ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
31.

U skladu sa zahtjevom za prethodnu odluku, Nejvyšší správní soud (Visoki upravni sud) u biti dijeli to mišljenje. Taj sud izrazio je stajalište da bi zahtijevanje od Tesca da koristi češki naziv za čokoladni prah koji se nalazi u točki 2. podtočki (c) Dijela A Priloga I. Direktivi o čokoladi uspostavilo pretpostavku da se u toj državi članici primjenjuje jedino češka jezična verzija te direktive. Nejvyšší správní soud (Visoki upravni sud) zasnovao je to mišljenje na jednako obvezujućoj prirodi svih jezičnih verzija pravnih akata Unije i odbio zamisao da je označivanje čokoladnih proizvoda u Češkoj Republici uređeno jedino češkom jezičnom verzijom Direktive o čokoladi.
29.

Kad je riječ o prvom tužbenom razlogu iz njezine tužbe, talijanska vlada ističe, kao prvo, povredu članka 10. UEU‑a s obzirom na to da postupak odabira novog sjedišta EMA‑e nije omogućio europskim građanima da sudjeluju u tom izboru. U tom pogledu, to je također dovelo do povrede članka 14. stavka 1. UEU‑a prema kojem Parlament izvršava zakonodavnu funkciju. U svakom slučaju, Komisija i Vijeće trebali su omogućiti sudjelovanje Parlamenta. Sama činjenica da to nisu učinili dovela je do povrede institucionalne ravnoteže i lojalne i transparentne suradnje navedenih u članku 13. UEU‑a. Kad je riječ o članku 289. i članku 294. UFEU‑a, u vezi s pravnom osnovom sporne uredbe, njihova je povreda posljedica činjenice da je redovni zakonodavni postupak proveden isključivo formalno, bez stvarne mogućnosti da Parlament utječe na izbor novog sjedišta EMA‑e.
80.

Opći sud objasnio je u točkama 141. do 154. pobijane presude da, kada se u nacionalnom poreznom pravu ne pravi razlika između integriranih i neovisnih poduzetnika pri naplati poreza na dobit trgovačkih društava, cilj je tog prava oporezivati dobit koju ostvaruju integrirani poduzetnici kao da je ostvarena transakcijama provedenima po tržišnim cijenama. Prema mišljenju Općeg suda, to se uostalom potvrđuje presudom Forum 187 koja odnosi na porezni sustav kojim se predviđa da se prema integriranim i neovisnim poduzetnicima postupa pod jednakim uvjetima. Naime, Opći sud podsjetio je na to da je Sud u točki 95. te presude priznao potrebu da se program potpora usporedi s programom potpora „općeg prava koji se temelji na razlici između prihoda i rashoda poduzetnika koji svoje djelatnosti obavlja u uvjetima slobodnog tržišnog natjecanja”. U tim je okolnostima Opći sud smatrao da je Komisija mogla upotrijebiti načelo nepristrane transakcije kao sredstvo koje joj u okviru njezinih nadležnosti na temelju članka 107. stavka 1. UFEU‑a omogućuje da provjeri dovodi li porezna mjera kojom su nacionalna tijela pristala na određenu razinu cijena transakcija unutar grupe do smanjenja troškova koji inače opterećuju proračun integriranog poduzetnika korisnika i time mu dodjeljuje prednost. Budući da je cilj luksemburškog Zakonika o porezu u ovom slučaju oporezivati integrirana i neovisna društva na isti način, Komisija je pravilno upotrijebila to sredstvo kako bi provela takvu provjeru.
36.

