ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5

Člankom 8. navedene uredbe, naslovljenim „Prijelazno razdoblje”, određuje se: „1. Ugovori o javnim uslugama [dodjeljuju] se u skladu s pravilima utvrđenim ovom Uredbom. Međutim, ugovori o obavljanju usluga ili ugovori o javnim uslugama kako je određeno u Direktivi [2004/17/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka nabave subjekata koji djeluju u sektoru vodnog gospodarstva, energetskom i prometnom sektoru te sektoru poštanskih usluga (SL 2004., L 134, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 43.)] ili [2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL 2004., L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.)] za usluge javnog prijevoza putnika autobusom ili tramvajem [dodjeljuju] se u skladu s postupcima predviđenim onim direktivama u kojima ti ugovori nemaju oblik ugovora o koncesijama za usluge kako je određeno u tim direktivama. Kada se ugovori [dodjeljuju] u skladu s direktivama [2004/17] ili [2004/18], odredbe stavaka 2. do 4. ovog članka ne primjenjuju se. 2. Ne dovodeći u pitanje stavak 3., [dodjela] ugovora o javnim uslugama željeznicom ili cestom treba biti u skladu s člankom 5. od 3. prosinca 2019. Tijekom ovog prijelaznog razdoblja države članice trebaju poduzeti mjere postupnog usklađivanja s člankom 5. da bi se izbjegli ozbiljni strukturni problemi, posebno oni vezani uz prijevozne kapacitete. U roku šest mjeseci nakon prve polovine prijelaznog razdoblja, države članice Komisiji dostavljaju izvješće o napretku s naglaskom na provedbi [postupne dodjele] ugovora o javnim uslugama u skladu s člankom 5. Na temelju izvješća o napretku država članica, Komisija može predložiti odgovarajuće mjere upućene državama članicama. 3. U primjeni stavka 2. ne uzimaju se u obzir ugovori o javnim uslugama dodijeljeni u skladu s pravom [Unije] i nacionalnim pravom: (a) prije 26. srpnja 2000. na temelju pravednog konkurentnog postupka nadmetanja; (b) prije 26. srpnja 2000. na temelju postupka različitog od pravednog konkurentnog postupka nadmetanja; (c) poslije 26. srpnja 2000. i prije 3. prosinca 2009. na temelju pravednog konkurentnog postupka nadmetanja; (d) poslije 26. srpnja 2000. godine i prije 3. prosinca 2009. na temelju postupka različitog od pravednog konkurentnog postupka nadmetanja. Ugovori navedeni pod (a) mogu se nastaviti do svog isteka. Ugovori navedeni pod (b) i (c) mogu se nastaviti do svog isteka, ali ne dulje od 30 godina. Ugovori navedeni pod (d) mogu se nastaviti do svoga isteka, uz uvjet da su ograničenog trajanja usporedivog s trajanjima određenima u članku 4. Ugovori o javnim uslugama mogu se nastaviti do svog isteka ako bi njihov prekid doveo do prekomjernih pravnih ili gospodarskih posljedica, te uz uvjet da je Komisija dala svoju suglasnost. […]”
22

