MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MELCHIORA WATHELETA

od 6. rujna 2017. ( 1 )

Predmet C‑244/16 P

Industrias Químicas del Vallés SA

protiv

Europske komisije

„Žalba – Tužba za djelomično poništenje – Članak 263. četvrti stavak UFEU‑a – Regulatorni akt koji ne podrazumijeva provedbene mjere – Osobni utjecaj – Prigovor djelomične nezakonitosti – Sredstva za zaštitu bilja – Uredba (EZ) br. 1107/2009 – Provedbena uredba (EU) br. 540/2011 – Provedbena uredba (EU) 2015/408 – Stavljanje na tržište sredstava za zaštitu bilja i izrada popisa kandidata za zamjenu – Metalaksil”

I. Uvod

1. Predmet ovoga postupka je žalba koju je podnijelo društvo Químicas del Vallés SA (u daljnjem tekstu: IQV) protiv rješenja Općeg suda Europske unije od 16. veljače 2016., Industrias Químicas del Vallés/Komisija (T‑296/15, neobjavljeno, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje, EU:T:2016:79).

2. Opći sud je pobijanim rješenjem odbacio kao nedopuštenu IQV‑ovu tužbu radi djelomičnog poništenja Provedbene uredbe Komisije (EU) 2015/408 оd 11. ožujka 2015. o provedbi članka 80. stavka 7. Uredbe (EZ) br. 1107/2009 Europskog parlamenta i Vijeća o stavljanju na tržište sredstava za zaštitu bilja i izradi popisa kandidata za zamjenu (u daljnjem tekstu: sporna uredba) ( 2 ). Opći sud je u bitnome presudio, s jedne strane, da nije postojao osobni utjecaj sporne uredbe na tužitelja i, s druge strane, da je ta uredba podrazumijevala provedbene mjere u smislu članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a.

3. Svojom žalbom IQV pruža Sudu priliku da pojasni tumačenje glagola „podrazumijevati” upotrijebljenog u toj odredbi ( 3 ). Iako je naime taj izraz ključan za primjenu navedene odredbe, Sud još uvijek nije stvarno raspravio njegovo tumačenje, bilo u, na primjer, predmetima povodom kojih su donesene presude od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852), ili od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284).

II. Pravni okvir

A. Direktiva 91/414/EEZ

4. Direktiva Vijeća 91/414/EEZ od 15. srpnja 1991. o stavljanju sredstava za zaštitu bilja na tržište ( 4 ) u svom je Prilogu I. predviđala popis aktivnih tvari dopuštenih za uporabu u sredstvima za zaštitu bilja.

5. U skladu s člankom 1. i Prilogom Direktivi Komisije 2010/28/EU od 23. travnja 2010. o izmjeni Direktive Vijeća 91/414/EEZ radi uvrštenja aktivne tvari metalaksil ( 5 ), popis iz Priloga I. Direktivi 91/414 izmijenjen je kako bi se u njega osobito dodao metalaksil.

B. Uredba (EZ) br. 1107/2009

6. Uredbom (EZ) br. 1107/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. listopada 2009. o stavljanju na tržište sredstava za zaštitu bilja i stavljanju izvan snage Direktiva Vijeća 79/117/EEZ i 91/414/EEZ ( 6 ) u njezinu članku 50., naslovljenom „Usporedna procjena sredstava za zaštitu bilja koja sadrže kandidate za zamjenu”, propisuje se: „1. Usporednu procjenu provode države članice koje vrednuju zahtjev za odobrenje za sredstvo za zaštitu bilja koje sadrži aktivnu tvar odobrenu kao kandidata za zamjenu. Države članice neće odobriti ili će ograničiti uporabu sredstva za zaštitu bilja koje sadrži kandidata za zamjenu za uporabu na određenoj kulturi kad usporedna procjena rizika i koristi prema Prilogu IV. pokaže da: […] 4. Za sredstva za zaštitu bilja koja sadrže kandidata za zamjenu države članice redovito provode usporednu procjenu prema stavku 1., a najkasnije prilikom produljenja odnosno izmjene odobrenja. Na temelju rezultata usporedne procjene, države članice zadržavaju, povlače ili izmjenjuju odobrenje.”

7. Stavkom 7. članka 80. Uredbe br. 1107/2009, naslovljenog „Prijelazne mjere”, koji je sadržan u poglavlju XI. naslovljenom „Prijelazne i završne odredbe”, propisuje se: „Do 14. prosinca 2013., Komisija će izraditi popis tvari uvrštenih u Prilog I. Direktivi 91/414 koje ispunjavaju mjerila utvrđena u točki 4. Priloga II. ovoj Uredbi i na koje će se primjenjivati odredbe članka 50. ove Uredbe.”

8. Članak 83. Uredbe 1107/2009 naslovljen „Stavljanje izvan snage” određuje: „Ne dovodeći u pitanje članak 80., s učinkom od 14. lipnja 2011. stavljaju se izvan snage direktive [Vijeća] 79/117/EEZ [od 21. prosinca 1978. o zabrani stavljanja na tržište i uporabi sredstava za zaštitu bilja koja sadrže određene aktivne tvari (SL 1978., L 33, str. 36.)] i 91/414/EEZ, kako su izmijenjene pravnim aktima popisanima u Prilogu V., pritom ne dovodeći u pitanje obveze država članica u vezi s rokovima za prenošenje u nacionalno pravo Direktiva navedenih u tom Prilogu kao i njihovu primjenu. Pozivanja na Direktive stavljene izvan snage tumače se kao pozivanja na ovu Uredbu. […]”

C. Provedbene uredbe

1. Provedbena uredba (EU) br. 540/2011

9. Prema uvodnoj izjavi 1. i članku 1. Provedbene uredbe (EU) br. 540/2011 o provedbi Uredbe (EZ) br. 1107/2009 Europskog parlamenta i Vijeća u pogledu popisa odobrenih aktivnih tvari ( 7 ), aktivne tvari uvrštene u Prilog I. Direktivi 91/414 smatraju se odobrenima u skladu s Uredbom br. 1107/2009.

2. Sporna uredba

10. U članku 1. sporne uredbe naslovljenom „Kandidati za zamjenu” navodi se: „Aktivne tvari uvrštene u Prilog I. Direktivi 91/414/EEZ koje ispunjavaju mjerila iz Priloga II. točke 4. Uredbe (EZ) br. 1107/2009 utvrđene su na popisu u Prilogu ovoj Uredbi. Prvi stavak primjenjuje se i na aktivne tvari odobrene u skladu s Uredbom (EZ) br. 1107/2009 u skladu s prijelaznim mjerama članka 80. stavka 1.”

