale zbog postupanja tuženikâ protivnog tržišnom natjecanju u odnosu na letove između Unije i trećih zemalja koji su se izvodili prije 1. svibnja 2004.

C. Odnos između članka 53. Sporazuma o EGP‑u i Unijinih primarnih propisa o tržišnom natjecanju

80. Norveška vlada i Nadzorno tijelo EFTA‑e ističu da načelo homogenosti, s obzirom na to da da je članak 53. Sporazuma o EGP‑u sadržajno istovjetan članku 101. UFEU‑a, nalaže da se te odredbe ujednačeno tumače. Nadzorno tijelo EFTA‑e je na raspravi usto objasnilo da činjenica da u EGP‑u ne postoji odredba ekvivalentna članku 104. UFEU‑a ne dovodi u pitanje potrebu za ujednačenim tumačenjem članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u, jer članak 104. UFEU‑a ionako ne ograničava članak 101. UFEU‑a.

81. Komisija se slaže da članak 101. UFEU‑a i članak 53. Sporazuma o EGP‑u treba usklađeno tumačiti. Međutim, ona je na raspravi priupitala dovodi li tu potrebu u pitanje činjenica da u EGP‑u ne postoji odredba ekvivalentna članku 104. UFEU‑a, posebice s obzirom na to da članci 104. i 105. UFEU‑a djeluju na način da nacionalnim sudovima oduzimaju nadležnost izravno primjenjivati članak 101. stavak 1. UFEU‑a.

82. Tuženici se u bitnome slažu s Komisijom u tom pogledu. Prema njihovu mišljenju, „prijelazna odredba” iz članaka 104. i 105. UFEU‑a onemogućavala je izravan učinak članka 101. stavka 1. UFEU‑a pa i članak 53. stavak 1. Sporazuma o EGP‑u treba tumačiti na način da nije imao izravan učinak prije nego što je Zajednički odbor Uredbu br. 1/2003 proglasio primjenjivom u EGP‑u od 19. svibnja 2005.

83. U vidu zaključaka koje sam donio u odjeljku B ovog mišljenja, slažem se s navodima norveške vlade i Nadzornog tijela EFTA‑e.

84. Nesporno je da Sporazum o EGP‑u čini sastavni dio prava Unije ( 59 ). Njegove bezuvjetne i dovoljno precizne odredbe imaju izravan učinak u državama članicama ( 60 ). Sud je usto utvrdio da se, sukladno načelu homogenosti ( 61 ), odredbe Sporazuma o EGP‑u koje su sadržajno istovjetne odredbama Ugovora moraju tumačiti jednako kao potonje ( 62 ).

85. Članak 101. UFEU‑a odnosno članak 53. Sporazuma o EGP‑u utvrđuju zabranu; učinke te zabrane; i moguće odstupanje od te zabrane. Te dvije odredbe zbog načela homogenosti treba ujednačeno tumačiti ( 63 ). Shodno tomu, i za članak 53. stavak 1. Sporazuma o EGP‑u se mora smatrati, kao što je slučaj s člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a, da ima izravan učinak te da stvara prava u odnosu na pojedince, koja nacionalni sud mora štititi ( 64 ).

86. S obzirom na to da članak 101. UFEU‑a i članak 53. Sporazuma o EGP‑u imaju ekvivalentan učinak, ne vidim kako zaključci koje sam u točkama 55. do 68. donio u pogledu članka 101. stavka 1. UFEU‑a ovog mišljenja ne bi trebali u potpunosti vrijediti i za članak 53. stavak 1. Sporazuma o EGP‑u. Posljedično, nacionalni sudovi mogu primijeniti članak 53. stavak 1. Sporazuma o EGP‑u kako bi određeno postupanje protivno tržišnom natjecanju proglasili nespojivim s tom odredbom.

