ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
HR Službeni list Europske unije C 283/26

Zahtjev za prethodnu odluku koji je 22. lipnja 2017. uputio Supreme Court (Irska) – Minister for Justice and Equality, The Commissioner of the Garda Síochána protiv Workplace Relations Commission

(Predmet C-378/17)

(2017/C 283/36)

Jezik postupka: engleski

Sud koji je uputio zahtjev

Supreme Court

Stranke glavnog postupka

Tužitelji: Minister for Justice and Equality, The Commissioner of the Garda Síochána

Tuženik: Workplace Relations Commission

Prethodno pitanje

Ako

a) nacionalno tijelo ustanovljeno zakonom ima opću nadležnost da, među ostalim, osigurava provedbu prava Unije u određenom području; i

b) nacionalno pravo propisuje da takvo tijelo nema nadležnost u ograničenoj skupini slučajeva u kojoj djelotvorna zaštita zahtijeva neprimjenu nacionalnog propisa na temelju nacionalnog ili prava Unije; i

c) bi odgovarajući nacionalni sudovi bili nadležni za donošenje bilo koje odgovarajuće odluke o neprimjeni nacionalnog prava koja je potrebna za osiguranje usklađenosti s predmetnom mjerom prava Unije, bili nadležni za odlučivanje u slučajevima kada je takva zaštita nužna, bili nadležni da u tim predmetima donesu bilo koju mjeru koja se zahtijeva pravom Unije i koja se, u skladu s a sudskom praksom Suda, smatra usklađenom s načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti,

treba li predmetno zakonom ustanovljeno tijelo ipak smatrati nadležnim za odlučivanje o tužbi u kojoj se navodi da nacionalni propis povrjeđuje pravo Unije, i, ako ta tužba bude prihvaćena, treba li ne primijeniti to nacionalno zakonodavstvo iako nacionalno pravo dodjeljuje nadležnost sudu ustanovljenom ustavom a ne predmetnom tijelu u svim slučajevima u kojima se na temelju bilo kojeg razloga pobija valjanost propisa ili se zahtjeva njegova neprimjena?
2.

Kao drugo, Opći sud je u točkama 13. i 84. svoje presude od 24. ožujka 2017. pogrešno naveo da je Uredba br. 60/2004 (4) objavljena na estonskom jeziku u Službenom listu Europske unije4. srpnja 2004. dok je do to te objave zapravo došlo 4. srpnja 2005. Opći sud je zbog toga na temelju pogrešnih činjenica došao do zaključka o mogućnosti naplate poreza za viškove zaliha šećera koji nisu povučeni s tržišta od gospodarskih subjekata isključivo na temelju nacionalnog prava.
4.

U slučaju da se tužitelju sudskom odlukom prizna pravo na dodatnu besplatnu dodjelu emisijskih jedinica, postavlja se pitanje treba li treću točku izreke presude Suda Europske unije od 28. travnja 2014. (C-191/14) tumačiti na način a) da se međusektorski faktor korekcije iz članka 4. i Priloga II. Odluci 2013/448/EU u izvornoj verziji primjenjuje na dodjele za 2013. do 2020. koje su nadležna tijela država članica utvrdila prije 1. ožujka 2017., i b) da se međusektorski faktor korekcije iz članka 4. i Priloga II. Odluci 2013/448/EU u izvornoj verziji primjenjuje na dodatne dodjele za 2013. do 2017. koje su sudska tijela dodijelila nakon 1. ožujka 2017., i c) da se međusektorski faktor korekcije iz članka 4. i Priloga II. Odluci 2013/448/EU u verziji Odluke 2017/126/EU važećoj od 1. ožujka 2017. primjenjuje na dodatne dodjele za 2018. do 2020. koje su sudska tijela dodijelila nakon 1. ožujka 2017.?
4.

Koje od sljedećih značenja ima izraz „u slučaju višegodišnjih programa, rok zastare teče do konačnog završetka programa”: a) rok zastare nikad ne prestaje teći prije konačnog završetka višegodišnjeg programa; b) rok zastare prekida se dok traje program, to jest do njegova konačnog završetka, trenutka od kojeg ponovno počinje teći; c) rok zastare nastavlja teći i stoga zastara može nastupiti prije konačnog završetka programa iako je riječ o višegodišnjem programu, ako je, u međuvremenu, taj rok istekao?
1)