Osim toga, nije moguće po analogiji primijeniti odredbe UmwRG‑a na temelju nesvojevoljne praznine u nacionalnim propisima, to jest kada zakonodavac nije prepoznao predmetni interes ili ga nije mogao prepoznati zbog kasnije promjene okolnosti. Naime, tijekom zakonodavnog postupka koji je doveo do izmjene UmwRG‑a, do koje je došlo za vrijeme 2017. i kojom se, među ostalim, željelo prilagoditi zakon zahtjevima međunarodnog javnog prava koji proizlaze iz članka 9. stavka 3. Arhuške konvencije i uzeti u obzir presudu od 8. ožujka 2011., Lesoochranárske zoskupenie (C‑240/09, EU:C:2011:125), prepoznato je i raspravljeno pitanje primjene pojma „projekt” u smislu članka 1. stavka 1. prvog podstavka točke 5. tog zakona na odobrenja za proizvode. U tom je pogledu izričito pojašnjeno da se navedeni zakon ne odnosi na područje proizvoda, uključujući vozila. Usto, u obrazloženju samog zakona izrijekom je navedeno da je nacionalni zakonodavac odustao od prenošenja članka 9. stavka 3. Arhuške konvencije u opću odredbu, iz razloga što bi to bio izvor velikih poteškoća u razgraničenju i pravne nesigurnosti.
26.

Iako je to u konačnici na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi, u ovom predmetu sve stranke prihvaćaju to da tužitelji minibusom putuju na zadano odredište u Francuskoj. Čini se da iz te „baze” obavljaju usluge cestovnog prijevoza unutar Francuske. U određenim okolnostima to može uključivati i prekogranične djelatnosti prijevoza. Međutim, čini se da radnici tijekom cijelog razdoblja svojeg upućivanja sav posao načelno obavljaju iz iste „baze” dok se ne vrate u Mađarsku. To upućuje na visok stupanj intenziteta veze između pružanja usluga prijevoza o kojem je riječ i francuskog državnog područja.
53.

Kao što sam to drugom prilikom naveo ( 17 ), „nakon što je državama članicama priznata ovlast da odrede [(nepravosudna)] tijela koja mogu provoditi istrage u kaznenom postupku s nadležnošću za prikupljanje dokaza, člankom 2. točkom (c) podtočkom ii. Direktive 2014/41 tako [se] određenim tijelima ne dodjeljuje druga zadaća osim one koja se odnosi na odluku o izdavanju EIN‑a koji ‚prije prosljeđivanja tijelu izvršitelju, [mora biti] potvrđ[en]’. Konkretno, treba ga potvrditi sud, sudac ili javni tužitelj ( 18 )”.
163.

To je zato što se, kako je to navedeno u točki 96. ovog mišljenja, Komisija u okviru prethodnog ispitivanja načelno može ograničiti na informacije koje joj je dostavila dotična država članica, osim ako treća strana pruži dokaze koji dovode te informacije u pitanje. Prema tome, s obzirom na to da joj je vlada Ujedinjene Kraljevine objasnila da je usvojena metoda primjereno poticala potrošače da smanje potrošnju, smanjivala potrebu za adekvatnošću proizvodnje te time potpore ograničavala na najnižu potrebnu razinu, Komisija nije bila obvezna po službenoj dužnosti dodatno istražiti to pitanje. Istina, u UKDRA‑inu dopisu od 9. lipnja 2014. navedeno je da je usvojena metoda izazivala nejednako postupanje prema operatorima DSR‑a u odnosu na proizvođače jer potrošače nije dovoljno poticala da smanje potrošnju tijekom ključnih vršnih razdoblja potražnje, čime je operatore DSR‑a lišila tržišnih prilika, dok na proizvođače nije utjecala ( 69 ). Međutim, UKDRA nije objasnila kako su se točno naknade za kapacitet izračunavale ni zašto nisu ograničene na najnižu potrebnu razinu. Najvažnije od svega, UKDRA nije pružila nikakve dokaze u prilog svojim navodima. S obzirom na te okolnosti, Komisiji se ne može predbacivati to što nije dodatno istražila predmetno pitanje.
7.

Beeren-, Wild-, Feinfrucht GmbH (u daljnjem tekstu: BWF) uvozi, prerađuje i prodaje gljive konzervirane u slanoj vodi. BWF je do 31. prosinca 2012. imao valjano odobrenje za uvoz takvih gljiva iz zemalja izvan EU‑a i za njihovo puštanje u slobodan promet za posebnu uporabu. BWF je to odobrenje više puta upotrebljavao prije njegova isteka. Trgovačko društvo nije zatražilo njegovo produljenje. Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je do tog propusta došlo zbog „neznanja”. BWF je nastavio uvoziti gljive iz trećih zemalja nakon 31. prosinca 2012. s ciljem njihova puštanja u slobodan promet i nije za njih tražio nikakvo povlašteno postupanje. BWF je platio odgovarajući iznos carine, a taj trošak nije mogao prebaciti na svoje kupce.
45.

