Nadalje, ništa u spisu kojim raspolaže Sud ne navodi na zaključak da je donošenjem nacionalnih propisa o kojima je riječ u glavnom postupku ta država članica prekoračila marginu prosudbe koja joj se mora priznati u tom području. Što se naposljetku tiče trećeg elementa trećeg uvjeta iz članka 15. stavka 3. Direktive 2006/123, koji se odnosi na to da ne postoji manje ograničavajuća mjera kojom se može postići isti rezultat, Komisija tvrdi da se cilj zaštite javnog zdravlja na jednako djelotvoran način mogao postići mjerom koja prodaju predmetnih proizvoda dopušta drugim odgovarajuće kvalificiranim profesionalcima, poput farmaceuta ili drugih osoba koje imaju napredno stručno obrazovanje u farmaceutskom području. Međutim, iako drugi profesionalci doista mogu imati vrlo detaljno znanje o svojstvima različitih sastavnih tvari veterinarsko-medicinskih proizvoda, ništa ne upućuje na to da oni imaju posebno obrazovanje prilagođeno zdravlju životinja. Stoga nije očito da mjera koju predlaže Komisija može osigurati isti rezultat poput onoga predviđenog nacionalnim propisom iz glavnog postupka.

U ovom slučaju treba utvrditi da nacionalni propis poput onoga u glavnom postupku djelatnost maloprodaje i upotrebe određenih veterinarskih proizvoda osigurava isključivo veterinarima i stoga sadržava zahtjev poput onih navedenih u članku 15. stavku 2. točki (d) Direktive 2006/123. Posljedično, takav zahtjev mora ispunjavati tri uvjeta propisana člankom 15. stavkom 3. te direktive, tj. mora biti nediskriminirajući, nužan i proporcionalan s obzirom na važan razlog u općem interesu. Što se tiče drugog elementa tog trećeg uvjeta, tj. da predmetni zahtjev ne smije prekoračiti ono što je nužno za ostvarivanje tog cilja, valja podsjetiti na to da zaštita javnog zdravlja spada u najvažnije vrijednosti i interese zaštićene UEU-om te da države članice odlučuju o stupnju zaštite javnog zdravlja i načinu na koji će taj stupanj dosegnuti. Budući da se ona može razlikovati od jedne države članice do druge, državama članicama u tom pogledu valja priznati marginu prosudbe (vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2008., Komisija/Njemačka, C 141/07 , EU:C:2008:492 , t. 51. ).

Članak 15. Direktive 2006/123 treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis, poput onog u glavnom postupku, koji nalaže da kapital organizacija koje prodaju veterinarsko-medicinske proizvode na malo mora biti u isključivom vlasništvu jednog veterinara ili više njih.

Naime, veterinari koji su vlasnici kapitala organizacije koja prodaje veterinarsko medicinske proizvode na malo podvrgnuti su, za razliku od gospodarskih subjekata neveterinara, deontološkim pravilima kojima je cilj ublažiti tu potragu za dobiti, tako da se njihov interes za ostvarenjem dobiti može ublažiti odgovornošću koja im pripada, s obzirom na to da eventualna povreda zakonskih ili deontoloških pravila ugrožava ne samo vrijednost njihove investicije nego i samo njihovo profesionalno postojanje (vidjeti prema analogiji presudu od 19. svibnja 2009., Apothekerkammer des Saarlandes i dr., C 171/07 i C 172/07, EU:C:2009:316, t. 37.). Međutim, iako, kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda navedene u točki 82. ove presude, država članica može legitimno spriječiti da gospodarski subjekti neveterinari mogu izvršavati odlučujući utjecaj na upravljanje organizacijom koja prodaje veterinarsko-medicinske proizvode na malo, cilj naveden u toj točki ove presude ne može opravdavati da su ti subjekti u potpunosti isključeni od vlasništva nad kapitalom tih organizacija jer nije isključeno da veterinari mogu imati stvarnu kontrolu nad tim organizacijama i u slučaju da nemaju cjelokupni kapital u svojem vlasništvu jer vlasništvo neveterinara nad ograničenim dijelom tog kapitala nije nužno prepreka takvoj kontroli. Prema tome, nacionalni propis poput onog iz glavnog postupka prekoračuje ono što je nužno za ostvarivanje postavljenog cilja.

Takav zaključak ne može se dovesti u pitanje utvrđenjima iz presude od 19. svibnja 2009., Komisija/Italija (C-531/06, EU:2009:315), u kojoj je Sud smatrao spojivim sa slobodom poslovnog nastana i slobodom kretanja kapitala nacionalno zakonodavstvo koje se protivilo ne samo tomu da nefarmaceuti u društvima koja upravljaju ljekarnama drže znatne udjele koji im daju mogućnost stvarnog utjecaja na njihovo upravljanje nego i tomu da investitori nefarmaceuti podrijetlom iz drugih država članica u tim društvima stječu manje udjele koji ne dodjeljuju takav utjecaj. Naime, iako se, kao što to proizlazi iz točke 62. ove presude, razmatranja u području lijekova za ljudsku uporabu u načelu mogu prenijeti na područje prodaje veterinarskih lijekova, margina prosudbe koja se mora priznati državama članicama radi osiguravanja kvalitete opskrbe veterinarsko-medicinskih proizvoda i neovisnosti veterinara koji djeluju u okviru organizacija koje prodaju takve proizvode ograničenija je od one koju mogu imati u određenim drugim sektorima koji su uže povezani sa zaštitom zdravlja ljudi i prema tome ne može obuhvaćati čak i isključenje bilo kakvog sudjelovanja neveterinara u kapitalu takvih organizacija.

(t. 84., 86.-89., t. 2. izreke)