87. Zbog razloga sličnih onima u vezi s člankom 101. UFEU‑a, moram odbiti i argumente tuženikâ koji se odnose na ograničeno materijalno područje primjene članka 53. stavka 1. Sporazuma o EGP‑u. Točno je da je u članku 1. Protokola 21. uz Sporazum o EGP‑u objašnjeno da Nadzorno tijelo EFTA‑e prvo mora „prove[sti] načela utvrđen[a] u” članku 53. Sporazuma o EGP‑u. On barem u tom pogledu zrcali članak 103. UFEU‑a. Međutim, u spisu predmeta nema ničega što bi sugeriralo da se članak 1. Protokola 21. uz Sporazum o EGP‑u koristio za ograničavanje bilo dosega članka 53. Sporazuma o EGP‑u ili nadležnosti nacionalnih sudova da primjenjuju tu odredbu. Naime, kako sam objasnio u točkama 76. do 78. ovog mišljenja, razni akti sekundarnog prava koje je Vijeće usvojilo na temelju članka 103. stavka 2. točke (c) UFEU‑a, a koji su sastavni dio Sporazuma o EGP‑u od datuma njegove objave, nikada nisu djelovali na način da su ograničavali materijalno područje primjene članka 53. Sporazuma o EGP‑u.

88. Taj zaključak ne dovodi u pitanje činjenica da u Sporazumu o EGP‑u nema odredbe ekvivalentne članku 104. UFEU‑a. Kako sam objasnio u točki 44. ovog mišljenja, članak 104. UFEU‑a ne djeluje na način da smanjuje strukturni doseg ili primjenu članka 101. UFEU‑a. Stoga, nepostojanje njemu ekvivalentne odredbe u Sporazumu o EGP‑u ne može utjecati na doseg ili primjenu članka 53. Sporazuma o EGP‑u. U svakom slučaju, člankom 104. UFEU‑a htjelo se premostiti razdoblje od stupanja na snagu odredbi Ugovora koje se odnose na tržišno natjecanje do trenutka u kojem bi Vijeće uspostavilo upravni model za postupanje s člankom 101. UFEU‑a, a osobito njegovim stavkom 3. ( 65 ).

89. Međutim, takvo prijelazno razdoblje u odnosu na Sporazum o EGP‑u nikada nije ni nastupilo. Uredbe br. 17/62, br. 141/62 i br. 3975/87 su na temelju Priloga XIV. Sporazuma o EGP‑u sastavni dio tog sporazuma od datuma njegove objave. Slično tomu, članak 56. Sporazuma o EGP‑u ne dovodi u pitanje taj zaključak jer samo predviđa dijeljenu (i duopoliziranu) nadležnost Komisije i Nadzornog tijela EFTA‑e da primjenjuju članak 53. Sporazuma o EGP‑u ( 66 ).

90. Stoga smatram da ne postoje ni ograničenja materijalnog dosega članka 53. stavka 1. Sporazuma o EGP‑u koja bi onemogućila tužitelje da se pred sudom koji je uputio zahtjev pozivaju na izravan učinak te odredbe u prilog svojem zahtjevu za donošenje deklaratorne presude i dodjelu naknade štete u odnosu na usklađivanje raznih elemenata cijene usluga zračnog prijevoza tereta na letovima koji su se između zemalja EGP‑a koje nisu članice Unije i trećih zemalja izvodili prije 19. svibnja 2005.

D. Šira slika: javnopravno i privatnopravno izvršavanje pravila o tržišnom natjecanju

91. Iako se članak 6. Uredbe br. 1/2003 spominje u prethodnom pitanju suda koji je uputio zahtjev, smatram, u vidu zaključaka koje sam do sada donio u ovom mišljenju, da nije potrebno zasebno razmatrati prirodu te odredbe. Naime, kako je navedeno u prethodnim odjeljcima, sudovi država članica oduvijek su nadležni primjenjivati (materijalnu zabranu iz) članka 101. stavka 1. UFEU‑a u okviru svojih ovlasti i za potrebe postupaka koji su pred njima pokrenuti. Stoga nema naročite potrebe za time da Sud u kontekstu ovog predmeta razmatra je li, i od kojeg točno trenutka, u sekundarnom pravu postojao „izvor” ovlaštenja u skladu s člankom 6. Uredbe br. 1/2003.