Kao što je to Sud već presudio, valja uputiti na članak 20. stavak 2. iste, koji spominje elemente relevantne za taj nadzor ( 13 ). U skladu s člankom 20. stavkom 2. točkom (a) Direktive 2011/16, standardni obrazac koji dostavlja tijelo koje podnosi zahtjev mora sadržavati najmanje „identitet osobe” koja se ispituje ili je pod istragom. U engleskoj jezičnoj verziji riječ je o „identity of the person”, a u francuskoj jezičnoj verziji o „l’identité de la personne”.
75.

Što se tiče drugog presedana, to jest izvješća Žalbenog tijela, ticao se slučaja u kojem se moglo utvrditi tri segmenta (razred A, razred B i razred C) na koje se odnosi istovjetni proizvod, kako su ga definirala kineska tijela nadležna za antidampinški ispitni postupak. Dampinški uvoz i domaće prodaje u predmetnom slučaju usredotočili su se na različite tržišne segmente: domaće prodaje su se usredotočile na segment na koji se odnosio na razred A, u kojem je uvoz bio zanemariv (iznosio je 1,45 %); nasuprot tomu, dampinški uvoz se usredotočio na segmente na koje su se odnosili razredi B i C. Osim toga, cijene proizvoda uključenih u razrede B i C bile su dvostruke odnosno trostruke u odnosu na one obuhvaćene razredom A. U tom pogledu kineska tijela utvrdila su postojanje sniženja cijena u segmentima koji odgovaraju razredima B i C, na koje se uvoz usredotočio, ali nisu utvrdila sniženje cijena u segmentu na koji se odnosio razred A i na koji se usredotočila domaća proizvodnja ( 44 ). Ta tijela stoga nisu utvrdila sniženje na razini istovjetnog proizvoda, nego su samo utvrdila sniženje cijena isključivo u odnosu na razrede B i C ( 45 ).
98.

Smatram da je to slučaj u pogledu drugog dijela prvog tužbenog razloga koji je Xinyi istaknuo pred Općim sudom i koji je sažet u točkama 37. i 38. pobijane presude. U tom pogledu ističem da iz uvodne izjave 33. sporne uredbe i Komisijinih dopisa od 22. kolovoza 2013. i 13. rujna 2013., koji se navode u točkama 63. do 65. pobijane presude, proizlazi da je Komisija odbila zahtjev za dodjelu MET‑a koji je podnio Xinyi zbog značajnih financijskih pogodnosti koje proizlaze iz zajedničkog učinka povlaštenih poreznih sustava navedenih u točki 8. ovog mišljenja za koje se smatralo da mogu utjecati na cjelokupnu financijsku i gospodarsku situaciju društva, s obzirom na to da se njima može ostvariti cilj privlačenja kapitala po sniženim stopama. Komisija je također smatrala da apsolutna pogodnost dodijeljena tijekom ispitnog postupka nije nužno odlučujuć kriterij kako bi se ocijenila značajna priroda poremećaja, s obzirom na to da se ta ocjena treba odnositi na cjelokupni učinak mjere na gospodarsku i financijsku situaciju poduzeća.
14.