11. Popis iz Priloga toj uredbi sadržava: „[…] metalaksil […]”

III. Okolnosti spora

12. Opći sud je ukratko izložio okolnosti spora u točkama 1. do 9. pobijanog rješenja. One se mogu sažeti kako slijedi.

13. Tužitelj je društvo osnovano u skladu sa španjolskim pravom čija se djelatnost sastoji od proizvodnje, prodaje, distribucije i stavljanja na tržište sredstava za zaštitu bilja, hrane za životinje i drugih kemijskih proizvoda. Među ostalim uvozi jednu kemijsku aktivnu tvar, metalaksil, u Španjolsku i u više država članica stavlja na tržište sredstva za zaštitu bilja koja sadržavaju tu aktivnu tvar.

14. U travnju 1995. tužitelj i još jedno društvo podnijeli su nadležnim tijelima Portugalske Republike zahtjev za uvrštenje metalaksila u Prilog I. Direktivi 91/414/EEZ.

15. Odlukom 2003/308/EZ od 2. svibnja 2003. o neuvrštavanju metalaksila u Prilog I. Direktivi 91/414 i povlačenju odobrenja dodijeljenih za sredstva za zaštitu bilja koja sadržavaju tu aktivnu tvar ( 8 ), Komisija je odbila zahtjev za uvrštenje metalaksila na popis aktivnih tvari u tom prilogu i pozvala države članice da povuku odobrenja dodijeljena za sredstva za zaštitu bilja koja sadržavaju tu aktivnu tvar i da više ne dodjeljuju nova.

16. Presudom od 28. lipnja 2005., Industrias Químicas del Vallés/Komisija (T‑158/03, EU:T:2005:253), Opći sud je odbio tužbu za poništenje koju je podnio tužitelj, a koja je bila usmjerena protiv Odluke 2003/308. Međutim, Sud je tu presudu poništio ( 9 ). Zaključivši da stanje postupka to dopušta, Sud je osim toga na temelju članka 61. druge rečenice prvog stavka Statuta Suda Europske unije odlučio o meritumu u predmetu i poništio Odluku 2003/308.

17. Nakon donošenja te presude Komisija je 23. travnja 2010. donijela Direktivu 2010/28 radi uvrštenja aktivne tvari metalaksil. Ta je direktiva konačno stavljena izvan snage Uredbom br. 1107/2009. Međutim, prema uvodnoj izjavi 1. i članku 1. Provedbene uredbe br. 540/2011, aktivne tvari uvrštene u Prilog I. Direktivi 91/414 sada se smatraju odobrenima u skladu s Uredbom br. 1107/2009.

18. Komisija je 11. ožujka 2015. donijela spornu uredbu u svrhu primjene članka 80. stavka 7. Uredbe br. 1107/2009 s obzirom na to da je potonja odredba predviđala da će Komisija izraditi popis tvari uvrštenih u Prilog I. Direktivi 91/414 koje ispunjavaju mjerila za klasifikaciju kao kandidata za zamjenu i na koje će se primjenjivati članak 50. te uredbe. Navedeni popis koji se nalazi u prilogu spornoj uredbi obuhvaća metalaksil.

IV. Postupak pred Općim sudom i pobijano rješenje

19. Zahtjevom podnesenim tajništvu Općeg suda 5. lipnja 2015. žalitelj je podnio tužbu radi djelomičnog poništenja sporne uredbe i proglašenja Uredbe br. 1107/2009 djelomično neprimjenjivom.

20. Opći sud je pobijanim rješenjem prihvatio prigovor nedopuštenosti koji je istaknula Komisija. Odlučio je, s jedne strane, da nije postojao osobni utjecaj sporne uredbe na tužitelja u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a i, s druge strane, da je ta uredba regulatorni akt koji podrazumijeva provedbene mjere u smislu posljednjeg dijela rečenice članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a.

21. Opći sud je također odbio tužiteljevu argumentaciju u vezi s povredom njegova prava na djelotvornu sudsku zaštitu.

V. Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom

22. Svojom žalbom žalitelj od Suda zahtijeva da poništi pobijano rješenje, proglasi dopuštenom tužbu za poništenje koju je podnio protiv sporne uredbe i vrati predmet Općem sudu na odlučivanje o meritumu. Također zahtijeva da se Komisiji naloži snošenje troškova žalbenog postupka.

23. Komisija zahtijeva od Suda da odbije žalbu i naloži žalitelju snošenje troškova.

VI. O žalbi

24. Žalitelj u potporu žalbi ističe tri žalbena razloga. Kao prvo, Opći sud je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je spornu uredbu smatrao regulatornim aktom koji u odnosu na njega podrazumijeva provedbene mjere u smislu članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a. Kao drugo, Opći sud je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio da nedopuštenost njegove tužbe žalitelju nije uskratila djelotvornu sudsku zaštitu. Konačno, kao treće, Opći sud je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je ocijenio da se sporna uredba nije odnosila osobno na njega.

25. Osim toga, žalitelj smatra da se sporna uredba izravno odnosi na njega.

A. Prvi žalbeni razlog, koji se odnosi na nepostojanje mjera za provedbu sporne uredbe

1. Argumentacija stranaka

26. Svojim prvim žalbenim razlogom žalitelj osporava točke 39. do 41., 43. do 46., 48. do 50., 58. i 59. pobijanog rješenja. Prigovara Općem sudu da je zaključio da sporna uredba podrazumijeva provedbene mjere u smislu članka 263. četvrtog stavka posljednjeg dijela rečenice UFEU‑a.

27. Prema mišljenju žalitelja, naime, provedbene mjere nisu nužne da bi se provela kvalifikacija metalaksila kao „kandidata za zamjenu” i kasnija primjena sustava uspostavljenog Uredbom br. 1107/2009

28. Ponajprije, iako se eventualno produljenje odobrenja za metalaksil formalno utvrđuje Komisijinim aktom slijedom zahtjeva IQV‑a u tom smislu, taj akt se ne može smatrati aktom za provedbu sporne uredbe, nego aktom za provedbu Uredbe br. 1107/2009, koja uređuje postupak produljenja odobrenja za aktivne tvari.

29. Žalitelj nadalje smatra da sporna uredba sredstva za zaštitu bilja koja sadrže metalaksil čiji je IQV nositelj, i njihovu uporabu neposredno podvrgava usporednoj procjeni iz članka 50. Uredbe br. 1107/2009. Člankom 50. stavkom 4. te uredbe nalaže se naime državama članicama da redovito provode usporednu procjenu, a najkasnije prilikom produljenja odnosno izmjene odobrenja.

30. Time što je u točki 43. pobijanog rješenja utvrdio da provođenje usporedne procjene ne utječe na okolnosti u kojima države članice odobre ili odbiju, produlje, povuku ili izmijene odobrenja za stavljanje na tržište, Opći sud ne vodi računa o činjenici da učinak sporne uredbe ne ovisi ni o jednoj odluci koju je donijelo nacionalno tijelo

31. Budući da mjere koje po potrebi poduzimaju nacionalna tijela neće imati nikakav učinak na pravni status metalaksila kao kandidata za zamjenu ni na sustav koji je uspostavljen Uredbom br. 1107/2009, ne mogu se smatrati mjerama za provedbu sporne uredbe.

