ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
205

Nadalje, u uvodnoj izjavi 1295. pobijane odluke pojašnjeno je da su „[tužitelj] i Laufen [Austria] oboje snažno osporili činjenice opisane u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku (vidjeti na primjer uvodne izjave [360. do 365. i 579. do 582. pobijane odluke] dovevši time znatno u pitanje protutržišnu narav ponašanja koje je [grupa] Roca trebala dokazati u svojim izjavama koje je dala u okviru svojeg zahtjeva [za odobravanje smanjenja novčane kazne]“. U tom smislu valja dodati da su u uvodnim izjavama 360. do 365. te odluke izloženi argumenti koje je u pogledu protupravnog ponašanja na austrijskom tržištu iznio Laufen Austria u odgovoru na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku. U uvodnim izjavama 579. do 582. iste odluke iznesene su pak izjave koje je dala grupa Roca o nezakonitim postupanjima u vezi sa sanitarnim armaturama u Francuskoj.
5

15. srpnja 2004. Masco Corp. Inc. i njegova društva kćeri, među kojima Hansgrohe AG, koji proizvodi sanitarne armature i Hüppe GmbH, koji proizvodi vrata za kade, obavijestili su Komisiju o postojanju zabranjenog sporazuma u sektoru kupaonske opreme te su zatražili korištenje imuniteta od novčanih kazni na temelju Obavijesti Komisije o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela (SL 2002, C 45, str. 3., dalje u tekstu: „Obavijest iz 2002. o suradnji“) ili, podredno, smanjenje iznosa tih novčanih kazni. Dana 2. ožujka 2005. Komisija je donijela uvjetnu odluku o imunitetu od novčane kazne u korist Mascoa, na temelju točke 8. (a) i točke (15). Obavijesti iz 2002. o suradnji (uvodne izjave 126. do 128. pobijane odluke).
208

S druge strane, u mjeri u kojoj se Komisijin argument treba shvatiti na način tako da se njime upućuje na to da bi, prihvaćajući drugi argument koji je istaknuo tužitelj u prilog osnovanosti svojih zahtjeva za smanjenjem novčane kazne, Opći sud odlučio ultra petita, valja podsjetiti na to da, kako je to utvrđeno u točki 195. ove presude, time što tužitelj u okviru drugog dijela tužbenog zahtjeva podredno zahtijeva smanjenje novčane kazne koja mu je izrečena, predstavlja argumentaciju u prilog osnovnosti navedenog argumenta. Prema tome, Opći sud treba, uzimajući u obzir tu argumentaciju, a ne na temelju tužbenih razloga, koje je naveo po službenoj dužnosti, u ovom slučaju odobriti smanjenje novčane kazne tužitelju.
14

Zahtjevom podnesenim tajništvu Općeg suda 8. listopada 2010. tužitelji i Cisco Shipping Co. Ltd te IRISL Multimodal Transport Co. podnijeli su ovu tužbu.
98

S obzirom na sva prethodna razmatranja i vodeći računa o različitim povredama koje tužitelj ističe i koje su navedene gore u točki 48., valja utvrditi da isti nije dokazao da je: prvo, Komisija počinila pogreške pri utvrđivanju činjeničnog stanja držeći da su s jedne strane rasprave koje su se održavale tijekom sastanaka bile protivne pravilima tržišnog natjecanja (vidjeti točke 67. do 87. gore), a s druge strane da su iste mogle narušiti tržišno natjecanje (vidjeti točke 88. do 97. gore) i drugo, da je Komisija povrijedila članak 101. UFEU‑a time što je činjenično stanje okvalificirala kao protivno tržišnom natjecanju (vidjeti točke 50. do 66. gore). Nadalje, iz tih utvrđenja proizlazi da, s jedne strane, tužitelj nije dokazao da je Komisija zloupotrijebila svoje ovlasti zaključivši da je tužitelj sudjelovao u povredi članka 101. UFEU‑a. S druge strane, Komisija nije povrijedila svoju obvezu davanja obrazloženja s obzirom na to da je, kako to proizlazi osobito iz uvodnih izjava pobijane odluke navedenih gore u točkama 61., 69., 71., 76., 79., 84. do 86., dostatno naznačila razloge zbog kojih je smatrala da je tužitelj, protivno članku 101., stavku 1. UFEU‑a, sudjelovao u protutržišnim raspravama.
Iako se u izreci presude povodom žalbe proglašava i presuđuje da se presuda Općeg suda ukida bez navođenja dosega tog ukidanja, to ne mijenja činjenicu da se izreka presude povodom žalbe mora tumačiti u vezi s obrazloženjem iz te presude. Naime, kako bi postupila u skladu s presudom i u potpunosti je provela, institucija je dužna poštovati ne samo izreku presude već i obrazloženje koje je do nje dovelo i koje predstavlja njezinu nužnu potporu, u smislu da je neophodno za određivanje točnog značenja onoga što je odlučeno u izreci. To je naime obrazloženje koje, s jedne strane, identificira točnu odredbu koja se smatra nezakonitom i, s druge strane, navodi točne razloge nezakonitosti utvrđene u izreci te ga dotična institucija mora uzeti u obzir prilikom nadomještanja poništenog akta.