92. Ponovno želim naglasiti „u okviru ovlasti” koje ti nacionalni sudovi imaju na temelju nacionalnog prava. Kako tuženici i Komisija pravilno ističu, „prijelaznom odredbom” iz članaka 103. i 104. UFEU‑a nacionalnim sudovima nisu dodijeljene nikakve izričite ovlasti. Naime, nacionalni sudovi, ako nema nikakvog nacionalnog propisa koji im izričito daje istražne ovlasti ili ovlasti kaznenog progona slične onima kakve imaju nadležna upravna tijela država članica koja su obično zadužena za istraživanje povreda prava tržišnog natjecanja u posebnim upravnim ili čak kaznenim postupcima, ne mogu te ovlasti izvesti iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a ili članka 53. stavka 1. Sporazuma o EGP‑u. Međutim, u tom istom smislu, taj okvir nije mogao ništa oduzimati nacionalnim sudovima. Jednostavno rečeno, taj ustavni okvir nacionalnim sudovima nije ništa davao niti im je išta oduzimao. Niti jednim oblikom primarnog ili sekundarnog prava nije se pokušala ograničiti nadležnost nacionalnih sudova da izravno primjenjuju članak 101. stavak 1. UFEU‑a ili članak 53. stavak 1. Sporazuma o EGP‑u kada se te odredbe u postupcima koji se pred tim sudovima vode ističu radi zaštite subjektivnih prava izvedenih iz prava Unije.

93. Ilustracija toga je postupak za utvrđenje odgovornosti koji su tužitelji pokrenuli u ovom predmetu. Kao i bilo koji drugi nacionalni sud u Europskoj uniji, sud koji je uputio zahtjev nadležan je utvrditi takvu odgovornost na temelju relevantnih nacionalnih pravila. Prilikom ocjenjivanja prijestupa koji izaziva takvu odgovornost prvi element koji u tom pogledu treba utvrditi obično je pitanje je li poduzetnik povrijedio svoje pravne obveze ili nije. Međutim, ta je ocjena, naravno, dio (privatnopravne) odluke o mogućoj odgovornosti, a ne javnopravnog (i od strane upravnog tijela vođenog) sustava izvršavanja.

94. U suprotnom bi takvi postupci izvršavanja mogli biti samo „naknadne” prirode, u bitnome ovisni o prethodnom (i u pogledu dosega potpuno jednakom) javnopravnom utvrđenju u tom pogledu. U svim drugim slučajevima „samostojeći” postupci bi bili isključeni iz područja primjene članka 101. stavka 1. UFEU‑a.

95. Međutim, to stajalište (ili barem taj ishod) jednostavno je nespojivo s prirodom sustava i sudskom praksom Suda ( 67 ). Istina, „samostojeći” privatnopravni sporovi zbog povrede prava tržišnog natjecanja u praksi će vjerojatno biti rijetki zbog poprilično teškog tereta dokazivanja koji tužitelji imaju u takvim sporovima. Odluka javnog tijela, kao što je Komisija, u usporednoj ili prethodnoj istrazi stoga će vjerojatno biti od ključne važnosti za takve sporove ( 68 ). Međutim, pogrešno je tvrditi da, u pravnom smislu, potreba za dosljednošću i usklađenošću u tom pravnom području znači da nacionalni sudovi ne mogu izvršavati dužnosti koje imaju na temelju prava Unije i nacionalnog prava: štititi pojedinačna prava koja proizlaze iz odredbi prava Unije s izravnim učinkom.

96. Neobična priroda takve tvrdnje postaje još očitija ako se promotri uobičajen način izvršavanja bilo kojeg drugog područja upravnog prava, bilo to, primjerice, okolišno pravo, javno zdravlje, javna sigurnost ili drugi propisi o sigurnosti na radu. U tim područjima uglavnom postoji specijalizirano tijelo na nacionalnoj razini zaduženo za nadzor i izvršavanje relevantnih materijalnih standarda. Međutim, bi li itko tvrdio da puka činjenica da dano javno tijelo nije istražilo ili progonilo određeno postupanje (ili jest, ali je iz nekog razloga obustavilo ili ograničilo upravni postupak) znači da oštećenik u odnosu na to ponašanje ne može podnijeti privatnopravnu tužbu za naknadu štete?