32. Konačno, žalitelj smatra da se sličan zaključak nameće u pogledu načela uzajamnog priznavanja sredstava za zaštitu bilja između država članica. Zbog činjenice da je donesena sporna uredba, naime, uzajamno priznavanje proizvoda koji sadrži kandidata za zamjenu nije više automatsko, kao što je, suprotno tomu, slučaj sa svim drugim aktivnim tvarima.

33. Komisija tvrdi da je taj prvi žalbeni razlog neosnovan.

34. Čini se da Komisija priznaje da pravna osnova akata koje će donijeti ona ili države članice zbog uvrštenja metalaksila na popis kandidata za zamjenu neće biti sporna uredba, nego da će to biti Uredba br. 1107/2009. Međutim, Komisija smatra da su ti akti provedbeni akti u smislu članka 263. četvrtog podstavka UFEU‑a jer će žalitelju omogućiti pristup sudu i to „u skladu s logikom te odredbe” ( 10 ).

35. Nadalje, nije relevantan žaliteljev argument da akti Komisije ili država članica neće imati nikakav učinak na kvalifikaciju metalaksila kao „kandidata za zamjenu” ni na pravno uređenje uspostavljeno Uredbom br. 1107/2009 za tu kategoriju tvari. Naime, kao što je to Opći sud naveo u točki 59. pobijanog rješenja, žalitelj bi se mogao uzgredno pozvati na nezakonitost kvalifikacije metalaksila kao „kandidata za zamjenu” i pravnog uređenja uspostavljenog Uredbom br. 1107/2009 za te tvari.

36. Konačno, Komisija smatra da je činjenica da države članice mogu provesti usporednu procjenu sredstava za zaštitu bilja koja sadržavaju metalaksil bez prethodnog zahtjeva za odobrenje ili produljenje od male važnosti jer se takva odluka država članica može pobijati pred nacionalnim sudovima ako mijenja pravnu situaciju žalitelja. Osim toga, u slučaju da je usporedna procjena negativna za jedno ili više sredstava i da zato može ugroziti žaliteljeve interese, država članica povlači odobrenje koje je za njih izdano. To povlačenje je pak u obliku akta koji se također može osporavati.

2. Analiza

a) Uvodna napomena o tumačenju članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a

37. U svojoj žalbi IQV navodi da do kvalifikacije metalaksila kao „kandidata za zamjenu” i, slijedom toga, primjene sustava uspostavljenog Uredbom br. 1107/2009 dolazi „trenutačno i izravno”, bez potrebe za provedbenim mjerama ( 11 ).

38. Problem tumačenja koje je podneseno Sudu sastoji se dakle od određivanja je li činjenica primjene posebnih pravila predviđenih Uredbom br. 1107/2009 na metalaksil samo „učinak” sporne uredbe, koji zato ne zahtijeva provedbene mjere stricto sensu, ili se, naprotiv, akti koje je donijela Komisija ili države članice na temelju posebnih pravila Uredbe br. 1107/2009 trebaju smatrati mjerama za provedbu sporne uredbe s obzirom na to da ta pravila proizvode svoje konkretne učinke u odnosu na žalitelja samo putem tih akata.

39. S više teorijskog stajališta, pitanje je odnosi li se glagol „podrazumijevati”, upotrijebljen u članku 263. posljednjem dijelu rečenice četvrtog stavka UFEU‑a, samo na provedbene mjere donesene na neposrednom temelju regulatornog akta „B” ili se njegov doseg može proširiti na akte koji su doneseni na temelju ranije uredbe „A”, ali zbog donošenja uredbe „B” neophodne za njezinu primjenu, to jest u neizravnom stupnjevitom lancu ili, na neki način, posljedično.

40. Više ne treba podsjećati da je članak 263. četvrti stavak UFEU‑a izmijenjen Ugovorom iz Lisabona tako što je uveden treći izravni način pristupa ocjeni zakonitosti. Sada „svaka fizička ili pravna osoba može […] pokrenuti postupke protiv akta koji je upućen toj osobi ili koji se izravno i osobno odnosi na nju te protiv regulatornog akta koji se izravno odnosi na nju, a ne podrazumijeva provedbene mjere” ( 12 ).

41. Iako je Sud priznao da je treći dio članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a „ublažio pretpostavke dopuštenosti tužbi za poništenje koje podnose fizičke i pravne osobe” ( 13 ), i dalje ga tumači usko.

42. Prije svega, pojam „regulatorni akt” tumačio je u smislu da je „izmjena prava na tužbu fizičkih i pravnih osoba, predviđenog u četvrtom stavku članka 230. UEZ‑a, imala za cilj omogućiti tim osobama podnošenje tužbe za poništenje, u blažim uvjetima, protiv općih akata osim onih zakonodavnih” ( 14 ).

43. Nadalje, što se tiče pretpostavke u vezi s nepostojanjem provedbenih mjera, opći okvir za analizu određen je u predmetu povodom kojeg je donesena presuda od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852): – kao prvo, Sud je smatrao da se, u slučaju kada regulatorni akt podrazumijeva provedbene mjere, „sudski nadzor poštovanja pravnog poretka Unije osigurava neovisno o tome proistječu li navedene mjere iz Unije ili iz država članica” ( 15 ). U prvom slučaju naime pojedinac će moći pobijati provedbene mjere izravno pred sudom Unije te se u prilog svojoj tužbi pozivati na nezakonitost osnovnog akta na temelju članka 277. UFEU‑a, a u drugom slučaju dovesti u pitanje valjanost osnovnog akta pred nacionalnim sudom koji će putem zahtjeva za prethodnu odluku moći Sudu uputiti pitanje na temelju članka 267. UFEU‑a ( 16 ); – kao drugo, Sud ograničava ocjenu postojanja provedbenih mjera na „položaj osobe koja je podnijela pravno sredstvo na temelju zadnjeg dijela rečenice članka 263. stavka 4. UFEU‑a. Slijedom navedenog, pitanje podrazumijeva li akt u pitanju provedbene mjere u odnosu na druge osobe nije relevantno” ( 17 ), i, – kao treće, valja „se ograničiti isključivo na predmet tužbe i, u slučaju kada tužitelj zahtijeva samo djelomično poništenje nekog akta, u obzir se moraju uzeti, ako je to potrebno, samo one provedbene mjere koje taj dio akta eventualno sadrži” ( 18 ).