U tim je okolnostima Landgericht Saarbrücken (Zemaljski sud u Saarbrückenu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li članak 10. stavak 2. točku (p) Direktive 2008/48 tumačiti na način da se obvezne informacije o ‚razdoblju’ ili o ‚drugim uvjetima’ koji uređuju ostvarivanje prava na povlačenje iz ugovora o kreditu odnose i na pretpostavke za početak roka za povlačenje? 2. U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje: Protivi li se članku 10. stavku 2. točki (p) Direktive 2008/48 tumačenje prema kojem je obavijest o pravu na povlačenje iz ugovora o kreditu ‚jasna’ i ‚sažeta’ ako ona sama u pogledu početka roka za povlačenje iscrpno ne navodi obvezne informacije koje treba dati kako bi rok počeo teći, nego u tom pogledu upućuje na nacionalnu odredbu – u ovom slučaju članak 492. stavak 2. [BGB‑a], u verziji koja je bila na snazi do 12. lipnja 2014. – koja pak dalje upućuje na druge nacionalne odredbe – u ovom slučaju na članak 247. stavke [6.] do 13. [EGBGB‑a], u verziji koja je bila na snazi do 12. lipnja 2014. – te se od potrošača očekuje da samostalno pročita brojne zakonske odredbe u različitim zakonima kako bi shvatio koje se obvezne informacije moraju navesti kako bi rok za povlačenje iz njegova ugovora o kreditu počeo teći? 3. Ako je odgovor na drugo pitanje niječan (to jest ako se načelno ništa ne protivi upućivanju na nacionalna zakonska pravila): Protivi li se članku 10. stavku 2. točki (p) Direktive 2008/48 tumačenje prema kojem je obavijest o pravu na povlačenje ‚jasna’ i ‚sažeta’ ako upućivanje na nacionalnu zakonsku odredbu – u ovom slučaju članak 492. stavak 2. [BGB‑a], u verziji koja je bila na snazi do 12. lipnja 2014. – i njezino daljnje upućivanje na druge odredbe – u ovom slučaju na članak 247. stavke [6.] do 13. [EGBGB‑a], u verziji koja je bila na snazi do 12. lipnja 2014. – nužno dovodi do toga da potrošač uz sâmo čitanje odredaba mora provesti i pravnu kvalifikaciju, primjerice toga je li mu kredit odobren po uobičajenim uvjetima za ugovore osigurane hipotekom i njihovo prijelazno financiranje ili pak toga je li riječ o povezanim ugovorima, na temelju čega bi mogao jasno shvatiti koje mu se obvezne informacije moraju pružiti kako bi rok za povlačenje iz njegova ugovora o kreditu počeo teći?”
2

Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Pfizer Consumer Healthcare Ltd (u daljnjem tekstu: Pfizer) i Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Porezna i carinska uprava, Ujedinjena Kraljevina, u daljnjem tekstu: porezna uprava), u vezi s tarifnim razvrstavanjem samozagrijavajućih naljepaka i pojasa namijenjenih ublažavanju boli.
(24)

S obzirom na to da ciljeve ove Okvirne odluke, to jest olakšavanje društvene rehabilitacije osuđenih osoba, poboljšanje zaštite žrtava i javnosti te olakšavanje primjene odgovarajućih probacijskih mjera i alternativnih sankcija u slučaju počinitelja kaznenih djela koji ne žive u državi članici u kojoj je presuda izrečena, ne mogu dostatno ostvariti same države članice zbog prekogranične naravi situacija na koje se to odnosi, nego se zbog opsega djelovanja oni na bolji način mogu ostvariti na razini Unije, Unija može donijeti mjere u skladu s načelom supsidijarnosti […]”
4

Uvodne izjave 43. do 45. Direktive o univerzalnoj usluzi propisuju: „(43) U ovom trenutku, države članice nameću mrežama određene obveze ‚koje se moraju provesti’ za distribuciju radijskog ili televizijskog emitiranja javnosti. Države članice trebaju moći odrediti razmjerne obveze prema poduzećima pod njihovom nadležnošću, u interesu legitimnih zahtjeva javne politike, no takve obveze trebaju se nametnuti samo tamo gdje su potrebne kako bi se ispunili ciljevi od općeg interesa koji su jasno definirale države članice, u skladu s pravom [Unije], a uz to moraju biti razmjerne, transparentne i podložne periodičnim preispitivanjima. Obveze prijenosa, nametnute od strane država članica, moraju biti razumne, drugim riječima, moraju biti razmjerne i transparentne u kontekstu jasno definiranih ciljeva od općeg interesa te mogu, tamo gdje je to prikladno, sadržavati odredbu o razmjernoj naknadi. Takve obveze prijenosa mogu uključivati prijenos usluga koje su posebno osmišljene kako bi omogućile prikladan pristup korisnicima s invaliditetom. (44) Mreže koje se rabe za distribuciju radijskog ili televizijskog emitiranja javnosti uključuju mreže za kabelsko, satelitsko i zemaljsko emitiranje. One, također, mogu uključiti druge mreže u onoj mjeri u kojoj značajan broj krajnjih korisnika koristi takve mreže kao glavno sredstvo prijma radijskog i televizijskog emitiranja. (45) Usluge koje pružaju sadržaj kao što je ponuda za prodaju paketa koji sadrži zvučno ili televizijsko emitiranje nisu pokrivene zajedničkim regulatornim okvirom za elektroničke komunikacijske mreže i usluge. Davatelji takvih usluga ne potpadaju pod obveze pružanja univerzalne usluge u pogledu ovih aktivnosti. Ova Direktiva ne dovodi u pitanje mjere koje se poduzimaju na nacionalnoj razini, u skladu s pravom [Unije], u pogledu takvih usluga.”
52