97. Zbog svih tih razloga ne mogu se složiti s pronicljivom analizom High Courta of England and Wales (Visoki sud, Engleska i Wales) u presudi Emerald Supplies Ltd v British Airways Plc ( 69 ), na koju se sud koji je uputio zahtjev poziva te o kojoj stranke raspravljaju u ovom postupku. Kako sam nastojao naglasiti u prethodnim odjeljcima, kao prvo, nadležnost nacionalnih sudova da, u okviru ovlasti koje već imaju na temelju nacionalnog prava, neovisno primjenjuju meritum članka 101. stavka 1. UFEU‑a, primjerice u postupcima za naknadu štete, nije, u suprotnosti s upravnim izvršavanjem, zahtijevala nikakvo izričito ovlaštenje u pravu Unije ( 70 ). Kao drugo, smatram da su presude de Geus, Asjes i Saeed djelomično zastarjele. Ne mogu se primijeniti na konkretne okolnosti o kojima je riječ u glavnom postupku jer se u tim predmetima ne javlja niti jedno pitanje koje je uvjetovalo pristup upotrijebljen u tim presudama ( 71 ).

98. Drugim riječima, iako u potpunosti uvažavam potrebu za unutarnjom dosljednosti članka 101. UFEU‑a, jednostavno se ne slažem, u konkretnom kontekstu ovog predmeta, s redukcionističkim pristupom pars pro toto koji određene zainteresirane stranke zagovaraju. Činjenica da je dio postupka za upravnu primjenu članka 101. UFEU‑a u određenoj fazi bio centraliziran ne može značiti da nitko drugi nije mogao primijeniti meritum koji proizlazi iz te odredbe, uključujući slučajeve u kojima izuzeća ili iznimke očito nisu mogući.

99. Ovaj je postupak doista bio zanimljivo putovanje u prošlost, ako ne i čin pravne arheologije, s obzirom na to da se dotiče još 1962. Međutim, iako je ovo mišljenje uvelike određeno tim sada već zastarjelim pravnim okvirom, njegova logika nije. Na strukturnoj razini, odredbe prava Unije s izravnim učinkom po definiciji se mogu izvršavati pred nacionalnim sudovima, neovisno o mogućoj centraliziranosti (dijela) upravne nadležnosti za njihovo izvršavanje pri određenim upravnim tijelima. U konkretnom kontekstu prava tržišnog natjecanja, to znači da se poduzetnici koji krše pravila poštenog tržišnog natjecanja ne mogu skrivati iza nedostatka upravnog izvršavanja te da moraju očekivati da će stranke koje su navodno oštetili podnijeti pravne lijekove izravno pred nadležnim sudovima država članica.

V. Zaključak

100. Predlažem da Sud na prethodno pitanje koje je uputio Rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu, Nizozemska) odgovori na sljedeći način: „Stranka koja je navodno pretrpjela štetu zbog usklađivanja raznih elemenata cijene usluga zračnog prijevoza tereta između zračnih luka unutar Europske unije i/ili Europskog gospodarskog prostora i između zračnih luka unutar tih područja i zračnih luka u trećim zemljama koje naplaćuju zračni prijevoznici može se pred nacionalnim sudom pozivati na povredu članka 101. stavka 1. UFEU‑a i članka 53. stavka 1. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru kako bi od odnosnih prijevoznika ostvarila naknadu štete, čak i u odnosu na razdoblje tijekom kojeg su se članci 104. i 105. UFEU‑a još primjenjivali.”

( 1 ) Izvorni jezik: engleski

( 2 ) Društva Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV; Martinair Holland NV; Deutsche Lufthansa AG; Lufthansa Cargo AG; British Airways plc; Société Air France SA; Singapore Airlines Ltd; Singapore Airlines Cargo Pte Ltd; Swiss International Air Lines AG; Air Canada; Cathay Pacific Airways Ltd; Scandinavian Airlines System Denmark‑Norway‑Sweden; SAS AB; i SAS Cargo Group A/S (u daljnjem tekstu zajedno: tuženici)

( 3 ) Sporazum o Europskom gospodarskom prostoru (SL 1994., L 1, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 4.), članak 1. stavak 1.

( 4 ) U daljnjem tekstu: Švicarski sporazum

( 5 ) Predmet C.39258 – zračni prijevoz tereta (SL 2014., C 371, str. 11.)