(t. 36., 37.)
2.

Društvo Yoshida Metal Industry Co. Ltd snosit će vlastite troškove kao i troškove Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) i društava Pi‑Design AG, Bodum France i Bodum Logistics A/S pred Općim sudom i pred Sudom.
U svrhu ocjene toga ima li zračni prijevoznik koji djeluje u području redovnog prijevoza vladajući položaj na tržištu, najprije valja odrediti predmetno tržište prijevoznih usluga. smatrajući ili da je sektor redovnih letova zasebno tržište ili da valja uzeti u obzir alternativne mogućnosti prijevoza, poput čarterskog prijevoza, željezničkog ili cestovnog prijevoza kao i redovne letove na drugim linijama koje mogu poslužiti kao zamjena.

U tom pogledu treba uzeti u obzir kriterij koji se odnosi na to može li se redovni let na određenoj liniji promatrati izdvojeno u odnosu na alternativne mogućnosti prijevoza zbog svojih posebnih značajki iz kojih proizlazi da je on s tim alternativnim mogućnostima prijevoza slabo zamjenjiv i da je vrlo malo izložen njihovu tržišnom natjecanju.

Iz toga proizlazi da je Komisija u okviru kontrole koncentracija u sektoru redovnog zračnog prijevoza putnika pravilno utvrdila mjerodavno tržište tako što je razvila pristup „polazišna točka/odredišna točka“, takozvani P & O, koji odgovara pristupu prema paru gradova i koji odražava potražnju prema kojoj potrošači uzimaju u obzir sve moguće opcije, uključujući različita prijevozna sredstva, kako bi iz polazišnog stigli u odredišni grad. Prema tom pristupu, svaka kombinacija jedne polazišne i jedne odredišne točke čini zasebno tržište.

(t. 135., 136., 138., 139.)
U tom pogledu, s obzirom na to da se razlike u trajanju povrede utvrđene u odnosu na društvo majku i one utvrđene u odnosu na njegovo društvo kći na odgovarajući način uzimaju u obzir prilikom izračuna osnovnog iznosa novčanih kazni, primjena gornje granice od 10% njihovih prihoda i smanjenje iznosa novčane kazne odobreno jednom od njih ne predstavljaju povredu načela jednakog postupanja, čak i ako bi konačni iznos novčane kazne izrečene društvu majci, usprkos kraćem trajanju povrede koju je počinilo, bio viši od novčane kazne koja je izrečena društvu kćeri. Isto tako, povreda načela proporcionalnost ne može proizlaziti iz same tvrdnje da postoji razlika između konačnog iznosa novčanih kazni izrečenih društvu majku i društvu kćeri.

U području tržišnog natjecanja, povreda načela razumnog roka u upravnim postupcima može imati dvije vrste posljedica.