Treba li članak 2. stavak 1. točku (c), članak 64. stavak 1., članak 66. točku (a) i članak 74. Direktive 2006/112/EZ (1) tumačiti na način da telekomunikacijski operator (televizija, Internet, mobilna i fiksna mreža) duguje porez na dodanu vrijednost jer u slučaju prijevremenog prestanka ugovora s obvezom trajanja kroz određeno razdoblje (razdoblje vrijednosti) iz razloga pripisivih korisniku, potonjima naplaćuje unaprijed određeni iznos, koji je jednak vrijednosti osnovnog mjesečnog plaćanja koje korisnik duguje u skladu s ugovorom, pomnožen s brojem mjesečnih plaćanja koja preostaju do isteka razdoblja vjernosti, ako je operator pri izdavanju računa za taj iznos i neovisno o njegovu stvarnom plaćanju već prestao pružati usluge, pri čemu: (a) ugovorne svrhe zaračunatog iznosa su odvraćanje korisnika od zanemarivanja razdoblja vjernosti na čije se poštovanje obvezao i naknada štete koju je operator pretrpio zbog nepoštovanja razdoblja vjernosti osobito zbog izmakle dobiti koju bi bio ostvario da je ugovor ostao na snazi do kraja tog razdoblja, zbog ugovaranja nižih tarifa, zbog stavljanja na raspolaganje opreme ili drugih ponuda besplatno ili po nižoj cijeni ili zbog troškova oglašavanja i privlačenja korisnika; (b) sklopljeni ugovori s razdobljem vjernosti za osobe koje su osigurale njihovo sklapanje podrazumijevaju višu naknadu od one iz sklopljenih ugovora bez razdoblja vjernosti, pri čemu se naknada u oba slučaja (to jest kod ugovora s razdobljem vjernosti i bez njega) izračunava na temelju iznosa mjesečnih plaćanja određenog u sklopljenim ugovorima; (c) zaračunati iznos može se prema nacionalnom pravu kvalificirati kao ugovorna kazna?
2.

U slučaju negativnog odgovora na pitanje 1. a): a) Koje zahtjeve treba ispuniti kako bi okus određene namirnice mogao uživati zaštitu autorskog prava? b) Temelji li se zaštita autorskog prava nekog okusa jedino i samo na okusu kao takvom ili (i) na recepturi namirnice? c) Koji je doseg tereta dokazivanja stranke koja u postupku (zbog povrede prava) tvrdi da je stvorila autorski zaštićen okus neke namirnice? Može li se ta stranka zadovoljiti time da odnosnu namirnicu u postupku podnese sudu kako bi on, kušanjem i mirisanjem stvorio vlastiti stav ispunjava li okus namirnice zahtjeve za zaštitu autorskog djela? Ili tužitelj mora (po potrebi) podnijeti opis kreativnih odluka koje se odnose na sastav okusa i/ili recepturu, temeljem kojih se taj okus može smatrati autorovom vlastitom intelektualnom tvorevinom autora? d) Na koji način bi sud u postupku zbog povrede prava trebao utvrditi odgovara li okus tuženikove namirnice okusu tužiteljeve namirnice do te mjere da postoji povreda autorskog prava? Je li u tom kontekstu ključno (i) da se ukupni dojmovi obaju okusa poklapaju?
1.

Je li radi davanja odgovora na pitanja koja je Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság uputio u postupku povodom zahtjeva za prethodnu odluku u predmetu [C-3/17], relevantno to što upravna sankcija nije novčana kazna, nego to što su elektronički podaci privremeno nedostupni u razdoblju od 90 dana, pri čemu je to sankcija koja ima bitno različita obilježja od novčane kazne (primjerice, privremeno se prekida pružanje usluge, ne obavještava se o odluci o sankciji i protiv nje nije moguće podnijeti učinkovit pravni lijek) te je nacionalno tijelo u istom aktu može također kumulativno odrediti uz novčanu kaznu?
HR Službeni list Europske unije C 239/28

Žalba koju su 8. svibnja 2017. podnijeli Canadian Solar Emea GmbH, Canadian Solar Manufacturing (Changshu), Inc., Canadian Solar Manufacturing (Luoyang), Inc., Csi Cells Co. Ltd, Csi Solar Power (Kina), Inc. protiv presude Općeg suda (peto vijeće) od 28. veljače 2017. u predmetu T-163/14, Canadian Solar Emea i drugi protiv Vijeća

(Predmet C-237/17 P)

(2017/C 239/35)