Kad je riječ o meritumu, valja podsjetiti da je, kao što je to Opći sud istaknuo u točki 26. pobijane presude, osnovna funkcija zajedničkog žiga Europske unije razlikovanje proizvoda ili usluga članova udruge koja je nositelj žiga od proizvoda ili usluga drugih poduzetnika (presuda od 20. rujna 2017., The Tea Board/EUIPO, C‑673/15 P do C‑676/15 P, EU:C:2017:702, t. 63.).
42

Prije svega valja podsjetiti da i načelo uzajamnog povjerenja među državama članicama i načelo uzajamnog priznavanja, koje se sâmo temelji na uzajamnom povjerenju među potonjima, imaju u pravu Unije temeljno značenje s obzirom na to da omogućavaju stvaranje i održavanje prostora bez unutarnjih granica. Točnije, načelo uzajamnog povjerenja svakoj od tih država nalaže, osobito u pogledu područja slobode, sigurnosti i pravde, da, osim u iznimnim okolnostima, smatra da sve ostale države članice poštuju pravo Unije i, konkretnije, njime priznata temeljna prava (presuda od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci pravosudnog sustava), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 36. i navedena sudska praksa).
33

Uvodno valja podsjetiti da, kako načelo uzajamnog povjerenja između država članica tako i načelo uzajamnog priznavanja koje se i sâmo temelji na uzajamnom povjerenju između potonjih, u pravu Unije imaju ključnu važnost, s obzirom na to da omogućavaju stvaranje i održavanje područja bez unutarnjih granica. Točnije, načelo uzajamnog povjerenja svakoj od tih država nalaže, osobito u pogledu područja slobode, sigurnosti i pravde, da, osim u iznimnim okolnostima, smatra da sve ostale države članice poštuju pravo Unije i, konkretnije, njime priznata temeljna prava (presuda od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci pravosudnog sustava), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 36. i navedena sudska praksa).
21

U tom pogledu valja unaprijed podsjetiti da načelo uzajamnog povjerenja između država članica pa tako i načelo uzajamnog priznavanja, koje se i sâmo temelji na uzajamnom povjerenju između država, u pravu Unije imaju ključnu važnost, s obzirom na to da omogućavaju stvaranje i održavanje područja bez unutarnjih granica. Točnije, načelo uzajamnog povjerenja svakoj od tih država nalaže, osobito u pogledu područja slobode, sigurnosti i pravde, da, osim u iznimnim okolnostima, smatraju da sve ostale države članice poštuju pravo Unije i, konkretnije, njime priznata temeljna prava (presuda od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci pravosudnog sustava), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 36. i navedena sudska praksa).
33