S jedne strane, kada je povreda razumnog roka imala utjecaj na ishod postupka, takva povreda može dovesti do poništenja pobijane odluke. U tom pogledu, kada je riječ o primjeni pravila tržišnog natjecanja, prekoračenje razumnog roka može predstavljati razlog za poništenje samo u slučaju odlukâ kojima se utvrđuju povrede i pod uvjetom da je bilo utvrđeno da je povreda tog načela negativno utjecala na pravo na obranu predmetnih poduzetnika. Osim u tom posebnom slučaju, nepoštovanje obveze donošenja odluke u razumnom roku nema utjecaja na valjanost upravnog postupka na temelju Uredbe br. 1/2003. Međutim, s obzirom na to da je poštovanje prava na obranu od ključne važnosti u upravnim postupcima u području tržišnog natjecanja, važno je izbjeći da to pravo bude nepopravljivo ugroženo zbog predugog trajanja istražne faze i da trajanje te faze stvori prepreku utvrđivanju dokaza kojima se želi osporiti postojanje ponašanjâ koja mogu dovesti do uspostave odgovornosti predmetnih poduzetnika. Zbog tog razloga, ispitivanje eventualne prepreke ostvarivanju prava na obranu ne smije biti ograničeno na samu fazu u kojoj to pravo proizvodi svoj puni učinak, to jest, na drugu fazu upravnog postupka, koja traje od obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama do donošenja konačne odluke. Ocjena izvora eventualnog slabljenja učinkovitosti prava na obranu mora se proširiti na čitav taj postupak i provesti se s obzirom na njegovo ukupno trajanje.

S druge strane, kada je povreda razumnog roka bez utjecaja na ishod postupka, takva povreda može dovesti do toga da sud Unije, u okviru izvršavanja svoje neograničene nadležnosti, na odgovarajući način otkloni povredu koja proizlazi iz prekoračenja razumnog roka upravnog postupka, prema potrebi, smanjivanjem iznosa izrečene novčane kazne.

(t. 242. - 246.)
Na temelju točaka 20. do 23. Obavijesti o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela, Komisija je, radi utvrđivanja postotka smanjenja na koje ima pravo drugi poduzetnik koji je dostavio dokaze o navodnoj povredi sa znatnom dodanom vrijednošću u odnosu na dokaze koje Komisija već posjeduje, dužna uzeti u obzir datum na koji su dokazi bili dostavljeni i opseg u kojem oni predstavljaju dodanu vrijednost. Komisija također može uzeti u obzir, ali to nije dužna učiniti, opseg i trajanje suradnje koju je poduzetnik iskazao počevši od dana njegova doprinosa. Suradnja u ranoj fazi i opseg u kojem dokazi predstavljaju dodanu vrijednost kao i eventualno uzimanje u obzir opsega suradnje poduzetnika nakon njegova doprinosa kumulativni su kriteriji koji se odvaguju ovisno o kontekstu i okolnostima svakoga konkretnog slučaja i koji mogu dovesti do smanjenja u rasponu između 20 i 30% iznosa novčane kazne.

Komisija, u tom pogledu, osobito ima pravo uzeti u obzir činjenicu da do do te suradnje nije došlo neposredno nakon pretraga provedenih u skladu s člankom 20. Uredbe br. 1/2003.

(t. 120., 124., 126., 127.)
Kad je riječ o dopuštenosti tužbi za poništenje, mjere koje proizvode obvezujuće pravne učinke koji utječu na interese trećih, mijenjajući na bitan način njihovu pravnu situaciju, akti su koji mogu biti predmet tužbe za poništenje u smislu članka 263. UFEU‑a. U tom kontekstu, radi utvrđivanja toga može li mjera biti predmetom tužbe za poništenje mora razmotriti bit mjere čije se poništenje traži, a oblik u kojem je ona poduzeta načelno je nevažan u tom pogledu. Naime, samo akt kojim tijelo Unije nedvosmisleno i konačno zauzima svoje stajalište u obliku koji omogućuje da se utvrdi njegova narav predstavlja odluku koja može biti predmet tužbe za poništenje, no pod uvjetom da ta odluka nije potvrda prethodnog akta. U slučaju da je pobijani akt isključivo potvrđujući, tužba je dopuštena samo pod uvjetom da je potvrđeni akt pobijan u za to predviđenom roku. Stoga, kada tužitelj propusti rok za podnošenje tužbe protiv odluke kojom je nedvosmisleno određena mjera s pravnim učincima koji utječu na njegove interese i koja je za njega obvezujuća, on ne može iznova pokrenuti taj rok zahtijevajući od institucije da ponovno razmotri svoju odluku i podnoseći tužbu protiv odbijanja kojim se potvrđuje prethodno donesena odluka.