44. Sud je nastavio sa svojim uskim tumačenjem u presudi od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284), time što je ocijenio da je navodna mehanička narav mjera donesenih na nacionalnoj razini pitanje koje „nije relevantno za utvrđivanje podrazumijevaju li [predmetne] uredbe izvršne mjere u smislu posljednjeg dijela rečenice stavka 4. članka 263. UFEU‑a” ( 19 ). Konkretno, to podrazumijeva da se „uvjet u vezi s nepostojanjem provedbenih mjera razlikuje od uvjeta izravnog utjecaja” ( 20 ).

45. Isključivanjem zakonodavnih akata iz pojma „regulatornog akta” i uključujući bilo koji akt koji je donijela Unija ili država članica na temelju općeg akta prava Unije u pojam „provedbena mjera”, Sud je područje primjene članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a sveo na njegov najosnovniji izraz.

46. Ako pojam „podrazumijevati” usto treba tumačiti u smislu da obuhvaća bilo koji akt donesen slijedom akta Unije, tada bih se morao složiti s onima koji su bez oklijevanja zaključili da tumačenje članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a navedeno u točkama 42. do 44. ovog mišljenja praktično nije ni u čemu promijenilo pristup pojedinca Sudu na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a ( 21 ).

47. Kao što je međutim Sud nedavno još jednom podsjetio kako bi potkrijepio svoju nadležnost u području zajedničke vanjske i sigurnosne politike, s jedne strane, „članak 47. Povelje, kojim se još jednom potvrđuje načelo djelotvorne sudske zaštite, u svojem stavku 1. zahtijeva da svatko čija su prava i slobode zajamčeni pravom Unije povrijeđeni ima pravo na djelotvoran pravni lijek pred sudom, u skladu s uvjetima utvrđenima tim člankom [i, s druge strane,] da je sâmo postojanje djelotvornog sudskog nadzora radi osiguranja poštovanja Unijinih pravnih odredaba svojstveno postojanju pravne države” ( 22 ). U tom pogledu, iz sudske prakse Suda proizlazi da su postupovne nepogodnosti, osobito u vidu troška, trajanja postupka i pravila o zastupanju bitne prilikom ocjene te djelotvorne sudske zaštite, barem u pogledu država članica ( 23 ). Ne mogu zamisliti da bi za Uniju bilo drugačije. Nedvojbeno je međutim da nalaganje pojedincu da primijeni posredni pravni lijek – pod pretpostavkom da postoji – iako se može dopustiti izravni pravni lijek, a da se time ne krše pretpostavke ugovora, dovodi do takvih postupovnih nepogodnosti.

b) Pojam „podrazumijevati”

48. Zaključak moje uvodne napomene navodi me da smatram da se glagol „podrazumijevati” upotrijebljen u članku 263. posljednjem dijelu četvrtog stavka UFEU‑a treba tumačiti tako da se odnosi samo na provedbene mjere koje se nužno moraju donijeti na neposrednom temelju regulatornog akta.

49. Takvo tumačenje izraza „podrazumijevati” odgovara njegovu doslovnom tumačenju, svrsi koju se želi postići izmjenom članka 230. UEZ‑a i načelu pravne sigurnosti.

50. Prije svega, držeći se smisla riječi korištene u francuskoj jezičnoj verziji, primjećujem da glagol „comporter” („podrazumijevati”) znači „inclure en soi” („uključivati u sebi”) ( 24 ). Regulatorni akt koji ne podrazumijeva provedbenu mjeru je dakle akt čija provedba ne zahtijeva ili za koju nije nužan nijedan dodatni akt, to jest riječ je o samodostatnom aktu ( 25 ).

51. To dakle ne znači da je samo utvrđivanje mjere donesene slijedom spornog regulatornog akta dovoljno da bi se odbila tužba podnesena protiv njega. Naprotiv, budući da akt opće primjene koji se može pobijati na temelju članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a mora biti sam po sebi dovoljan da bi se izravno pobijao na tom temelju, uporaba riječi „podrazumijevati” nalaže da utvrđena mjera ima neposrednu uzročnu vezu s pravilom opće primjene ( 26 ). U slučaju da između dva akta ne postoji takva veza, ne može se potvrditi da prvi zahtijeva drugi ili da ga čini nužnim.

52. Kako bi se, u najvećoj mogućoj mjeri, izbjeglo sve nedoumice i teškoće, ta se uzročna veza mora izjednačiti s pravnom osnovom. Suprotno tumačenju pravne veze nužne za primjenu članka 277. UFEU‑a, ne može dakle biti riječ o neizravnom utjecaju pobijanog akta u postupku donošenja utvrđene provedbene mjere ( 27 ). U ovom slučaju, međutim, sporna uredba samo se neizravno primjenjuje na spor koji se pokreće slijedom mjera koje su Komisija i države članice eventualno donijele izravno na temelju Uredbe br. 1107/2009.

53. Nadalje, svrha koja se želi postići dodavanjem trećeg načina pristupa ocjeni zakonitosti u članku 263. četvrtom stavku UFEU‑a potvrđuje to doslovno tumačenje. Kao što je to Sud naime naveo u točki 60. svoje presude od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće (C‑583/11 P, EU:C:2013:625), izmjena prava na tužbu fizičkih i pravnih osoba, predviđenog u četvrtom stavku članka 230. UEZ‑a, imala je za cilj omogućiti tim osobama podnošenje tužbe za poništenje u blažim uvjetima. Doista, „radi jačanja sudske zaštite fizičkih i pravnih osoba u pogledu akata Unije, Ugovor iz Lisabona proširio je pretpostavke za dopuštenost tužbe za poništenje donošenjem članka 263. stavka 4. UFEU‑a u kojem se takvo pravno sredstvo dopušta i protiv regulatornih akata koji se izravno odnose na takvu osobu, a ne podrazumijevaju provedbene mjere” ( 28 ).

54. Međutim, što je doseg pretpostavke u vezi s postojanjem provedbenih mjera širi, to je doseg proširenja uvedenog člankom 263. četvrtim stavkom UFEU‑a uži.

55. Konačno, zbog interesa pravne sigurnosti još je nužnije da se ograniči doseg izraza „podrazumijevati”. Ne treba naime zaboraviti da u skladu s presudom od 9. ožujka 1994., TWD Textilwerke Deggendorf (C‑188/92, EU:C:1994:90), pojedinac, koji je u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a nesumnjivo imao aktivnu procesnu legitimaciju za podnošenje tužbe za poništenje protiv akta Unije, ne može nakon isteka roka za pokretanje postupka predviđenog u članku 263. šestom stavku UFEU‑a pred nacionalnim sudom osporavati valjanost tog akta. Isto se pravilo primjenjuje na prigovor nezakonitosti iz članka 277. UFEU‑a ( 29 ). Sud je međutim nedavno imao priliku potvrditi da proširenje pretpostavki za dopuštenost tužbe za poništenje koje je uvedeno Ugovorom iz Lisabona nije istovremeno dovelo do napuštanja te sudske prakse ( 30 ).