( 6 ) Presude od 16. prosinca 2015., Air Canada/Komisija (T‑9/11, neobjavljena, EU:T:2015:994); od 16. prosinca 2015., Koninklijke Luchtvaart Maatschappij/Komisija (T‑28/11, neobjavljena, EU:T:2015:995); od 16. prosinca 2015., Japan Airlines/Komisija (T‑36/11, neobjavljena, EU:T:2015:992); od 16. prosinca 2015., Cathay Pacific Airways/Komisija (T‑38/11, neobjavljena, EU:T:2015:985); od 16. prosinca 2015., Cargolux Airlines/Komisija (T‑39/11, neobjavljena, EU:T:2015:991); od 16. prosinca 2015., Latam Airlines Group i Lan Cargo/Komisija (T‑40/11, neobjavljena, EU:T:2015:986); od 16. prosinca 2015., Singapore Airlines i Singapore Airlines Cargo/Komisija (T‑43/11, neobjavljena, EU:T:2015:989); od 16. prosinca 2015., Deutsche Lufthansa i dr./Komisija (T‑46/11, neobjavljena, EU:T:2015:987); od 16. prosinca 2015., British Airways/Komisija (T‑48/11, neobjavljena, EU:T:2015:988); od 16. prosinca 2015., SAS Cargo Group i dr./Komisija (T‑56/11, neobjavljena, EU:T:2015:990); od 16. prosinca 2015., Air France‑KLM/Komisija (T‑62/11, neobjavljena, EU:T:2015:996); od 16. prosinca 2015., Air France/Komisija (T‑63/11, neobjavljena, EU:T:2015:993); i od 16. prosinca 2015., Martinair Holland/Komisija (T‑67/11, EU:T:2015:984)

( 7 ) Vidjeti, primjerice, presudu od 16. prosinca 2015., Air Canada/Komisija (T‑9/11, neobjavljena, EU:T:2015:994, t. 60.).

( 8 ) Odluka iz 2017. nije objavljena. Međutim, dostupan je sažetak utvrđenja koja su u njoj donesena. Vidjeti Sažetak Odluke Komisije od 17. ožujka 2017. u vezi s postupkom u skladu s člankom 101. Ugovora o funkcioniranju Europske unije, člankom 53. Sporazuma o EGP‑u i člankom 8. Sporazuma između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o zračnom prometu (SL 2017., C 188, str. 14.) (u daljnjem tekstu: Sažetak Odluke iz 2017.).

( 9 ) Uredba Vijeća od 14. prosinca 1987. o utvrđivanju postupka za primjenu pravila o tržišnom natjecanju na poduzetnike u sektoru zračnog prijevoza (SL 1987., L 374, str. 1.)

( 10 ) Odluka Zajedničkog odbora EGP‑a od 24. rujna 2004. o izmjeni Priloga XIV. (Tržišno natjecanje), Protokola 21. (o provedbi pravila tržišnog natjecanja koja se primjenjuju na poduzetnike) i Protokola 23. (o suradnji između nadzornih tijela) uz Sporazum o EGP‑u (SL 2005., L 64, str. 57.)

( 11 ) Odluka Zajedničkog odbora EGP‑a od 11. ožujka 2005. o izmjeni Priloga XIII. (Promet) i Protokola 21. (o provedbi pravila tržišnog natjecanja koja se primjenjuju na poduzetnike) uz Sporazum o EGP‑u (SL 2005., L 198, str. 38.)

( 12 ) Uredba Vijeća od 26. veljače 2004. o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 3975/87 te izmjeni Uredbe (EEZ) br. 3976/87 i Uredbe (EZ) br. 1/2003 u vezi sa zračnim prijevozom između Zajednice i trećih zemalja (SL 2004., L 68, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 2., str. 57.)

( 13 ) Uredba Vijeća od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima 81. i 82. Ugovora o EZ‑u (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak SL 2016., L 173, str. 108.)

( 14 ) Predmeti Air Canada/Komisija (T‑326/17), Koninklijke Luchtvaart Maatschappij/Komisija (T‑325/17), Japan Airlines/Komisija (T‑340/17), Cathay Pacific Airways/Komisija (T‑343/17), Cargolux Airlines/Komisija (T‑334/17), Latam Airlines Group i Lan Cargo/Komisija (T‑344/17), Singapore Airlines i Singapore Airlines Cargo PTE/Komisija (T‑350/17), Deutsche Lufthansa i dr./Komisija (T‑342/17), British Airways/Komisija (T‑341/17), SAS Cargo Group i dr./Komisija (T‑324/17), Air France – KLM/Komisija (T‑337/17), Air France/Komisija (T‑338/17), i Martinair Holland/Komisija (T‑323/17)