U tom pogledu, u kontekstu odluke kojom je izrečena novčana kazna zbog povrede pravilâ tržišnog natjecanja, dopis u kojemu Komisijin glavni direktor, s jedne strane, ocjenjuje sposobnost plaćanja inkriminiranog poduzetnika i, s druge strane, utvrđuje razlog za odbijanje smanjenja novčane kazne koji se razlikuje od onoga na kojem se temeljila prvotna odluka ne može se smatrati isključivim potvrđivanjem prvotne odluke.

(t. 98. - 102., 107.)
Kada Komisija izrekne novčanu kaznu zbog povrede pravila tržišnog natjecanja a da predmetni poduzetnik nije bio saslušan i da nije imao pristup spisu, odluku treba poništiti utoliko što je navedeni poduzetnik dovoljno dokazao ne to da bi pobijana odluka imala drugačiji sadržaj da nije bilo tih postupovnih nepravilnosti, to jest, da je bio saslušan i da je imao uvid u spis, već to da je mogao bolje osigurati svoju obranu da nije bilo navedenih nepravilnosti U tu se svrhu treba staviti u trenutak upravnog postupka koji je doveo do donošenja pobijane odluke.

U tom pogledu, u kontekstu Komisijine odluke kojima se nekoliko društava koja tvore istog poduzetnika, u smislu članka 101. UFEU‑a, nalaže plaćanje novčane kazne, predmetno društvo majka može osporavati činjenicu da nije uživalo korist od smanjenja novčane kazne odobrenog drugom odlukom jednom od solidarno odgovornih društava kćeri koja je donesena a da to društvo nije bilo saslušano i nije imalo pristup spisu. U takvim okolnostima, naime, predmetno društvo majka može bolje osigurati svoju obranu raspravljajući o pitanju koje je obveze imala Komisija u pogledu određivanja odgovarajućeg udjela različitih društava u iznosima novčanih kazni koje su im izrečene solidarno, što je pitanje koje nije bilo riješeno sudskom praksom u trenutku upravnog postupka.

Nadalje, i u slučaju da je iznos novčane kazne koja je izrečena navedenom društvu majci viši od iznosa novčane kazne izrečene njegovim društvima kćerima iako njegova odgovornost u potpunosti proizlazi iz njihove odgovornosti, to društvo može osporavati iznos novčane kazne koja je bila predviđena za njega.

(t. 72. - 74., 76., 80., 83.)
Kad je riječ o upravnom postupku u području tržišnog natjecanja, razumnost trajanja postupka treba ocjenjivati s obzirom na posebne okolnosti svakog predmeta i, osobito, njegov kontekst, ponašanje stranaka tijekom postupka, važnost predmeta za različite zainteresirane poduzetnike i njegov stupanj složenosti kao i, prema potrebi, s obzirom na informacije ili opravdanja koje Komisija može pružiti kad je riječ o istražnim mjerama provedenima tijekom upravnog postupka.

U tom pogledu, nekoliko čimbenika može objasniti duljinu takvog postupka. Među ostalim, može se raditi o trajanju zabranjenog sporazuma, njegovoj vrlo širokoj zemljopisnoj dimenziji, vremenskom i zemljopisnom uređenju zabranjenog sporazuma, broju održanih sastanaka, broju uključenih poduzetnika, broju zahtjeva za primjenu pokajničkog programa i vrlo velikoj količini dokumenata dostavljenih u tom okviru ili pribavljenih tijekom pretraga i sastavljenih na različitim jezicima, koje je Komisija trebala ispitati, različitim zahtjevima za dodatnim podacima koje je Komisija trebala uputiti različitim zainteresiranim društvima kako se mijenjalo shvaćanje zabranjenog sporazuma, broju adresata obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama, broju jezika postupka kao i o različitim zahtjevima koji se odnose na sposobnost plaćanja.