56. Slijedom toga, što je veza između regulatornog akta i provedbene mjere udaljenija, to je pojedincu teže odrediti može li on taj regulatorni akt izravno pobijati pred Općim sudom na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a. Ta neizvjesnost ne predstavlja samo rizik za pojedinca – kojem se može dogoditi da Opći sud proglasi nedopuštenom njegovu tužbu za poništenje protiv regulatornog akta ili da nacionalni sud odbije uputiti zahtjev za prethodnu odluku – nego i nesigurnost unutar pravnog poretka Unije s obzirom na to da se identificiranje provedbene mjere povezane sa spornim regulatornim aktom može razlikovati od jednog do drugog pojedinca ili suda.

57. Zaključno, doslovno i teleološko tumačenje, kao i načelo pravne sigurnosti, navode me da smatram da se glagol „podrazumijevati”, upotrijebljen u članku 263. posljednjem dijelu četvrtog stavka UFEU‑a, treba tumačiti na taj način da se odnosi samo na provedbene mjere koje se nužno moraju donijeti na neposrednom temelju regulatornog akta.

58. Točno je da se izolirano shvaćanje sporne uredbe može činiti umjetnim. Nesumnjivo je naime da se, kad bi popis kandidata za zamjenu bio priložen Uredbi br. 1107/2009, a ne zasebnoj uredbi, vjerojatno ne bi postavilo pitanje postojanja provedbenih mjera s obzirom na to da bi se učinci kvalifikacije metalaksila kao „kandidata za zamjenu” nužno odredili mjerama za provedbu te same uredbe. Navedeno razmatranje međutim, prema mojem mišljenju, ne može utjecati na analizu. Osim u slučajevima zlouporabe ovlasti ili povrede pravila kojima se raspodjeljuju nadležnosti koje bi predmetni akt učinile nevaljanim, izbor pravnog instrumenta u isključivoj je nadležnosti autora akta, a ne Suda.

c) Primjena članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a od strane Općeg suda

59. Opći sud je presudio da je sporna uredba regulatorni akt u smislu članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a. Ta kvalifikacija nije osporavana.

60. Kao što je to Opći sud prikladno utvrdio u točkama 31. i 32. pobijanog rješenja, riječ je, s jedne strane, o aktu opće primjene koji se primjenjuje na objektivno određene situacije i koji proizvodi pravne učinke u pogledu općenito i apstraktno određenih kategorija osoba. S druge strane, sporna uredba treba se smatrati nezakonodavnim aktom s obzirom na to da, prema mjerilima koja je odredio Sud za primjenu članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a, nije donesena redovnim ili posebnim zakonodavnim postupkom.

61. Suprotno tomu, smatram da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točkama 41., 44. i 48. pobijanog rješenja zaključio da: – „učinci [sporne] uredbe u vezi s rokom valjanosti produljenja odobrenja za prethodno odobrenog kandidata za zamjenu, kakav je metalaksil, utjecat će na [IQV] samo posredstvom Komisijine uredbe kojom se produljuje navedeno odobrenje”, slijedom čega je takva uredba provedbena mjera u smislu članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a; – „učinci [sporne] uredbe u vezi s usporednom procjenom rizika za zdravlje i okoliš sredstava za zaštitu bilja koja sadrže metalaksil koju provode države članice u odnosu na alternativo sredstvo ili metodu nekemijskog sprečavanja ili suzbijanja korova, utjecat će na [IQV] samo posredstvom akata nadležnih tijela država članica”, slijedom čega su takvi akti provedbene mjere u smislu članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a; i da, – „učinci [sporne] uredbe u vezi s postupkom uzajamnog priznavanja odobrenja za stavljanje na tržište za sredstva za zaštitu bilja koja sadrže kandidate za zamjenu odnosi se samo na marginu prosudbe koja je državama članica ostavljena za odlučivanje o zahtjevu u tom smislu. Ti će učinci pak, ovisno o slučaju, utjecati na [IQV] samo posredstvom akata nacionalnih tijela koja odlučuju o zahtjevima za uzajamno priznavanje koje je podnio tužitelj”, slijedom čega su takvi akti provedbene mjere u smislu članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a.

62. Naime, suprotno onomu što je odlučio Opći sud, smatram da različiti prethodno navedeni akti nisu mjere za provedbu sporne uredbe u smislu članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a jer nisu doneseni na neposrednom temelju. Naprotiv, kao što Komisija po svemu sudeći sama priznaje, odredba Uredbe br. 1107/2009 bit će pravna osnova za svaki od tih akata ( 31 ).

63. Donošenje sporne uredbe bilo je doduše nužan uvjet za primjenu odredbi Uredbe br. 1107/2009 u vezi s kandidatima za zamjenu. Međutim, jednom kad je aktivna tvar spornom uredbom uvrštena na popis kandidata za zamjenu, posebne odredbe Uredbe br. 1107/2009 koje se odnose na te tvari primjenjuju se automatski. Sporna uredba nije dakle neposredni temelj mjera koje će donijeti Komisija ili države članice.

64. Suprotno tomu, kao što to IQV pravilno navodi, sporna uredba proizvodi svoje posebne učinke per se. Drugim riječima, ona je samodostatna: uvrštenje metalaksila kao kandidata za zamjenu neposredno je i izravno samo na temelju sporne uredbe.

65. Međutim, upravo je to uvrštenje predmet tužbe za poništenje koju je podnio IQV. Budući da zbog toga mjere koje će Komisija ili države članice po potrebi donijeti na osnovi Uredbe br. 1107/2009 u odnosu na metalaksil neće imati nikakav učinak na uvrštenje te tvari na popis kandidata za zamjenu, ne treba ih uzeti u obzir. Kako bi se naime ocijenila dopuštenost tužbe podnesene na temelju članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a, ocjenu postojanja provedbenih mjera treba ograničiti na položaj osobe koja je podnijela pravno sredstvo i pozivati se isključivo na predmet tužbe ( 32 ).

66. Osim toga, ne mogu se složiti s Komisijinim zaključkom prema kojem su akti doneseni na temelju Uredbe br. 1107/2009 provedbene mjere u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a „jer […] daju pristup sudu u skladu s logikom [te] odredbe” ( 33 ).

67. Članak 263. četvrti stavak UFEU‑a izmijenjen je doduše kako bi se izbjeglo da pojedinac bude obvezan povrijediti pravo Unije da bi mogao pristupiti sudu. Međutim, ta zabrinutost i kasnija izmjena Ugovora trebaju se promatrati unutar općeg okvira sustava pravnih lijekova kakav je predvidio Sud i čija dosljednost omogućuje da se osigura cjelovitost sustava nadzora zakonitosti ustanovljenog Ugovorom.