Jezik postupka: engleski

Stranke

Žalitelji: Canadian Solar Emea GmbH, Canadian Solar Manufacturing (Changshu), Inc., Canadian Solar Manufacturing (Luoyang), Inc., Csi Cells Co. Ltd, Csi Solar Power (Kina), Inc. (zastupnici: J. Bourgeois, S. De Knop, M. Meulenbelt i A. Willems, odvjetnici)

Druge stranke u postupku: Vijeće Europske unije, Europska komisija

Zahtjevi

Žalitelji zahtijevaju od Suda da:

— ukine presudu Općeg suda u predmetu T-163/14;

— prihvati zahtjev podnesen u prvostupanjskom postupku i poništi pobijanu uredbu u dijelu u kojem se odnosi na žalitelje;

— naloži protustranci snošenje troškova žalitelja i vlastitih troškova, kako u prvostupanjskom tako i u žalbenom postupku;

— naloži drugim strankama u žalbenom postupku snošenje vlastitih troškova;

podredno

— ukine presudu Općeg suda u predmetu T-163/14;

— vrati predmet Općem sudu na odlučivanje;

— naloži da se o troškovima prvostupanjskog i žalbenog postupka odluči u konačnoj odluci Općeg suda;

— naloži drugim strankama u žalbenom postupku snošenje vlastitih troškova.

Žalbeni razlozi i glavni argumenti

Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava zahtijevajući od žalitelja da pokažu interes za isticanje prvog i drugog tužbenog razloga; u svakom slučaju, Opći sud počinio je pogrešku u pravnoj kvalifikaciji činjenica, s obzirom na to da žalitelji imaju takav interes.
3.

Treba li članak 6. stavak l. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima tumačiti i primijeniti na način da, u slučaju potvrdnog odgovora Suda na drugo pitanje, ne dopušta (zabranjuje) nacionalnom sudu da izmjeni odnosne odredbe koje se smatraju nepoštenima, u smislu da se lex commissoria četvrtog stupnja može primijeniti pod različitim uvjetima od onih izrijekom predviđenih u predugovoru (na primjer, ne za svako zakašnjenje s plaćanjem ili za svako neplaćanje, neovisno o njihovu iznosu, već samo za plaćanja određenog iznosa, koja su izvršena sa zakašnjenjem ili koja su neizvršena, koje sud, od slučaja do slučaja, utvrdi znatnim) i da smanji (ograniči) visinu kaznene odredbe do iznosâ koje je s osnova kapare platio potencijalnog kupca do trenutka aktivacije odredbe lex commissoria? Može li, u tim uvjetima, nacionalni sud samo utvrditi da se takve odredbe ne primjenjuju u odnosu na predmetnog potrošača?
HR Službeni list Europske unije C 249/21

Zahtjev za prethodnu odluku koji je 22. svibnja 2017. uputio Amtsgericht Düsseldorf (Njemačka) – EUflight.de GmbH protiv TUIfly GmbH

(Predmet C-292/17)

(2017/C 249/32)

Jezik postupka: njemački

Sud koji je uputio zahtjev

Amtsgericht Düsseldorf

Stranke glavnog postupka

Tužitelj: EUflight.de GmbH

Tuženik: TUIfly GmbH

Prethodno pitanje

Je li do otkazivanja leta došlo zbog izvanrednih okolnosti u smislu članka 5. stavka 3. Uredbe (EU) br. 261/2004 (1) ako te okolnosti (u predmetnom slučaju „nezakoniti štrajk” ili „val bolesti”) samo neizravno utječu na predmetni let, jer je zračni prijevoznik zbog tih okolnosti morao reorganizirati cjelokupni raspored letova, a taj novi raspored uključuje otkazivanje predmetnog leta? Može li se zračni prijevoznik osloboditi odgovornosti na temelju članka 5. stavka 3. Uredbe br. 261/2004 i onda kada je let bilo moguće izvesti bez reorganizacije, s obzirom na to da bi posada dodijeljena tom letu bila na raspolaganju da nije bila dodijeljena drugim letovima u okviru reorganizacije?

(1) Uredba (EZ) br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta u polasku te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91 (SL 2004., L 46, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 26., str. 21.)
1.