Osim toga, sud koji je uputio zahtjev navodi da je grčki zakonodavac donio više dodatnih odredaba koje se odnose na, među ostalim, legalizaciju u vezi s javnim izdacima do kojih dolazi zbog zapošljavanja radnika u sektoru čistoće teritorijalnih zajednica tijekom cijelog trajanja produljenja njihovih ugovora o radu, izvršenih na temelju članka 167. Zakona 4099/2012, kojima je razlog tih, u pravilu nezakonitih izdataka, postao legitiman. Tom intervencijom grčki zakonodavac spriječio je dotičnim radnicima primanje naknade predviđene člankom 7. Predsjedničke uredbe 164/2004, s obzirom na to da ta odredba kao uvjet postavlja da ugovor o radu mora biti ništetan zbog povrede članaka 5. i 6. navedene uredbe. Usporedno s time, odlučeno je da se sankcije iz članka 7. Predsjedničke uredbe 164/2004 ne primjenjuju na teritorijalne zajednice koje zapošljavaju osoblje u sektoru čistoće na temelju navedenih ugovora o radu na određeno vrijeme, kako su više puta produljeni do kraja 2017. Osim toga, na temelju neke druge zakonske odredbe, produljenje navedenih ugovora o radu na određeno vrijeme koje su sklopile teritorijalne zajednice nije bilo uzeto u obzir prilikom izračuna najduljeg trajanja od 24 mjeseca iz članaka 5. do 7. Predsjedničke uredbe 164/2004.
37

Točno je to da, kao što to napominje sud koji je uputio zahtjev, što je to trajanje razdoblja za koje se pristup traži dulje, to je u načelu veća količina podataka koje pružatelji elektroničkih komunikacijskih usluga mogu zadržati u vezi s izvršenom elektroničkom komunikacijom, posjećenim mjestom boravka te kretanjima korisnika sredstva elektroničke komunikacije, omogućujući tako donošenje većeg broja zaključaka o privatnom životu tog korisnika iz podataka kojima se pristupa. Sličan se zaključak može donijeti u vezi s kategorijama traženih podataka.
–

s jedne strane, bez obzira na to što kandidat za radno mjesto suca suda poput Sąda Najwyższeg (Vrhovni sud, Poljska) podnese pravno sredstvo protiv odluke tijela kao što je Krajowa Rada Sądownictwa (Državno sudbeno vijeće, Poljska) o odbijanju svoje prijave i predlaganju predsjedniku Republike Poljske one drugih kandidata, ta je odluka pravomoćna u dijelu u kojem se predlažu ti drugi kandidati, tako da to pravno sredstvo ne sprečava predsjednika Republike Poljske da imenuje potonje, a eventualno poništenje navedene odluke u dijelu u kojem njome podnositelj pravnog sredstva nije predložen za imenovanje ne može dovesti do nove ocjene njegove situacije u svrhu eventualne dodjele predmetnog radnog mjesta, i
34

Žalitelji u prilog svojoj žalbi ističu pet žalbenih razloga. Prvi žalbeni razlog temelji se na pogrešci koja se tiče prava koju je počinio Opći sud time što je smatrao da ni Carinskim zakonikom, ni Delegiranom uredbom, ni Provedbenom uredbom Komisiji nije dodijeljena ovlast za donošenje odluka koje obvezuju nacionalna carinska tijela u okviru postupka davanja odobrenja za unutarnju proizvodnju. Drugi žalbeni razlog temelji se na pogrešci koja se tiče prava koju je počinio Opći sud time što je utvrdio da je Komisijina uloga u okviru ispitivanja gospodarskih uvjeta isključivo postupovne prirode. Treći žalbeni razlog temelji se na pogrešci koja se tiče prava koju je počinio Opći sud time što je smatrao da je presuda od 11. svibnja 2006., Friesland Coberco Dairy Foods (C‑11/05, u daljnjem tekstu: presuda Friesland Coberco, EU:C:2006:312) pravno obvezujuća za tumačenje članka 259. stavka 5. Provedbene uredbe. Četvrti žalbeni razlog temelji se na pogrešci koja se tiče prava koju je počinio Opći sud time što nije uzeo u obzir, kao dokaz obvezujuće prirode spornih zaključaka, dokument naslovljen „Upravna praksa u vezi s ispitivanjem gospodarskih uvjeta u skladu s člankom 211. stavkom 6. [Carinskog zakonika] i člankom 259. [Provedbene uredbe]” (Administrative practice regarding the examination of the economic conditions in accordance with Articles 211(6) [Union Customs Code (UCC)] and 259 [UCC Implementing Act (IA UCC)]) od 5. kolovoza 2016. [Ares(2016)4155451, u daljnjem tekstu: upravno uređenje]. Peti žalbeni razlog temelji se na pogrešci koja se tiče prava koju je počinio Opći sud time što nije smatrao da se sporni zaključci izravno i osobno odnose na žalitelje.
27

Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 19. kolovoza 2013. društva Bayer CropScience i Syngenta Crop Protection AG pokrenula su postupak za poništenje sporne uredbe, u čemu su ih poduprli Association générale des producteurs de maïs et autres céréales cultivées de la sous‑famille des panicoïdées (AGPM), The National Farmers’ Union (NFU), Association européenne pour la protection des cultures (ECPA), Rapool‑Ring GmbH Qualitätsraps deutscher Züchter, European Seed Association (ESA) i Agricultural Industries Confederation Ltd.
28

Mađarska, koju podupire Republika Poljska, smatra da je tužba dopuštena jer je pobijana rezolucija akt koji se može pobijati, u smislu članka 263. UFEU‑a, s obzirom na učinke koje ima, osobito na temelju jedinog članka točke (b) Protokola (br. 24) i zaključaka koji proizlaze iz presude od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci u pravosudnom sustavu) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586). Osim toga, članak 269. UFEU‑a treba usko tumačiti te on oduzima Sudu nadležnost za odlučivanje o toj tužbi.
31

WABE od suda koji je uputio zahtjev traži odbijanje te tužbe. U prilog tom zahtjevu osobito ističe da je nacionalno pravilo koje zabranjuje vidljivo nošenje političkih, svjetonazorskih ili vjerskih simbola u skladu s člankom 106. prvom rečenicom GewO‑a u vezi s člankom 7. stavcima 1. do 3. AGG‑a i da te nacionalne odredbe treba tumačiti u skladu s pravom Unije. Međutim, iz presude od 14. ožujka 2017., G4S Secure Solutions (C‑157/15, EU:C:2017:203) proizlazi da je privatnom poslodavcu dopušteno provoditi politiku neutralnosti u poduzeću pod uvjetom da je provodi na dosljedan i sustavan način i ograniči je na zaposlenike koji su u kontaktu s klijentima. Neizravna diskriminacija ne postoji ako je predmetna odredba objektivno opravdana legitimnim ciljem, poput poslodavčeve namjere provedbe politike neutralnosti u okviru kontakata s klijentima i ako su načini ostvarivanja tog cilja prikladni i nužni. Smatra da je to i ovdje slučaj. Uostalom, osoba IX ne može biti raspoređena na radno mjesto koje ne podrazumijeva kontakte s djecom i njihovim roditeljima jer takvo radno mjesto ne odgovara njezinim sposobnostima i kvalifikacijama. Sud je presudom od 14. ožujka 2017., G4S Secure Solutions (C‑157/15, EU:C:2017:203) konačno odlučio o pitanju odvagivanja temeljnih prava s obzirom na Povelju u slučaju obveze neutralnosti koju je nametnuo poslodavac. Budući da se člankom 3. stavkom 2. AGG‑a prenosi pravo Unije, njemački sudovi ne mogu različito odvagnuti slobodu vjeroispovijedi, kao što je to učinio Bundesverfassungsgericht (Savezni ustavni sud), a da pritom ne povrijede nadređenost prava Unije i načelo tumačenja u skladu s pravom Unije. Uostalom, pod pretpostavkom da treba utvrditi postojanje konkretnog rizika ili konkretne ekonomske štete kako bi se ograničila sloboda vjeroispovijedi, taj bi dokaz također postojao i u ovom slučaju s obzirom na to da iz navoda tužiteljice iz glavnog postupka koji su izneseni na njezinoj osobnoj stranici jedne društvene mreže proizlazi da je svojim ponašanjem željela ciljano i namjerno utjecati na treće osobe.
77