68. Tvrdnja Suda prema kojoj je „Ugovor o FEU‑u u svojim […] člancima 263. i 277., s jedne, te člankom 267., s druge strane, ustanovio cjelovit sustav pravnih lijekova i postupaka kojima je cilj osigurati nadzor zakonitosti akata Unije, povjeravajući ga Sudu Unije” ( 34 ) objašnjava se korektivnom logikom. Sud naime tvrdi da je sustav cjelovit jer su, zahvaljujući prigovoru nezakonitosti i zahtjevu za prethodnu odluku o valjanosti, „[n]a taj […] način fizičke i pravne osobe zaštićene od mogućnosti da se na njih primjenjuju opći akti koje ne mogu pobijati izravno pred Sudom zbog postojanja posebnih uvjeta za dopuštenost tužbe iz članka [263. četvrtog stavka UFEU‑a]” ( 35 ). Posredni mehanizmi nadzora zakonitosti imaju dakle kompenzacijsku funkciju ( 36 ).

69. Smatram da bi proširenje dosega jedne od pretpostavki propisanih člankom 263. četvrtim stavkom UFEU‑a tako da se nadležnost Suda za poništenje isključi u korist posrednog lijeka preokrenulo logiku sustava. Pretpostavke dopuštenosti u članku 263. četvrtom stavku UFEU‑a ne trebaju se naime tumačiti s obzirom na hipotetski kompenzacijski pravni lijek. Suprotno tomu, pretpostavke za kompenzacijske pravne lijekove trebaju se, po potrebi, tumačiti široko s obzirom na to da izravan pristup sudu Unije nije moguć.

70. Čini mi se da je Sud potvrdio takvo razmišljanje u predmetu povodom kojeg je doneseno rješenje od 16. studenoga 2000., Schiocchet/Komisija (C‑289/99 P, EU:C:2000:641). Sud tamo naime potvrđuje da je mogućnost pozivanja na neprimjenjivost uredbe, koja se pruža člankom 277. UFEU‑a, samo razlog u prilog tužbi, a ne predmet te tužbe, i da se, „slijedom toga, dopuštenost samih tužbi treba […] ocijeniti s obzirom na njihove zahtjeve, neovisno o eventualnim prigovorima nezakonitosti koji im se mogu istaknuti u prilog” ( 37 ).

71. Prema tome, budući da se IQV pozvao na prigovor nezakonitosti protiv Uredbe br. 1107/2009, smatram da nije nedosljedno pozvati se na pravila te uredbe u okviru ispitivanja osnovanosti tužbe za poništenje sporne uredbe, ali o njoj ne voditi računa prilikom ocjene dopuštenosti navedene tužbe. Čini mi se dakle da je IQV u ovom slučaju u potpunosti poštovao odnos pravnih lijekova time što je pobijao s jedne strane spornu uredbu, a s druge se strane, u prilog svojoj tužbi, pozivao na prigovor nezakonitosti protiv Uredbe br. 1107/2009 ( 38 ).

72. Taj postupovni odabir osim toga razlikuje ovaj predmet od onog povodom kojeg je donesena presuda od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284).

73. Na prvi pogled, može se činiti da se potonji predmet odnosi na sličan mehanizam, to jest slučaj gdje je podatak koji je ključan za primjenu provedbene uredbe X, na temelju koje će se donijeti provedbene mjere, određen provedbenom uredbom Y.

74. Tužitelji se međutim ne pozivaju na prigovor nezakonitosti, nego traže poništenje dviju uredbi. Provedbene mjere pak koje je Sud utvrdio u točki 40. te presude temelje se isključivo na dvjema predmetnim uredbama: iako se zahtjevi za dozvole temelje na Provedbenoj uredbi Komisije (EU) br. 302/2011 od 28. ožujka 2011. o otvaranju posebne uvozne carinske kvote u odnosu na određene količine šećera za tržišnu godinu 2010./2011. ( 39 ), odluke nacionalnih tijela koje su slijedile te zahtjeve primjenjuju koeficijente utvrđene Provedbenom uredbom Komisije (EU) br. 393/2011 od 19. travnja 2011. o određivanju koeficijenata dodjele za izdavanje uvoznih dozvola za koje su zahtjevi bili podneseni od 1. do 7. travnja 2011. za šećerne proizvode u okviru određenih carinskih kvota te o odgodi podnošenja zahtjeva koji se odnose na takve dozvole ( 40 ).

75. Naime, u točki 40. presude od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284), Sud je presudio da „kad je riječ o provedbenim uredbama br. 302/2011 i 393/2011, one proizvode svoje pravne učinke u odnosu na žalitelje samo putem akata koje donose nacionalna tijela nakon što su podneseni zahtjevi za dozvole na temelju Provedbene uredbe br. 302/2011”. Sud se međutim pobrinuo pojasniti da se „[o]dluk[ama] nacionalnih tijela kojima se dodjeljuju te dozvole […] u odnosu na gospodarske subjekte u pitanju primjenjuju koeficijenti utvrđeni Provedbenom uredbom br. 393/2011”, zbog čega „odluke kojima se potpuno ili djelomično odbijaju te dozvole predstavljaju provedbene mjere u smislu članka 263. podstavka 4. posljednjeg dijela rečenice UFEU‑a”.

76. Nasuprot tome, IQV u ovom predmetu ne traži poništenje uredbe na temelju koje će biti donesene eventualne provedbene mjere.

3. Zaključak o prvom žalbenom razlogu

77. Budući da su provedbene mjere koje je utvrdio Opći sud mjere koje se ne temelje neposredno na spornoj uredbi, nego na Uredbi br. 1107/2009, smatram da treba prihvatiti prvi žalbeni razlog koji je istaknuo IQV. Stoga treba ukinuti pobijanu presudu u dijelu u kojem je Opći sud presudio da sporna uredba podrazumijeva provedbene mjere u smislu članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a.

78. Slijedom toga, drugi i treći žalbeni razlog ispitat ću samo podredno.

B. Treći žalbeni razlog, koji se odnosi na osobni utjecaj na IQV

79. Najprije ću ispitati treći žalbeni razlog. Drugi se žalbeni razlog naime odnosi na pitanje nepostojanja djelotvorne sudske zaštite žalitelja u slučaju da nema pravo na izravnu tužbu pred sudom Unije. Treći se pak žalbeni razlog tiče pretpostavke osobnog utjecaja na žalitelja. Slijedom toga, ako je treći žalbeni razlog osnovan, tužba za poništenje koju je IQV podnio pred Općim sudom još se može prihvatiti, pod uvjetom da se sporna uredba također izravno odnosi na njega.