(a) Je li članak 7. stavci 1. i 7. Direktive 2014/40/EU (1) u vezi s člankom 7. stavkom 14. Direktive 2014/40/EU nevaljan zbog povrede načela pravne sigurnosti, s obzirom na to da se njime od država članica zahtijeva da zabrane stavljanje na tržište određenih duhanskih proizvoda iako nije potpuno jasno koje od tih duhanskih proizvoda treba zabraniti već od 20. svibnja 2016., a koje tek od 20. svibnja 2020.? (b) Je li članak 7. stavci 1. i 7. Direktive 2014/40/EU u vezi s člankom 7. stavkom 14. Direktive 2014/40/EU nevaljan zbog povrede načela jednakog postupanja, s obzirom na to da se njime, u pogledu zabrana koje trebaju usvojiti države članice, pravi razlika na temelju opsega prodaje, a da za to ne postoji opravdani razlog? (c) Je li članak 7. stavci 1. i 7. Direktive 2014/40/EU nevaljan zbog povrede načela proporcionalnosti i/ili povrede članka 34. UFEU-a, s obzirom na to da se njime od država članica zahtijeva da već od 20. svibnja 2016. zabrane stavljanje na tržište duhanskih proizvoda sa svojstvenom aromom čiji opseg prodaje na području cijele Unije predstavlja manje od 3 % u pojedinoj proizvodnoj kategoriji? (d) U slučaju negativnih odgovora na pitanja 1. (a) do 1. (c): kako treba tumačiti pojam „proizvodna kategorija” iz članka 7. stavka 14. Direktive 2014/40/EU? Treba li se uvrštavanje u „proizvodne kategorije” temeljiti na vrsti svojstvene arome ili na vrsti (aromatiziranog) duhanskog proizvoda, ili na oba kriterija? (e) U slučaju negativnih odgovora na pitanja 1. (a) do 1. (c): kako se utvrđuje je li u pogledu određenog duhanskog proizvoda dosegnuta granica od 3 % iz članka 7. stavka 14. Direktive 2014/40/EU, ako ne postoje službeni i javno dostupni podaci i statistika u tom pogledu?
HR Službeni list Europske unije C 213/18

Zahtjev za prethodnu odluku koji je 22. ožujka 2017. uputio Tribunale Amministrativo Regionale per la Calabria (Italija) – Lloyd’s of London protiv Agenzia Regionale per la Protezione dell’Ambiente della Calabria

(Predmet C-144/17)

(2017/C 213/23)

Jezik postupka: talijanski

Sud koji je uputio zahtjev

Tribunale Amministrativo Regionale Calabria

Stranke glavnog postupka

Tužitelj: Lloyd’s of London

Tuženik: Agenzia Regionale per la Protezione dell’Ambiente della Calabria

Prethodna pitanja

Protivi li se načelima propisanim europskim normama u području tržišnog natjecanja, i to u Ugovoru o funkcioniranju Europske unije (UFEU) kao i načelima koji iz njega proizlaze, među kojima su autonomnost i tajnost ponuda, nacionalni propis, kako je tumačen u sudskoj praksi, kojim je dopušteno istovremeno sudjelovanje u istom postupku javne nabave kojeg vodi javni naručitelj različitih udruženja članova Lloyd’s of London, čije je ponude potpisala ista osoba, generalni predstavnik za Italiju?
4)

Opći je sud počinio pogrešku koja se tiče prava u obrazloženju u svezi s četvrtim dijelom prvog tužbenog razloga, navedenim u točkama 144. do 169. i u dijelu točke 177., u kojem je navedeno: „iako je utvrđeno da je osporavani žig stekao razlikovni karakter uporabom u Danskoj, Njemačkoj, Španjolskoj, Francuskoj, Italiji, Nizozemskoj, Austriji, Finskoj, Švedskoj i Ujedinjenoj Kraljevini”. Četvrti dio odnosi se na nedostatak dokaza razlikovnog karaktera stečenog uporabom u Europskoj uniji. Opći je sud pravilno utvrdio da Nestlé nije dokazao da je žig stekao razlikovni karakter u cijeloj Uniji i Mondelez ne želi pobijati to utvrđenje. Međutim, Mondelez ne prihvaća da je Nestlé u bilo kojem trenutku dokazao da je stečen razlikovni karakter za proizvode u 10 država članica Unije ili općenito. Opći je sud pogriješio primijenivši pogrešni pravni kriterij za svaku odnosnu državu članicu, jer ni prepoznavanje ni dodjela ni asocijacija ne odgovaraju percepciji žiga, od strane relevantnih potrošača, kao da označava podrijetlo, kao što to zahtijevaju kriteriji koje je Sud naveo u predmetu C-215/14.
HR Službeni list Europske unije C 178/10

Zahtjev za prethodnu odluku koji je 27. ožujka 2017. uputio Supreme Court of the United Kingdom – Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs protiv Volkswagen Financial Services (UK) Ltd

(Predmet C-153/17)