To tumačenje potvrđuju ciljevi propisa kojeg je navedena odredba dio. Naime, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 77. svojeg mišljenja, u slučajevima u kojima se, kako bi se zajamčilo djelotvorno razdvajanje između, s jedne strane, prijenosnih sustava i, s druge strane, djelatnosti proizvodnje i opskrbe električnom energijom i prirodnim plinom, u skladu s člankom 9. stavkom 8. direktiva 2009/72 i 2009/73, odlučilo za uspostavljanje neovisnog operatora prijenosnog sustava, obveza potpune i stvarne neovisnosti tog operatora u okviru VIP‑a opravdava to da se članak 19. stavak 5. direktiva 2009/72 i 2009/73 tumači na način da u njemu predviđena zabrana držanja udjela u VIP‑u podrazumijeva obvezu prijenosa za zaposlenike koji drže takve udjele. Naime, čak i ako potonji ne sudjeluju u svakodnevnom upravljanju operatorom prijenosnog sustava, ne može se isključiti mogućnost njihova utjecaja na djelatnosti poslodavca, što može, prema tome, dovesti do situacija sukoba interesa u slučaju da imaju udjele u VIP‑u ili njegovim dijelovima.
31

Cilj umetanja Direktivom 2013/50 stavka 1.a u članak 3. Direktive 2004/109 jest, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 29. do 31. svojeg mišljenja, otkloniti nejednaku razinu usklađivanja obveza obavješćivanja primjenjivih na fizičke i pravne osobe koje stječu ili na drugi način upravljaju udjelima u društvu izdavatelja uvrštenima na uređenom tržištu države članice, zbog mogućnosti koju je Direktiva 2004/109, prije nego je bila izmijenjena Direktivom 2013/50, ostavila matičnoj državi članici da imatelje dionica ili drugih financijskih instrumenata podvrgne strožim zahtjevima obavješćivanja od onih koji su bili predviđeni tom direktivom. Direktivom 2013/50 – čiji je cilj, kao što je to navedeno u njezinoj uvodnoj izjavi 12., bio uspostaviti usklađeni režim za obavješćivanje o većinskim udjelima prava glasa – ta je mogućnost državama članicama ukinuta, uz iznimke predviđene u članku 3. stavku 1.a četvrtom podstavku točkama (i.) do (iii.) Direktive 2004/109.
59

Naime, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 58. svojeg mišljenja, prava obrane subjektivne su naravi, tako da ih same dotične stranke moraju moći učinkovito ostvariti, neovisno o prirodi postupka koji se na njih odnosi. To a fortiori vrijedi s obzirom na to da se u okviru upravnog postupka koji može dovesti do nastanka osobne odgovornosti direktora ili članova tijela društva za povredu pravila o ponudama za preuzimanje, pripisivih tom društvu, i do izricanja sankcija kaznene naravi tim direktorima ili članovima, ne može isključiti postojanje razlike između njihovih osobnih interesa i interesa navedenog društva.
14

Audiencia Provincial de Murcia (Provincijski sud Murcije, Španjolska), kojoj je CVVP podnio žalbu protiv te odluke, utvrdila je da društvo Pardo ne osporava da je iskorištavalo stabla sorte Nadorcott niti nepostojanje pristanka nositelja te sorte. Taj je sud odlučio da je to društvo svojom djelatnošću počinilo povrede i da su one, zbog nastavka uzgoja stabala i dalje trajale. Usto, on je smatrao da članak 96. Uredbe br. 2100/94 treba tumačiti na način da zahtjevi koji se odnose na povrede počinjene manje od tri godine prije podnošenja CVVP‑ovih tužbi nisu zastarjeli, dok su oni koji se odnose na radnje počinjene više od tri godine prije tih događaja zastarjeli.
44