( 15 ) Presuda High Court of Justice of England and Wales (Chancery Division)(Visoki sud, Engleska i Wales, Odjel Chancery) od 4. listopada 2017. u predmetu Emerald Supplies Ltd v British Airways Plc [2017] EWHC 2420 (Ch)

( 16 ) Presuda Court of Appeal of England and Wales (Civil Division) (Žalbeni sud, Engleska i Wales) od 29. siječnja 2019. u predmetu La Gaitana Farms SA & Ors v British Airways Plc [2019] EWCA Civ 37

( 17 ) Članak 6. točka 46. Ugovora iz Amsterdama o izmjeni Ugovora o Europskoj uniji, Ugovora o osnivanju Europskih zajednica i određenih s njima povezanih akata (SL 1997., C 340, str. 1.)

( 18 ) U skladu s presudom od 16. prosinca 1976., Rewe‑Zentralfinanz and Rewe‑Zentral (33/76, EU:C:1976:188, t. 5.)

( 19 ) Kako proizlazi još iz presude od 8. travnja 1976., Defrenne (43/75, EU:C:1976:56, t. 12., 24. i 39.).

( 20 ) Vidjeti, za ilustraciju, presude od 9. ožujka 1978., Simmenthal (106/77, EU:C:1978:49, t. 19. i 20.); od 17. rujna 2002., Baumbast i R (C‑413/99, EU:C:2002:493, t. 80.); i od 4. veljače 2016., Ince (C‑336/14, EU:C:2016:72, t. 59.).

( 21 ) Osim toga, kako je objašnjeno u nastavku, u točkama 58. i 70. do 78. ovog mišljenja, Vijeće nikada nije ograničilo tu primjenjivost.

( 22 ) Presuda od 6. travnja 1962., de Geus (13/61, EU:C:1962:11, str. 52.)

( 23 ) Presuda od 20. rujna 2001., Courage i Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465) (u daljnjem tekstu: presuda Courage)

( 24 ) Presuda od 30. siječnja 1974., BRT i Société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs (127/73, EU:C:1974:6) (u daljnjem tekstu: presuda SABAM)

( 25 ) Vidjeti, primjerice, presudu od 4. prosinca 1974., Van Duyn (41/74, EU:C:1974:133, t. 12.).

( 26 ) Vidjeti, primjerice, presude od 1. srpnja 2010., Gassmayr (C‑194/08, EU:C:2010:386, t. 45.); od 7. rujna 2017., H. (C‑174/16, EU:C:2017:637, t. 69.); i od 6. studenoga 2018., Bauer i Willmeroth (C‑569/16 i C‑570/16, EU:C:2018:871, t. 72.).

( 27 ) Vidjeti, primjerice, presude od 15. svibnja 2014., Almos Agrárkülkereskedelmi (C‑337/13, EU:C:2014:328, t. 32.); od 12. listopada 2017., Lombard Ingatlan Lízing (C‑404/16, EU:C:2017:759, t. 36.); i od 14. siječnja 2021., RTS infra i Aannemingsbedrijf Norré-Behaegel (C‑387/19, EU:C:2021:13, t. 46.).

( 28 ) Presuda od 8. travnja 1976., Defrenne (43/75, EU:C:1976:56, t. 30. do 39.). Vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika A. Trabucchija u predmetu Defrenne (43/75, EU:C:1976:39, izreku) i moje mišljenje u predmetu Klohn (C‑167/17, EU:C:2018:387, t. 42.).

( 29 ) Presuda SABAM, t. 16.

( 30 ) Presuda Courage, t. 24. do 26.

( 31 ) Presuda SABAM, t. 16., i presuda Courage, t. 23. i 24.

( 32 ) Vidjeti, u tom pogledu, presudu od 5. lipnja 2014., Kone i dr. (C‑557/12, EU:C:2014:1317, t. 20. i 22. i navedenu sudsku praksu).

( 33 ) Vidjeti, primjerice, presudu Courage, t. 26.

( 34 ) Vidjeti presudu od 18. prosinca 1986., VAG France (10/86, EU:C:1986:502, t. 15.).

( 35 ) Vidjeti također presudu SABAM, t. 21., i presudu Courage, t. 22. i 28.