(2017/C 178/11)

Jezik postupka: engleski

Sud koji je uputio zahtjev

Supreme Court of the United Kingdom

Stranke glavnog postupka

Tužitelj: Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

Tuženik: Volkswagen Financial Services (UK) Ltd

Prethodna pitanja

1. U slučaju kada su opći neizravni troškovi, pripisani transakcijama leasinga (koji se sastoje od usluga financiranja oslobođenih od poreza i oporezivih usluga isporuke automobila) uključeni samo u cijenu usluga financiranja oslobođenih od poreza koje pruža porezni obveznik, ima li porezni obveznik pravo na odbitak bilo kojeg dijela ulaznog poreza na te troškove?

2. Koje je pravilno tumačenje točke 31. presude Midland Bank (C-93/98), a osobito navoda da su neizravni troškovi „dio općih troškova poreznog obveznika te su, kao takvi, sastavni dijelovi cijene poduzetnikovih proizvoda”? Posebice: a) Treba li taj odlomak tumačiti na način da država članica mora uvijek pripisati dio ulaznog poreza svakoj isporuci u skladu s posebnom metodom usvojenom na temelju članka 173. stavka 2. točke (c) Direktive (1)? b) Je li tomu tako i ako je činjenično stanje takvo da neizravni troškovi nisu uključeni u cijenu oporezivih isporuka koje obavlja poduzetnik?

3. Činjenica da su neizravni troškovi stvarno, barem u određenom dijelu, upotrijebljeni pri obavljanju oporezivih isporuka automobila, a) znači li ona da se određeni dio ulaznog poreza na te troškove mora moći odbiti? b) Je li tomu tako i ako je činjenično stanje takvo da neizravni troškovi nisu uključeni u cijenu oporezivih isporuka automobila?

4. Može li načelno biti zakonito ne uzeti u obzir oporezive isporuke automobila (ili njihovu vrijednost) da bi se došlo do posebne metode na temelju članka 173. stavka 2. točke (c) Direktive?

(1) Direktiva Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.)
1.

Treba li članak 13. Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom (SL 2008., L 348, str. 98.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 188.) u vezi s člancima 4., 18., člankom 19. stavkom 2. i člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima tumačiti na način da žalba, ako je nacionalno pravo predviđa u postupku protiv odluke koja sadržava odluku o povratu u smislu članka 3. stavka 4. Direktive 2008/115/EZ, prema pravu Unije mora automatski imati suspenzivan učinak ako državljanin treće zemlje tvrdi da izvršenje odluke o povratu znači ozbiljnu opasnost od povrede načela non refoulement. Drugim riječima: treba li u takvom slučaju suspendirati protjerivanje dotičnog državljanina treće zemlje tijekom roka za podnošenje žalbe ili – ako je žalba bila podnesena – do odluke o toj žalbi a da to dotični državljanin treće zemlje ne mora posebno zahtijevati?
1.