PJ podsjeća na to da se zahtjevom da zastupanje pred sudovima Unije obavlja neovisna treća strana nastoji, s jedne strane, spriječiti to da privatne stranke u sudskim postupcima nastupaju same a ne preko posrednika i, s druge strane, osigurati da pravne osobe brani zastupnik koji je dovoljno odvojen od pravne osobe koju zastupa.
53

Usto, Comune di Milano smatra da, sve i da se utvrdi da pobijanu odluku valja pripisati državama članicama, ona ipak treba biti predmet sudskog nadzora. Naime, on to objašnjava time da, na isti način na koji akt koji je donio Coreper valja pripisati Vijeću, akte predsjedništva Unije valja pripisati Vijeću kada ono formalno i materijalno izvršava nadležnost za donošenje predmetne mjere. Činjenica da su akt zatim potvrdile države članice na marginama Vijeća ne može dovesti do toga da se on izuzme od nadzora Suda, s obzirom na to da ta potvrda okončava postupak odlučivanja i daje aktu konačnost. Neizostavnije, akti unutarnjih tijela Vijeća moraju moći biti predmet nadzora zakonitosti na temelju sudske prakse Suda (presude od 20. rujna 2016., Ledra Advertising i dr./Komisija i ESB, C‑8/15 P do C‑10/15 P, EU:C:2016:701 i od 20. rujna 2016., Mallis i dr./Komisija i ESB, C‑105/15 P do C‑109/15 P, EU:C:2016:702).
–

kad je riječ o dnevnim graničnim vrijednostima, – od 2008. do 2017. godine, uključujući i tu godinu, u sljedećim zonama: IT1212 (dolina rijeke Sacco); IT1507 (bivša zona IT1501, zona obnove – Napulj i Caserta); IT0892 (Emilia Romagna, Pianura Ovest [Zapadna visoravan]); IT0893 (Emilia Romagna, Pianura Est [Istočna visoravan]); IT0306 (aglomeracija Milano); IT0307 (aglomeracija Bergamo); IT0308 (aglomeracija Brescia); IT0309 (Lombardija, visoravan pojačane urbanizacije A); IT0310 (Lombardija, visoravan pojačane urbanizacije B); IT0312 (Lombardija, dolina D); IT0119 (Pijemont, visoravan); IT0120 (brežuljkasti krajolik Pijemonta); – od 2008. do 2016. godine, uključujući i tu godinu, u zoni IT1215 (aglomeracija Rim); – od 2009. do 2017. godine, uključujući i tu godinu, u sljedećim zonama: IT0508 i IT0509 (bivša zona IT0501, aglomeracija Venecija‑Treviso); IT0510 (bivša zona IT0502, aglomeracija Padova); IT0511 (bivša zona IT0503, aglomeracija Vicenza); IT0512 (bivša zona IT0504, aglomeracija Verona); IT0513 i IT0514 (bivša zona IT0505; zona A1 – provincija regije Veneto); – od 2008. do 2013., a zatim ponovno od 2015. do 2017. godine, u zoni IT0907 (zona Prato‑Pistoia); – od 2008. do 2012., a zatim ponovno od 2014. do 2017. godine, u zonama IT0909 (zona Valdarno Pisano i Piana Lucchese) i IT0118 (aglomeracija Torino); – od 2008. do 2009. godine i od 2011. do 2017. godine, u zonama IT1008 (zona Conca Ternana [zona ternijske kotline]) i IT1508 (bivša zona IT1504, obalno‑brdovita zona grada Beneventa); – tijekom 2008. i od 2011. do 2017. godine, u zoni IT1613 (Puglia – industrijska zona); i od 2008. do 2012. godine te tijekom 2014. i 2016. godine, u zoni IT1911 (aglomeracija Palermo); te