Članak 26. AsylG‑a propisuje: „[…] 2. Nevjenčanom maloljetnom djetetu korisnika azila koje je bilo maloljetno u trenutku podnošenja zahtjeva za azil odobrit će se traženi azil ako je odnosnom korisniku azila to svojstvo pravomoćno priznato te se ne može opozvati ili povući. 3. Roditeljima maloljetnog i nevjenčanog korisnika azila ili drugoj odrasloj osobi u smislu članka 2. točke (j) Direktive [2011/95] azil će se na temelju zahtjeva odobriti pod sljedećim uvjetima: 1. odnosnom korisniku azila to je svojstvo pravomoćno priznato, 2. obitelj u smislu članka 2. točke (j) Direktive [2011/95] već je postojala u državi u kojoj se odnosnog korisnika azila politički progoni, 3. na državno područje su ušli prije nego što je odnosnom korisniku azila to svojstvo priznato ili su zahtjev za azil podnijeli neposredno po ulasku na državno područje, 4. odnosnom korisniku azila to se svojstvo ne može opozvati ili povući, i 5. skrbe za odnosnog korisnika azila. Točke 1. do 4. prve rečenice na odgovarajući se način primjenjuju na braću i sestre maloljetnog korisnika azila koji su bili maloljetni u trenutku podnošenja njihova zahtjeva za azil. […] 5. Stavci 1. do 4. primjenjuju se na odgovarajući način na članove obitelji korisnika međunarodne zaštite navedene u stavcima 1. do 3. Pravo na azil zamjenjuje se statusom izbjeglice ili supsidijarnom zaštitom. […] […]”.
27.

Naposljetku, Opći sud je utvrdio da je za postojanje prve sporne odluke žalitelj saznao po primitku prvog rješenja o prikupljanju doprinosa 25. travnja 2016., što je iznio 22. kolovoza 2016. u svojem zahtjevu FMSA‑u za uvid u spis, to jest gotovo četiri mjeseca od dana na koji je primio to prvo rješenje o prikupljanju doprinosa. Opći sud je dodao da, s obzirom na način na koji je FMSA proveo sporne odluke, nema povoda za zaključak da je druga sporna odluka nadomjestila prvu spornu odluku. On je, među ostalim, smatrao da je – pod pretpostavkom, s jedne strane, da je od primitka dopisa od 23. svibnja 2016. kojim je FMSA obznanio Bundesverbandu Öffentlicher Banken Deutschlands e.V. (Savezna udruga njemačkih javnih banaka, Njemačka) donošenje novog rješenja o prikupljanju doprinosa žalitelj mogao pretpostaviti da je cilj tog dopisa staviti izvan snage prvo rješenje o prikupljanju doprinosa i nadomjestiti ga novim rješenjem te da je, s druge strane, trebalo stoga pričekati donošenje ovog potonjeg – on morao najkasnije 13. lipnja 2016., kao dana primitka drugog rješenja o prikupljanju doprinosa, shvatiti da ta pretpostavka nije pravilna. No, žalitelj je dopustio da proteknu dva dodatna mjeseca prije nego što je zatražio dostavu prve sporne odluke. Opći sud je također smatrao da drugom spornom odlukom nije stavljena izvan snage prva sporna odluka, nego su njome samo usklađeni iznosi doprinosa utvrđeni prvom spornom odlukom. Budući da žalitelj nije zahtijevao da mu se ta odluka dostavi i da nije ni istaknuo ni dokazao postojanje nepredvidivih okolnosti ili više sile, koje dopuštaju odstupanje od roka za podnošenje tužbe, Opći sud je zaključio da je tužba podnesena 23. kolovoza 2016. nepravodobna u pogledu prve sporne odluke.
8.