( 36 ) Vidjeti presude od 6. travnja 1962., de Geus (13/61, EU:C:1962:11, str. 52.), i od 9. srpnja 1969., Portelange (10/69, EU:C:1969:36, t. 10. i 13.).

( 37 ) Presuda od 6. travnja 1962., de Geus (13/61, EU:C:1962:11, str. 51. do 53.)

( 38 ) Ibid., str. 52.

( 39 ) Ibid.

( 40 ) Ibid., str. 51.

( 41 ) Presuda od 5. veljače 1963., van Gend & Loos (26/62, EU:C:1963:1, str. 13.)

( 42 ) Presuda od 30. travnja 1986., Asjes i dr. (209/84 do 213/84, EU:C:1986:188). (u daljnjem tekstu: presuda Asjes)

( 43 ) Presuda od 11. travnja 1989., Saeed Flugreisen i Silver Line Reisebüro (66/86, EU:C:1989:140) (u daljnjem tekstu: presuda Saeed)

( 44 ) Presuda Saeed, t. 29., i presuda Asjes, t. 52. do 56. i 59.

( 45 ) Presuda Saeed, t. 4. i 29., i presuda Asjes, t. 57.

( 46 ) Presuda Saeed, t. 4. i 29., i presuda Asjes, t. 59.

( 47 ) Vidjeti, po analogiji, pristup Suda u presudi od 22. ožujka 1961., Snupat/Visoka vlast (42/59 i 49/59, EU:C:1961:5, str. 87.).

( 48 ) Što je element koji tužitelji u glavnom postupku opovrgavaju, ali koji u konačnici sud koji je uputio zahtjev treba provjeriti

( 49 ) Vidjeti članak 45. Uredbe br. 1/2003.

( 50 ) U sličnom smislu, u češkoj se verziji koristi izraz „v případě potřeby”; u nizozemskoj izraz „in voorkomende gevallen”; u talijanskoj izraz „eventualmente”; u francuskoj izraz „le cas échéant”; u njemačkoj izraz „gegebenfalls”; a u španjolskoj izraz „eventualmente”.

( 51 ) Vidjeti, u tom pogledu, članak 42. UFEU‑a i presudu od 14. studenoga 2017., APVE i dr. (C‑671/15, EU:C:2017:860, t. 36. do 38.).

( 52 ) Presuda Asjes, t. 45.

( 53 ) Vidjeti, u tom pogledu, presudu od 1. lipnja 1999., Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, t. 36.).

( 54 ) Vidjeti, primjerice, drugu, šestu i osmu uvodnu izjavu Uredbe br. 17/62. Vidjeti također članak 2., članak 6. stavak 1., članak 8. stavak 1. i članak 9. stavak 3. te uredbe.

( 55 ) Kako je objašnjeno u prvoj uvodnoj izjavi Uredbe br. 141/62 (SL, posebno izdanje na engleskom jeziku, serija I. svezak 1959.‑1962., str. 291.). Vidjeti također članak 1. te uredbe.

( 56 ) Druga uvodna izjava Uredbe br. 3975/87

( 57 ) Kako je sama Komisija objasnila u svojim očitovanjima u predmetu Asjes, „nepostojanje provedbenih mjera iz članka 87. [u vezi s materijalnim područjem primjene članka 85. UEEZ‑a] ne znači da nacionalni sudovi ne mogu, po potrebi, odlučivati o usklađenosti sporazuma ili određene prakse s pravilima o tržišnom natjecanju, s obzirom na to da ta pravila imaju izravan učinak”.

( 58 ) Kako je već objašnjeno u točkama 43. do 47. ovog mišljenja, te su uredbe pukom dodjelom upravne nadležnosti istraživanja mogućih povreda prava tržišnog natjecanja neizravno dodijelile i nadležnost sudskog preispitivanja tih upravnih odluka (vidjeti članak 9. Uredbe br. 17/62 odnosno članak 7. Uredbe br. 3975/87). Međutim, podsjećam da te odredbe, logično, nisu imale nikakav utjecaj na druge moguće oblike sudske primjene članka 101. UFEU‑a, u kojoj god drugoj vrsti postupka da se pitanje te primjene pojavilo pred nacionalnim sudovima.