80. Pitanje je li pravo IQV‑a na djelotvornu sudsku zaštitu ugroženo pobijanim rješenjem postavlja se dakle samo ako je Opći sud na temelju pravilnog tumačenja članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a proglasio tužbu IQV‑a nedopuštenom. Očito je dakle da je logičnije ispitati drugi i treći žalbeni razlog obrnutim redoslijedom ( 41 ).

1. Argumentacija stranaka

81. Svojim trećim žalbenim razlogom žalitelj prigovara Općem sudu da je u točkama 28. i 29. pobijanog rješenja presudio da se sporna uredba ne odnosi osobno na njega.

82. U prilog ovom žalbenom razlogu žalitelj se poziva na okolnost da je bio jedini koji je prijavio metalaksil i da je stoga bio jedini koji je mogao braniti postupak odobrenja te tvari u Uniji. Pravna sredstva prethodno podnesena pred Općim sudom i Sudom također imaju ulogu u individualiziranju žalitelja jer su dovela do poništenja prve negativne odluke Komisije i donošenja direktive o uvrštavanju metalaksila ( 42 ).

83. Prema tome, IQV je bio jedini poduzetnik koji je zagovarao uvrštavanje metalaksila u Uniji prilikom donošenja sporne uredbe i stoga jedini odgovoran za to uvrštenje, zbog čega ta uredba na njega osobno utječe. Ta činjenična okolnost ga, što se tiče metalaksila, razlikuje od bilo koje druge osobe.

84. Žalitelj dodaje da iz uvodne izjave 4. sporne uredbe proizlazi da je ona bila donesena osobito na temelju izvještajâ o procjeni tvari. U jednom od tih izvješća navedeno je da je ona jedini podnositelj prijave za metalaksil.

85. Komisija ističe da je treći žalbeni razlog nedopušten jer žalitelj ne iznosi argumente na temelju kojih se može zaključiti da je Opći sud pogrešno presudio da činjenica da je on bio jedini podnositelj zahtjeva za uvrštenje metalaksila na popis aktivnih tvari navedenih u Uredbi br. 1107/2009 nije dovoljna da ga individualizira u odnosu na spornu uredbu.

86. Žalbeni razlog u svakom je slučaju neosnovan jer, kao što je to navedeno u točki 28. pobijanog rješenja, na žalitelja postoji utjecaj samo u njegovu objektivnom svojstvu uvoznika metalaksila i prodavatelja sredstava koja sadrže tu tvar, na isti način kao što postoji na svaki drugi subjekt koji se stvarno ili potencijalno nalazi u istoj situaciji.

2. Analiza

87. Slažem se s Komisijinim očitovanjima u vezi s dopuštenosti trećeg razloga koji je žalitelj istaknuo u prilog svojoj žalbi.

88. Naime, prema članku 169. Poslovnika Suda, istaknuti razlozi moraju „precizno [navesti] dijelove obrazloženja odluke Općeg suda koji se pobijaju”. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, u žalbi se moraju jasno navesti osporavani dijelovi odluke čije se ukidanje traži kao i pravni argumenti koji posebno podupiru taj zahtjev ( 43 ). Slijedom toga, žalbeni razlog koji ne sadržava nikakvu pravnu argumentaciju kojom bi se dokazalo u čemu je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava i koji je samo zahtjev za preispitivanje tužbe podnesene u prvostupanjskom postupku ne udovoljava tim zahtjevima ( 44 ).

89. U ovom slučaju žalitelj točno navodi točke rješenja koje želi osporiti. Međutim, razvidno je da ne iznosi nikakav pravni argument kojim bi se dokazalo postojanje pogreške koja se tiče prava u točkama 28. i 29. pobijanog rješenja. Naime, IQV samo ponavlja činjenične okolnosti koje bi ga mogle individualizirati, a koje je već istaknuo pred Općim sudom, sam precizirajući odgovarajuće točke tužbe ( 45 ) i pritom ne iznoseći ni najmanju kritiku u pogledu pravnog obrazloženja na kojem se temelji pobijano rješenje.

90. Trećim žalbenim razlogom se tako zapravo želi od Suda ishoditi samo preispitivanje argumenata iznesenih pred Općim sudom i novu ocjenu činjeničnog stanja. Slijedom toga treba ga odbaciti kao očito nedopušten.

C. Drugi žalbeni razlog, koji se odnosi na djelotvornu sudsku zaštitu za IQV

1. Argumentacija stranaka

91. Svojim drugim žalbenim razlogom žalitelj prigovara Općem sudu da je smatrao da mu se odbacivanjem njegove žalbe kao nedopuštene ne uskraćuje pravo na djelotvornu sudsku zaštitu

92. Žalitelj navodi da ne može osporavati nacionalnu provedbenu mjeru, što bi mu omogućilo da dovede u pitanje učinke sporne uredbe. Naime, sve dok nacionalno tijelo ne odluči zamijeniti metalaksil, ta aktivna tvar morat će biti predmet povremenih usporednih procjena. Naime, ako nacionalno tijelo odluči da neće zamijeniti metalaksil nakon tih usporednih procjena, žalitelj tvrdi da neće moći pobijati te „odluke”, i to zbog nepostojanja pravnog interesa da djeluje protiv akta kojim mu se ne nanosi šteta.

93. Žalitelj je stoga obvezan zauzimati se za to da nacionalna tijela donesu negativnu odluku kako bi je mogao pobijati i, u okviru te tužbe, osporiti kvalifikaciju metalaksila kao kandidata za zamjenu.

94. Komisija smatra da je žalbeni razlog nedopušten s obzirom na to da IQV samo ponavlja argumente iznesene pred Općim sudom, a da time u pobijanom rješenju ne određuje nijednu pogrešku koja se tiče prava. Podredno, smatra da je žalbeni razlog neosnovan.

2. Analiza

95. Također sam a priori sklon složiti se s Komisijinim očitovanjima u vezi s dopuštenosti drugog razloga koji je žalitelj istaknuo u prilog svojoj žalbi.

96. Naime, suprotno zahtjevima koji proizlaze iz članka 169. Poslovnika i sudske prakse navedene u točki 88. ovog mišljenja, žalitelj ne navodi točke pobijanog rješenja na koje se odnosi njegov drugi žalbeni razlog.

97. Međutim, lako se može shvatiti da se njegova kritika odnosi na sva razmatranja koja Opći sud posvećuje sudskoj zaštiti tužitelja, odnosno na točke 51. do 59. pobijanog rješenja. Smatra da je zaključak koji Opći sud o tome donosi ono što čini pogrešku koja se tiče prava.