Na temelju članka 1. („Područje primjene i dostupnost postupaka pravne zaštite”) ( 5 ): „1. Ova se Direktiva primjenjuje na ugovore iz Direktive 2014/24/EU Europskog parlamenta i Vijeća, osim ako su takvi ugovori isključeni u skladu s člancima 7., 8., 9., 10., 11., 12., 15., 16., 17. i 37. te Direktive. […] Države članice poduzimaju mjere neophodne kako bi osigurale da se, u pogledu ugovora obuhvaćenih područjem primjene Direktive 2014/24/EU ili Direktive 2014/23/EU, odluke javnih naručitelja mogu učinkovito razmatrati i, osobito, u najkraćem roku u skladu s uvjetima utvrđenima u člancima od 2. do 2.f ove Direktive, iz razloga što su takve odluke dovele do povrede prava Zajednice u području javne nabave ili povrede nacionalnih pravila koja prenose to pravo. […] 3. Države članice osiguravaju da su, prema detaljnim pravilima koja mogu utvrditi države članice, postupci pravne zaštite dostupni barem svakoj osobi koja ima ili je imala interes za dobivanje određenog ugovora i koja je pretrpjela ili bi mogla pretrpjeti štetu zbog navodnog kršenja. 4. Države članice mogu zahtijevati da je osoba koja namjerava koristiti postupak pravne zaštite obavijestila javnog naručitelja o navodnom kršenju i o svojoj namjeri da zatraži pravnu zaštitu, pod uvjetom da to ne utječe na rok mirovanja u skladu s člankom 2.a stavkom 2. ili bilo kojim drugim rokovima za podnošenje zahtjeva za pravnu zaštitu u skladu s člankom 2.c. 5. Države članice mogu zahtijevati da dotična osoba najprije zatraži pravnu zaštitu kod javnog naručitelja. U tom slučaju države članice osiguravaju da podnošenje takvog zahtjeva za pravnu zaštitu ima za posljedicu neposrednu obustavu mogućnosti sklapanja ugovora. […].”
37.

Osim toga, prema mogućnosti (c), poljsko pravo koje predviđa ograničenje od jedne trećine za razdoblja bez doprinosa nije u skladu s načelom jednakog postupanja na temelju državljanstva u smislu članka 4. Uredbe br. 883/2004 jer bi u praksi nepovoljno utjecalo na veliku većinu osiguranih osoba koje ostvaruju prava na slobodno kretanje. Mora se odbiti argument tijela nadležnog za mirovine da su poljska pravila o izračunu razdoblja bez doprinosa, zbog toga što se jednako primjenjuju na radnike migrante i na radnike koji nisu migranti, u skladu s pravom Unije. Tomu je tako zato što bi, u slučaju potpunog isključenja načela zbrajanja, ograničenje od jedne trećine za razdoblja bez doprinosa dovelo do toga da bi poljskim državljanima bilo lakše akumulirati veći broj tih razdoblja nego migrantima koji ostvaruju prava slobodnog kretanja, što bi dovelo do opasnosti da se to pravilo primjenjuje na štetu potonjih ( 29 ). Takva bi se situacija morala opravdati ciljem u općem interesu te bi poljsko isključenje razdoblja doprinosa navršenih u drugim državama članicama za potrebe određivanja ograničenja od „jedne trećine” za razdoblja bez doprinosa moralo biti prikladno za ostvarenje postavljenog cilja i ne bi smjelo prekoračivati ono što je nužno za njegovo postizanje ( 30 ).
40.

Prije razmatranja trećeg pitanja treba međutim razmotriti još jedno preliminarno pitanje: jesu li pobijane smjernice prava neobvezujuća mjera koja ne proizvodi obvezujuće pravne učinke, kao što su to istaknule sve stranke u postupku? Ono što se može činiti zdravorazumskom tvrdnjom prije svega je važna početna pretpostavka za sljedeća razmatranja. To je pitanje zapravo skriveno u prvom dijelu prvog pitanja s obzirom na to da se ustaljenom sudskom praksom prave neobvezujuće mjere soft lawa isključuju iz sudskog nadzora u skladu s člankom 263. UFEU‑a. Suprotno tomu, ako takav akt jest proizveo obvezujuće pravne učinke (i stoga je bio „lažni” instrument soft lawa), on bi mogao podlijegati ispitivanju u skladu s člankom 263. UFEU‑a (barem pod pretpostavkom da se taj akt izravno i osobno odnosio na dotičnog tužitelja).
28.

Kao što to proizlazi iz samog teksta članka 267. UFEU‑a, zahtijevana prethodna odluka treba biti „potrebna” kako bi sudu koji je uputio zahtjev omogućila „[da] don[ese] presudu” u predmetu o kojem odlučuje. Tako je Sud opetovano podsjetio na to da iz izričaja i strukture članka 267. UFEU‑a proizlazi da je pretpostavka za odlučivanje u prethodnom postupku, među ostalim, činjenica da je pred nacionalnim sudovima uistinu u tijeku postupak u okviru kojeg ti sudovi trebaju donijeti odluku koja može uzeti u obzir presudu kojom se odlučuje o prethodnom pitanju. Zadaća je Suda u okviru prethodnog postupka pomoći sudu koji je uputio zahtjev u rješavanju konkretnog spora koji se pred njim vodi. U okviru takvog postupka tako treba postojati poveznica između navedenog spora i odredbi prava Unije čije se tumačenje traži, poput one da je to tumačenje objektivno potrebno za odluku koju sud koji je uputio zahtjev treba donijeti ( 6 ).
99.