Prvi žalbeni razlog temelji se na postojanju aktivne procesne legitimacije za podnošenje tužbe za poništenje Uredbe br. 2016/278 (1) pred Općim sudom Europske unije (u daljnjem tekstu: Opći sud), u mjeri u kojoj ona utvrđuje da su ispunjeni zahtjevi iz članka 263. četvrtog stavka UFEU-a. Kao što je to poznato Sudu, ti su zahtjevi: i) izravan i osoban utjecaj pobijanog akta odnosno ii) izravan utjecaj regulatornih akta koji ne podrazumijevaju provedbene mjere. Što se tiče izravnog i osobnog utjecaja pobijanog akta, žalitelj smatra da Opći sud ništa ne navodi o postojanju izravnog utjecaja na tu stranku. Nasuprot tomu, što se tiče osobnog utjecaja, valja navesti da on postoji u odnosu na društvo Internacional de Productos Metálicos, S. A. s obzirom na to da predmetna uredba utječe na sve uvoznike koji su u svojim jedinstvenim upravnim dokumentima (DUA – Documento Único Administrativo) naveli TARIC nomenklaturu ili oznake koji se odnose na proizvode na koje se primjenjuju antidampinške pristojbe za razdoblje od 2009. (stupanje na snagu Uredbe 91/2009) do 2016. (stupanje na snagu Uredbe 2016/278), uključujući obje te godine. Na taj način ti uvoznici čine „uski krug gospodarskih subjekata” jer ograničenje učinaka odstupanja od antidampinških pristojbi na njih utječe konkretno i specifično. S druge strane, što se tiče izravnog utjecaja regulatornih akta koji ne podrazumijevaju provedbene mjere, analiza upućuje na to da Uredba br. 2016/278 nema provedbenih akata. Stoga plaćanja na koja upućuje Opći sud nisu provedbeni akti te uredbe, s obzirom na to da je žalitelj primio jedino plaćanja koja proizlaze iz onoga što je propisano u Uredbi br. 91/2009 (2), pri čemu ni u kojem slučaju nije primio plaćanja koja bi proizlazila iz onoga što je propisano u pobijanoj uredbi (Uredba br. 2016/278). To dokazuje i činjenica da su tadašnja plaćanja društvu Internacional de Productos Metálicos, S. A., koje je provela španjolska porezna uprava, izvršena prije stupanja na snagu pobijane uredbe. S obzirom na navedeno, pobijani članak 2. autonoman je propis koji ne zahtijeva nikakav naknadni akt kako bi proizveo pravne učinke od dana svojeg stupanja na snagu, s obzirom na to da je ograničen na odstupanje od antidampinških pristojbi, imajući u vidu njihovu nespojivost sa Sporazumom o antidampingu i Sporazumom GATT. Usto, navedena uredba nalaže obvezu nečinjenja – kojom se Španjolskoj zabranjuje davanje odobrenja u vezi s plaćanjem antidampinških pristojbi – time što zabranjuje donošenje bilo kojeg poreznog akta koji se može pobijati pred domaćim sudovima, zbog čega je društvu Internacional de Productos Metálicos S. A. tužba za poništenje bila jedina mogućnost za pobijanje članka 2. Uredbe br. 2016/278. Iz svega prethodno navedenog proizlazi da je društvo Internacional de Productos Metálicos S. A. ovlašteno na temelju članka 263. UFEU-a podnijeti tužbu za poništenje članka 2. Uredbe br. 2016/278, s obzirom na to da navedena uredba po svojoj naravi i sadržaju ne obuhvaća nikakvu provedbenu mjeru.
HR Službeni list Europske unije C 161/15

Zahtjev za prethodnu odluku koji je 24. ožujka 2017. uputio High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) (Ujedinjena Kraljevina) – Swedish Match AB protiv Secretary of State for Health

(Predmet C-151/17)

(2017/C 161/19)

Jezik postupka: engleski

Sud koji je uputio zahtjev

High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court)

Stranke glavnog postupka

Tužitelj: Swedish Match AB

Tuženik: Secretary of State for Health

Prethodna pitanja

Jesu li članak 1. točka (c) i članak 17. Direktive 2014/40/EU (1) nevaljani zbog:

i. povrede općeg načela Europske unije o zabrani diskriminacije;

ii. povrede općeg načela Europske unije o proporcionalnosti;

iii. povrede članka 5. stavka 3. UEU-a i načela Europske unije o supsidijarnosti;

iv. povrede članka 296. stavka 2. Ugovora o funkcioniranju Europske unije (UFEU);

v. povrede članaka 34. i 35. UFEU-a; i

vi. povrede članaka 1., 7. i 35. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.

(1) Direktiva 2014/40/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 3. travnja 2014. o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica o proizvodnji, predstavljanju i prodaji duhanskih i srodnih proizvoda i o stavljanju izvan snage Direktive 2001/37/EZ (SL 2014., L 127, str. 1.).
3.

U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje: — koje posebne uvjete treba zadovoljiti operater pretraživača na temelju Direktive od 24. listopada 1995., imajući u vidu njegove odgovornosti, nadležnosti i mogućnosti? — ako on utvrdi da internetske stranice na koje upućuju poveznice čije je uklanjanje zatraženo sadržavaju podatke čije je objavljivanje na tim stranicama nezakonito, treba li odredbe Direktive od 24. listopada 1995. tumačiti na način: — da obvezuju operatera pretraživača da ukloni te poveznice s popisa rezultata prikazanih nakon pretraživanja po imenu podnositelja zahtjeva? — ili da one samo podrazumijevaju da on uzme u obzir tu okolnost prilikom ocjene osnovanosti zahtjeva za uklanjanje poveznica? — ili da ta okolnost ne utječe na ocjenu koju on mora provesti? Usto, ako ta okolnost nije nebitna, kako treba ocijeniti zakonitost objave spornih podataka na internetskim stranicama koji potječu od obrada podataka koji nisu u teritorijalnom području primjene Direktive od 24. listopada 1995., i slijedom navedenog, nacionalnih zakonodavstava koja su ju provela?