29

Regulatorno tijelo podnijelo je protiv tih presuda žalbu u kasacijskom postupku sudu koji je uputio zahtjev. U tim je okolnostima Augstākā tiesa (Senāts) (Vrhovni sud, Latvija) odlučila prekinuti postupak u dvama glavnim predmetima i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja, sastavljena na istovjetan način u obama predmetima: „1. Treba li smatrati da obveza javnog operatora da kupuje električnu energiju po cijeni višoj od tržišne cijene od proizvođača koji upotrebljavaju obnovljive izvore energije, pri čemu se oslanja na obvezu krajnjeg potrošača da plaća razmjerno potrošnji, čini intervenciju države ili intervenciju putem državnih sredstava u smislu članka 107. stavka 1. [UFEU‑a]? 2. Treba li pojam ‚liberalizacija tržišta električne energije’ tumačiti na način da valja smatrati da je liberalizacija već provedena ako postoje određeni elementi slobodne trgovine, poput ugovora koje je javni operator sklopio s dobavljačima iz drugih država članica? Može li se smatrati da liberalizacija tržišta električne energije započinje u trenutku u kojem se jednom dijelu korisnika električne energije (na primjer, korisnicima električne energije koji su priključeni na prijenosni sustav ili korisnicima električne energije koji nisu kućanstvo i koji su priključeni na distribucijski sustav) na temelju zakona dodjeljuje pravo na promjenu distributera električne energije? Utječe li razvoj regulacije tržišta električne energije u Latviji, konkretno situacija koja je prethodila 2007., na ocjenu potpora dodijeljenih proizvođačima električne energije s obzirom na članak 107. stavak 1. [UFEU‑a] (za potrebe odgovora na prvo pitanje)? 3. Ako se na prvo i drugo pitanje odgovori na način da potpora dodijeljena proizvođačima električne energije nije državna potpora u smislu članka 107. stavka 1. [UFEU‑a], podrazumijeva li činjenica da tužitelj trenutačno posluje na liberaliziranom tržištu električne energije i da mu plaćanje naknade štete trenutačno daje prednost u odnosu na druge operatore prisutne na tržištu o kojem je riječ to da naknadu štete treba smatrati državnom potporom u smislu članka 107. stavka 1. [UFEU‑a]? 4. Ako se na prvo i drugo pitanje odgovori na način da je potpora dodijeljena proizvođačima električne energije državna potpora u smislu članka 107. stavka 1. [UFEU‑a], treba li, u okviru nadzora državnih potpora predviđenog u navedenoj odredbi, smatrati da je tužiteljev zahtjev za naknadu štete koju je pretrpio zbog nepotpunog ostvarivanja zakonskog prava na primitak višeg iznosa za proizvedenu električnu energiju zahtjev za novu državnu potporu ili pak zahtjev za plaćanje dijela državne potpore koji još nije primljen? 5. Ako se na četvrto pitanje odgovori na način da tužiteljev zahtjev, u kontekstu ranijih okolnosti, treba smatrati zahtjevom za plaćanje dijela državne potpore koji još nije primljen, proizlazi li iz članka 107. stavka 1. [UFEU‑a] da u ovom trenutku prilikom odlučivanja o plaćanju navedene državne potpore valja analizirati postojeću situaciju na tržištu i uzeti u obzir propise koji su na snazi (uključujući postojeća ograničenja u pogledu prekomjernih naknada)? 6. Je li za potrebe tumačenja članka 107. stavka 1. [UFEU‑a] relevantno to što se vjetroelektranama, za razliku od hidroelektrana, ranije isplaćivao puni iznos potpore? 7. Je li za potrebe tumačenja članka 107. stavka 1. [UFEU‑a] relevantno to što samo dio hidroelektrana koje su primile nepotpuni iznos potpore trenutačno prima naknadu štete? 8. Treba li članak 3. stavak 2. i članak 7. stavak 1. Uredbe br. 1407/2013 […] tumačiti na način da valja smatrati da se na spornu potporu primjenjuju kriteriji utvrđeni za de minimis potpore, s obzirom na to da njezin iznos ne prelazi prag takve potpore? Treba li članak 5. stavak 2. Uredbe br. 1407/2013 tumačiti na način da u ovom slučaju, uzimajući u obzir uvjete za sprečavanje prekomjernih naknada iz Odluke Komisije SA.43140 [od 24. travnja 2017. – Potpora obnovljivim izvorima energije i kogeneraciji u Latviji (NN/2015) (SL 2017., C 176, str. 2.)], činjenica da se plaćanje naknade štete smatra de minimis potporom može dovesti do zabranjene kumulacije potpora? 9. Ako se u ovom predmetu zaključi da je državna potpora dodijeljena odnosno isplaćena, treba li članak 1. točke (b) i (c) Uredbe [2015/1589] tumačiti na način da okolnosti kao što su one u ovom predmetu odgovaraju dodjeli nove, a ne postojeće državne potpore? 10. U slučaju potvrdnog odgovora na deveto pitanje, za potrebe ocjene odgovara li tužiteljeva situacija dodjeli postojeće potpore iz članka 1. točke (b) podtočke iv. Uredbe 2015/1589, treba li kao početak roka zastare u smislu članka 17. stavka 2. Uredbe 2015/1589 uzeti u obzir isključivo dan kad je potpora stvarno isplaćena? 11. Ako se zaključi da je državna potpora dodijeljena odnosno isplaćena, treba li članak 108. stavak 3. [UFEU‑a] te članak 2. stavak 1. i članak 3. Uredbe 2015/1589 tumačiti na način da je postupak prijave državne potpore, poput onog o kojem je riječ u ovom predmetu, opravdan ako nacionalni sud prihvati zahtjev za naknadu štete, pod uvjetom da je primljena Komisijina odluka kojom se odobrava potpora, i naloži Ministarstvu gospodarstva da Komisiji u roku od dva mjeseca od donošenja presude proslijedi odgovarajuću prijavu potpore za poslovnu djelatnost? 12. Je li za potrebe tumačenja članka 107. stavka 1. [UFEU‑a] relevantna činjenica da se naknada štete zahtijeva od javnog tijela ([regulatorno tijelo]) koje u prošlosti nije moralo snositi navedene troškove i čiji proračun čine državne pristojbe koje plaćaju pružatelji javnih usluga iz reguliranih sektora, a koje su isključivo namijenjene osiguravanju rada regulatornog tijela? 13. Je li sustav naknade štete, poput onog o kojem je riječ u ovom predmetu, u skladu s načelima sadržanima u pravu Unije koja se primjenjuju na regulirane sektore, konkretno s člankom 12. i uvodnom izjavom 30. Direktive 2002/20/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o ovlaštenju u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga [Direktiva o ovlaštenju (SL 2002., L 108, str. 21.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 53., str. 62.)], kako je izmijenjena Direktivom 2009/140/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. [(SL 2009., L 337, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 68.)]?”