Smatram da je to smisao Direktive 2000/78, s obzirom na Konvenciju UN‑a, čiji je cilj, kao što sam to naveo, uključivanje osoba s invaliditetom u društveni život i radno okruženje. To je osobito slučaj s djelatnošću kao što je porotnička djelatnost koja dotičnoj osobi omogućuje da sudjelovanjem u sudovanju ima temeljnu ulogu u društvu. Taj je pristup tim opravdaniji jer se smatra da porotnici predstavljaju raznolikost građana te je stoga važno ne isključiti osobe s invaliditetom, kao što je to sljepoća.
21.

U tom pogledu također podsjećam, kao što se to navodi u točkama 77. do 82. pobijane presude, da iz sudske prakse proizlazi da kada tužitelj zahtijeva poništenje odluke koja je donesena nakon prethodnog ispitivanja i kojom se utvrđuje da predmetna mjera nije državna potpora ili poništenje odluke o neospornosti, on u biti osporava činjenicu da Komisija nije pokrenula službeni istražni postupak, pri čemu je takvim postupanjem povrijedila postupovna prava koja tužitelj ima u okviru tog postupka. Kako bi se prihvatila njegova tužba za poništenje, tužitelj može istaknuti bilo koji razlog koji dokazuje da je ocjena informacija i elemenata kojima je Komisija raspolagala ili mogla raspolagati trebala pobuditi sumnje u kvalifikaciju mjere kao državne potpore ili spojivost te mjere s unutarnjim tržištem ( 11 ).
51.

Naime, kada je područje primjene ratione personae rezerviranih ugovora iz članka 20. prošireno Direktivom 2014/24, namjera zakonodavca Unije očito nije bila stvaranje „utrke do iscrpljenja” u kojoj bi socijalna poduzeća koja zapošljavaju niži postotak manje obuhvaćenih osoba, kao što je to slučaj s novim, blažim zahtjevima, nadmašila socijalna poduzeća koja ispunjavaju strože zahtjeve uspostavljene ranijim zakonom o rezerviranim postupcima nabave iz članka 20. Međutim, uzimajući u obzir pretpostavku uvodne izjave 36. Direktive 2014/24 i uvodne izjave 28. Direktive 2004/18 kojima se opisuje ratio rezerviranja ugovora, odnosno da predmetni subjekti možda nisu u mogućnosti nadmetati se pod uobičajenim tržišnim uvjetima, rezultat koji se može očekivati, ako se bilo kojem gospodarskom subjektu koji zapošljava samo 30 % manje obuhvaćenih osoba omogući da se nadmeće pod jednakim uvjetima s gospodarskim subjektima koji ispunjavaju prethodne, mnogo strože zahtjeve bio bi točno sljedeći: gospodarski subjekti koji zadovoljavaju prethodne strože zahtjeve bili bi prisiljeni otpustiti svoje manje produktivne i vjerojatno najpotrebitije zaposlenike do razine od 30 % ili se suočiti s budućim gubitkom rezerviranih postupaka nabave od kojih bi oni trebali imati koristi na štetu gospodarskih subjekata koji nose samo teret manje društvene odgovornosti.
44.