( 59 ) Presude od 15. lipnja 1999., Andersson i Wåkerås‑Andersson (C‑321/97, EU:C:1999:307, t. 26. i 27.), i od 2. travnja 2020., Ruska Federacija (C‑897/19 PPU, EU:C:2020:262, t. 49. i navedena sudska praksa)

( 60 ) Vidjeti, u tom pogledu, presude od 5. veljače 1976., Conceria Bresciani (87/75, EU:C:1976:18, t. 25.), i od 26. listopada 1982., Kupferberg (104/81, EU:C:1982:362, t. 23.). Vidjeti, u pogledu Sporazuma o EGP‑u, presudu od 22. siječnja 1997., Opel Austrija/Vijeće (T‑115/94, EU:T:1997:3, t. 101. i 102.).

( 61 ) Vidjeti članke 6., 105. i 106. Sporazuma o EGP‑u i članak 3. Sporazuma među državama EFTA‑e o osnivanju Nadzornog tijela i Suda.

( 62 ) Presude od 23. rujna 2003., Ospelt i Schlössle Weissenberg (C‑452/01, EU:C:2003:493, t. 29. i navedena sudska praksa), i od 6. listopada 2009., Komisija/Španjolska (C‑153/08, EU:C:2009:618, t. 48. i 49.)

( 63 ) Vidjeti, po analogiji, presudu Suda EFTA‑e od 30. svibnja 2018., Fjarskipti/Síminn (E-6/17, izvješće Suda EFTA‑e za 2018., str. 81., t. 28.).

( 64 ) Ibid., t. 29. i 32. i navedena sudska praksa. Vidjeti također presudu Suda EFTA‑e od 17. rujna 2018., Nye Kystlink AS/Color Group AS i Color Line AS (E-10/17, izvješće Suda EFTA‑e za 2018., str. 293., t. 71.).

( 65 ) Vidjeti točke 30. do 33. ovog mišljenja.

( 66 ) Vidjeti t. 29. Priopćenja o suradnji između nacionalnih sudova i Nadzornog tijela EFTA‑e u primjeni članaka 53. i 54. Sporazuma o EGP‑u (SL 1995., C 112, str. 7.).

( 67 ) Vidjeti, među ostalima, presude od 20. rujna 2001., Courage i Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, t. 26.); od 13. srpnja 2006., Manfredi i dr. (C‑295/04 do C‑298/04, EU:C:2006:461, t. 60.); od 6. studenoga 2012., Otis i dr. (C‑199/11, EU:C:2012:684, t. 41.); od 6. lipnja 2013., Donau Chemie i dr. (C‑536/11, EU:C:2013:366, t. 21.); od 14. lipnja 2011., Pfleiderer (C‑360/09, EU:C:2011:389, t. 28.); od 5. lipnja 2014., Kone i dr. (C‑557/12, EU:C:2014:1317, t. 21.); od 14. ožujka 2019., Skanska Industrial Solutions i dr. (C‑724/17, EU:C:2019:204, t. 25.); i od 12. prosinca 2019., Otis Gesellschaft i dr. (C‑435/18, EU:C:2019:1069, t. 22.).

( 68 ) Kao i za sprječavanje opasnosti od donošenja međusobno proturječnih odluka – vidjeti, općenito, presudu od 14. prosinca 2000., Masterfoods i HB (C‑344/98, EU:C:2000:689, t. 59. i 60.), što po potrebi dovodi do „zahtjeva u smislu predmeta Zwartveld” – vidjeti rješenje od 13. srpnja 1990., Zwartveld i dr. (C‑2/88-IMM, EU:C:1990:315, t. 22.).

( 69 ) Presuda High Courta of Justice of England and Wales, Chancery Division (Visoki sud, Engleska i Wales, Odjel Chancery) od 4. listopada 2017. u predmetu Emerald Supplies Ltd v British Airways Plc [2017] EWHC 2420 (Ch), kako ju je potvrdio Court of Appeal of England and Wales (Žalbeni sud, Engleska i Wales) presudom od 29. siječnja 2019. u predmetu La Gaitana Farms SA & Ors v British Airways Plc [2019] EWCA Civ 37

( 70 ) Usporediti s presudom Emerald Supplies Ltd v British Airways Plc [2017] EWHC 2420 (Ch), [41.] do [52.]

( 71 ) Usporediti s presudom Emerald Supplies Ltd v British Airways Plc [2017] EWHC 2420 (Ch), [53.] do [63.]