U slučaju da trajanje upravnog postupka predstavlja povredu načela razumnog roka, ta povreda može imati dvije vrste posljedica. S jedne strane, kada je povreda razumnog roka imala utjecaj na ishod postupka, takva povreda može dovesti do poništenja pobijane odluke. U tom pogledu, kad je riječ o primjeni pravila tržišnog natjecanja, prekoračenje razumnog roka može predstavljati razlog za poništenje samo u slučaju odlukâ kojima se utvrđuju povrede i pod uvjetom da je bilo utvrđeno da je povreda tog načela negativno utjecala na pravo na obranu predmetnih poduzetnika. Osim u tom posebnom slučaju, nepoštovanje obveze donošenja odluke u razumnom roku nema utjecaja na valjanost upravnog postupka na temelju Uredbe br. 1/2003. Međutim, s obzirom na to da je poštovanje prava na obranu od ključne važnosti u postupcima u području prava tržišnog natjecanja, važno je izbjeći mogućnost da se to pravo nepopravljivo ugrozi zbog predugog trajanja istražne faze i da trajanje te faze bude prepreka utvrđivanju dokaza kojima se želi osporiti postojanje ponašanjâ na temelju kojih se predmetni poduzetnici mogu pozvati na odgovornost. Zbog tog razloga, ispitivanje eventualne prepreke ostvarivanju prava na obranu ne smije biti ograničeno na samu fazu u kojoj to pravo proizvodi svoj puni učinak, to jest, na drugu fazu upravnog postupka. Ocjena izvora eventualnog slabljenja učinkovitosti prava na obranu mora obuhvaćati čitav upravni postupak i provesti se s obzirom na njegovo ukupno trajanje.

S druge strane, kada je povreda razumnog roka bez utjecaja na ishod postupka, takva povreda može dovesti do toga da sud Unije, u okviru izvršavanja svoje neograničene nadležnosti, na odgovarajući način otkloni povredu koja proizlazi iz prekoračenja razumnog roka upravnog postupka, prema potrebi, smanjivanjem iznosa izrečene novčane kazne.

(t. 336., 338. - 342., 354., 355.)
U području tržišnog natjecanja povreda načela razumnog roka u vođenju upravnih postupaka može imati dvije vrste posljedica.

S jedne strane, kada je povreda razumnog roka imala utjecaj na ishod postupka, takva povreda može dovesti do poništenja pobijane odluke. Treba pojasniti da, kad je riječ o primjeni pravila tržišnog natjecanja, prekoračenje razumnog roka može predstavljati razlog za poništenje samo u slučaju odlukâ kojima se utvrđuju povrede i pod uvjetom da je bilo utvrđeno da je povreda tog načela negativno utjecala na pravo na obranu predmetnih poduzetnika. Osim u tom posebnom slučaju, nepoštovanje obveze donošenja odluke u razumnom roku nema utjecaja na valjanost upravnog postupka na temelju Uredbe br. 1/2003. Međutim, s obzirom na to da je poštovanje prava na obranu od ključne važnosti u postupcima u području tržišnog natjecanja, važno je izbjeći da to pravo bude nepopravljivo ugroženo zbog predugog trajanja istražne faze i da to trajanje stvori prepreku utvrđivanju dokaza kojima se želi osporiti postojanje ponašanjâ koja mogu dovesti do uspostave odgovornosti predmetnih poduzetnika. Zbog tog razloga, ispitivanje eventualne prepreke ostvarivanju prava na obranu ne smije biti ograničeno na samu fazu u kojoj to pravo proizvodi svoj puni učinak, to jest, na drugu fazu upravnog postupka, koja traje od obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku do donošenja konačne odluke. Ocjena izvora eventualnog slabljenja učinkovitosti prava na obranu mora se proširiti na čitav upravni postupak i provesti se s obzirom na njegovo ukupno trajanje.

S druge strane, kada je povreda razumnog roka bez utjecaja na ishod postupka, takva povreda može dovesti do toga da sud Unije, u okviru izvršavanja svoje neograničene nadležnosti, na odgovarajući način otkloni povredu koja proizlazi iz prekoračenja razumnog roka upravnog postupka, prema potrebi, smanjivanjem iznosa izrečene novčane kazne.

U tom pogledu, kako bi se objasnilo trajanje upravnog postupka u području tržišnog natjecanja, valja uzeti u obzir osobito trajanje zabranjenog sporazuma, njegovu široku zemljopisnu dimenziju, vremensko i zemljopisno uređenje zabranjenog sporazuma, broj sastanaka koji su održani u okviru zabranjenog sporazuma, broj uključenih poduzetnika, broj zahtjeva za primjenu pokajničkog programa i količinu dokumenata dostavljenih u tom okviru ili pribavljenih tijekom pretraga i sastavljenih na različitim jezicima, koje Komisija treba ispitati, zahtjeve za dodatnim podacima, broj adresata preliminarne obavijesti o utvrđenim činjenicama, broj jezika postupka, kao i zahtjeve koji se odnose na sposobnost plaćanja.