Ipak, spremno priznajem da su ta dva pitanja na neki način međusobno povezana. Uostalom, šira, strukturna pitanja o tome je li uopće postojala obveza ugovaranja osiguranja ili o tome jesu li nacionalni zakonodavni propisi ili police osiguranja načelno u skladu s drugim zahtjevima direktive obično se javljaju upravo u pojedinačnim slučajevima, koji često uključuju određivanje građanskopravne odgovornosti. Međutim, to su i dalje dva zasebna pitanja. Obveza ugovaranja osiguranja od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe vozila mnogo je šira i općenitija. Ona se mora unaprijed (ex ante) utvrditi, na temelju općih i objektivnih kriterija, te ostati relativno stabilna protekom vremena. Odluka o tome mogu li se određenom policom osiguranja pokriti konkretne okolnosti u kojima je vozilo uzrokovalo štetu i funkcija ili uloga koju je vozilo imalo u trenutku nastanka štete je naknadna (ex post) odluka o odgovornosti za određenu nezgodu ( 40 ).
32.

Što se, kao prvo, tiče stupnja krivnje s kojim je kazneno djelo počinjeno i pojma „aktivnost organiziranja” te kao što to primjećuje mađarska vlada, doseg članka 353/A Kaznenog zakonika mora se tumačiti s obzirom na pojašnjenja koja je dao Alkotmánybíróság (Ustavni sud, Mađarska) u svojoj odluci br. 3/2019 ( 19 ), koja je mjerodavna sudska praksa za tumačenje tog članka, to više što se čini da se navedeni članak još do sada nije učestalo primjenjivao, kao što je to mađarska vlada potvrdila na raspravi.
32.

Nadalje, članak 3. točka (a) Uredbe br. 561/2006 odnosi se samo na vozila „koja se koriste” za prijevoz putnika na „linijskim vožnjama” na udaljenosti do 50 km. Taj tekst upućuje na to da se to izuzeće primjenjuje samo na vozila koja su namijenjena isključivo prijevozu putnika u okviru kratkih relacija na udaljenosti do 50 km „uslugama kojima se osigurava prijevoz putnika u vremenskim razmacima na određenim pravcima” ( 10 ). Konkretno, može biti riječ o vozilima koja se koriste za gradski prijevoz, školskim autobusima koji prevoze učenike od njihove kuće do škole ili od škole do kuće, ili pak o autobusima koji prevoze radnike od njihove kuće do poduzeća i od poduzeća do kuće ( 11 ). Dakle, iz područja primjene članka 3. točke (a) Uredbe br. 561/2006 isključena su vozila koja bi, na inicijativu prijevoznika, povremeno služila ( 12 ) prijevozu putnika na kratke relacije, osobito jer se tim vozilima ne osigurava „linijski prijevoz” ( 13 ).
14.

Optužbe protiv optuženika povezane su s postupkom dodjele triju ugovora o javnoj nabavi koji je 2009. pokrenulo društvo S. C. Compania de Apă Olt S. A. radi izvršenja radova modernizacije i proširenja vodovodnih i kanalizacijskih sustava na raznim lokacijama. Ugovori o javnoj nabavi bili su dio projekta koji se uglavnom financirao (82 %) iz europskih sredstava u okviru sektorskog operativnog programa „Okoliš”. Među ostalim je utvrđeno, u pogledu kaznenog djela korupcije, da je prvooptuženi, koji je ranije obnašao funkcije gradonačelnika, senatora i ministra, prihvatio obećanje isplate 20 % ukupne vrijednosti triju odnosnih ugovora o javnoj nabavi koje mu je dao direktor jednog društva. On je na taj način stvarno primio ukupan iznos od 6200000 rumunjskih leua (RON) (1500000 eura) kako bi utjecao na odlučivačka tijela društva S. C. Compania de Apă Olt S. A., službenike Consiliula Național pentru Soluționarea Contestațiilor (Nacionalno vijeće za rješavanje sporova, Rumunjska) i suce jednog žalbenog suda.
114.

Naprotiv, ta se odredba ne može tumačiti na način da omogućuje zahtijevati bruto iznos PDV‑a koji treba platiti na svaku oporezivu transakciju razmatranu zasebno, kao što to predviđa obveza ranijeg plaćanja o kojoj je riječ u glavnom postupku. Smatram da bi takvo tumačenje dovelo do promjene same naravi PDV‑a jer je on porez koji se mora platiti do kraja svakog poreznog razdoblja, a ne nakon svake oporezive transakcije.