(t. 151. - 155., 168., 169.)
Tvrdnja prema kojoj podskupine proizvoda o kojima je riječ ne pripadaju jednom, istom tržištu proizvoda s obzirom na to da sa stajališta ponude i potražnje nisu zamjenjivi i da su, gledajući s tehnološke, komercijalne i estetske strane različiti, ne dovodi u pitanje činjenične elemente na temelju kojih je Komisija ocijenila da navedena djelovanja čine, s obzirom na međuovisnost koja postoji među njima kao i na postojanje provođenog sveobuhvatnog plana, jedinstvenu povredu.

U području tržišnog natjecanja, kao što to proizlazi iz točaka 9. do 11. Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003., metodologija koju je Komisija koristila pri izračunu novčanih kazni ima dvije faze. Komisija prvo određuje osnovni iznos za svakog poduzetnika ili udruženje poduzetnika. Zatim u drugoj fazi taj osnovni iznos može sniziti ili povisiti, ovisno o otegotnim ili olakotnim okolnostima sudjelovanja svakog od poduzeća o kojima je riječ.

Glede prve faze metode izračuna novčanih kazni, sukladno točkama 21. do 23. Smjernica iz 2006., dio vrijednosti prodaje koji se uzima u obzir (koeficijent „težina povrede“) određen je na razinu unutar razreda od 0 do 30%, vodeći računa o određenom broju čimbenika, poput prirode povrede, skupnom tržišnom udjelu svih relevantnih stranaka, zemljopisne raširenosti povrede te je li ista provedena ili ne, s obzirom na to da sporazumi o određivanju cijena, raspodjeli tržišta i ograničenju proizvodnje po samoj svojoj prirodi spadaju u najteža ograničenja tržišnog natjecanja. Sukladno točki 25. Smjernica, pojašnjeno je da Komisija uključuje, u svrhu odvraćanja, u osnovni iznos dio na temelju kojeg se, imajući u vidu gore spomenute čimbenike, može izračunati dodatni iznos (dodatni iznos), uključen u razred između 15 i 25% vrijednosti prodaje.

Slijedom toga, razlika u zemljopisnoj raširenosti do koje je došlo uslijed sudjelovanja poduzeća s jedne strane u jedinstvenoj povredi u njenoj cjelini koja obuhvaća šest država članica Unije i s druge strane samo na području jedne države članice, ne opravdava primjenu različitih koeficijenata „težina povrede“ i „dodatni iznos“. Naime, povreda koja obuhvaća šest država članica Unije i koja se odnosi na tri podskupine proizvoda ne može se valjano smatrati jednako teškom kao povreda počinjena samo na području jedne države članice, a koja se odnosi na dvije podskupine proizvoda. Vodeći računa o dosegu učinaka te povrede na tržišno natjecanje u Uniji, prvospomenuta povreda ima se smatrati težom od druge.

(t. 103., 104., 118.)
1

Odlukom C (2008) 6815 final od 12. studenoga 2008., koja se odnosi na postupak primjene članka 81. [UEZ‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/39.125 – Automobilsko staklo), kako je izmijenjena Odlukom Komisije C (2009) 863 final od 11. veljače 2009. (sažetak u SL 2009, C 173, str. 13.) (u daljnjem tekstu: pobijana odluka), Komisija Europskih zajednica osobito je utvrdila da je određeni broj poduzetnika, među kojima je tužitelj, povrijedio članak 81. [UEZ‑a] i članak 53. Sporazuma o EGP‑u time što je sudjelovao, tijekom različitih razdoblja od ožujka 1998. do ožujka 2003., u nizu sporazuma i protutržišnog usklađenog djelovanja u sektoru automobilskog stakla unutar Europskoga gospodarskog prostora (EGP) (članak 1. pobijane odluke).
5

Tužitelj Simba Toys GmbH & Co. KG podnio je 15. studenoga 2006. zahtjev za proglašenje osporavanog žiga ništavim na temelju članka 51. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 40/94 (sada članak 52. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 207/2009) u vezi s člankom 7. stavkom 1. točkama (a) do (c) i (e) navedene uredbe (sada članak 7. stavak 1. točke (a) do (c) i (e) Uredbe br. 207/2009).