98. Drugi žalbeni razlog može dakle biti dopušten. U toj situaciji moram utvrditi da Opći sud ni u kojem slučaju nije počinio pogrešku koja se tiče prava. Iako je ona naime bila vrlo kritizirana u pravnoj znanosti, s obzirom na to da je „cjelovitost” sustava ponekad prividna, Opći sud je samo primijenio ustaljenu sudsku praksu Suda prema kojoj je Ugovor o FEU‑u, u svojim člancima 263. i 277., s jedne, i u članku 267., s druge strane, ustanovio cjelovit sustav pravnih lijekova i postupaka kojima je cilj osigurati nadzor zakonitosti akata Unije, povjeravajući ga sudu Unije ( 46 ).

99. U tim uvjetima, fizičke i pravne osobe koje zbog pretpostavki dopuštenosti predviđenih člankom 263. četvrtim stavkom UFEU‑a ne mogu izravno pobijati regulatorni akt Unije pred sudom Unije zaštićene su od primjene takvog akta na njih mogućnošću pobijanja provedbenih mjera sadržanih u tom aktu ( 47 ).

100. Naime, „[a]ko je provedba navedenih akata na institucijama Unije, [fizičke ili pravne] osobe mogu protiv provedbenih akata podnijeti izravnu tužbu sudovima Unije pod uvjetima iz članka 263. stavka 4. UFEU‑a te se u prilog osnovanosti te tužbe i na temelju članka 277. UFEU‑a mogu pozvati na nezakonitost općeg akta u pitanju. Ako je ta provedba obveza država članica, one mogu istaknuti nevaljanost općeg akta Unije u pitanju pred nacionalnim sudovima te ih na taj način navesti da, na temelju članka 267. UFEU‑a, u vezi s tim Sudu podnesu zahtjev za prethodnu odluku” ( 48 ).

101. U ovom slučaju međutim, ako Sud odluči da neće slijediti moje tumačenje regulatornog akta „koji ne podrazumijeva provedbene mjere”, Opći sud je pravilno utvrdio da sporna uredba podrazumijeva provedbene mjere u smislu članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a.

102. I uredba br. 1107/2009 i sporna uredba trebale bi, u tom slučaju, podlijegati posrednom nadzoru. Sporna uredba neće doduše u strogom smislu biti pravni temelj provedbenih mjera. Sudska praksa Suda međutim ne zahtijeva takvu strogost prilikom određenja pravne veze koja mora postojati između pobijanog akta i onoga koji je predmet prigovora nezakonitosti kako bi članak 277. UFEU‑a bio primjenjiv ( 49 ). U okviru ispitivanja dopuštenosti prigovora nezakonitosti, postavlja se pitanje je li bilo moguće donijeti pobijani akt a da ne postoji pravilo na koje se odnosi prigovor nezakonitosti ( 50 ).

103. U ovom slučaju međutim treba utvrditi da se eventualne provedbene mjere koje će se donijeti na temelju Uredbe br. 1107/2009 ne mogu propisati ako metalaksil spornom uredbom nije prethodno bio uvršteni na popis kandidata za zamjenu.

104. Osim toga, odbijanje prigovora nezakonitosti protiv sporne uredbe dovelo bi do njezina izuzimanja od svakog sudskog nadzora s obzirom na to da je izravna tužba pred Sudom isključena zbog provedbenih mjera koje „podrazumijeva” ta uredba. Takvo izuzimanje je nedvojbeno protivno Uniji utemeljenoj na vladavini prava koja nastoji institucije Unije podvrgnuti nadzoru usklađenosti njihovih akata, osobito s Ugovorom o FEU‑u i općim načelima prava ( 51 ). Takvo izuzimanje stoga bi predstavljalo prazninu u sustavu pravnih lijekova i postupaka ustanovljenom Ugovorom o FEU‑u kako bi se Sudu povjerilo ispitivanje zakonitosti akata Unije. Navedeni sustav slijedom toga više ne bi bio cjelovit.

3. Zaključak o drugom žalbenom razlogu i dodatne napomene o učinku članka 19. UEU‑a

105. Iz prethodnih razmatranja proizlazi da, ako Sud smatra prvi žalbeni razlog neosnovanim, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 58. pobijanog rješenja presudio da treba odbiti tužiteljev argument prema kojem bi on bio lišen djelotvorne sudske zaštite u slučaju odbijanja njegove tužbe kao nedopuštene. Naime, čak i da IQV zbog pretpostavki za dopuštenost iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a ne može izravno pobijati spornu uredbu pred sudom Unije, može se, kao što je to u bitnom naveo Opći sud u točki 59. navedenog rješenja, pred nadležnim sudovima posredno pozvati na nevaljanost te uredbe

106. Taj se zaključak ne može dovesti u pitanje argumentom prema kojem tužitelj neće moći osporavati usporednu procjenu koju provode države članice prije nego što nacionalna tijela odluče produljiti odobrenje za sredstvo za zaštitu bilja koje sadržava metalaksil s obzirom na to da takva odluka ne mijenja pravni položaj tužitelja i slijedom čega je španjolski sudovi ne priznaju kao akt koji se može pobijati.

107. Kao što je naime presudio Opći sud, u bitnom, u točki 57. pobijanog rješenja, člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU‑a državama članicama nalaže se da osiguravaju pravne lijekove dostatne za osiguranje djelotvorne sudske zaštite u područjima obuhvaćenima pravom Unije.

108. Osim toga, sudska praksa Tribunala Supremo (Vrhovni sud, Španjolska) i Tribunala Constitucional (Ustavni sud, Španjolska) u vezi sa zahtjevom za postojanje pravnog interesa na koju se IQV pozvao u prilog svojoj žalbi ne mijenja doseg članka 263. UFEU‑a.

109. Naime, s obzirom na to da se člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU‑a državama članicama nalaže obveza u pogledu rezultata, „nacionalni sudovi su dužni tumačiti pretpostavke za dopuštenost i postupovna pravila primjenjiva na sudske postupke koji su pred njima pokrenuti, kao što je zahtjev za postojanje pravnog interesa, u najvećoj mogućoj mjeri, tako da se ta pravila mogu primijeniti na način koji doprinosi ostvarenju cilja navedenog u članku 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima da se zajamči djelotvorna sudska zaštita prava pojedinaca koja proizlaze iz prava Unije” ( 52 ).

110. Osim toga, ako takvo tumačenje nije moguće, tada treba utvrditi da „iz opće strukture odnosnog nacionalnog pravnog poretka [proizlazi] da ne postoji nijedan pravni lijek koji osigurava, makar posredno, poštovanje prava pojedinaca koja proizlaze iz prava Unije” ( 53 ). U tim okolnostima na odnosnoj je državi članici da pred nacionalnim sudovima, u vidu očuvanja prava Unije, stvori nove pravne lijekove ( 54 ).

111. Doduše, rješenja navedena u dvjema prethodnim točkama ponešto su paradoksalna s obzirom na strogost kojom Sud tumači pretpostavke za dopuštenosti tužbe za poništenje ( 55 ). Međutim, u skladu su s logikom članka 19. UEU‑a i jedina koja mogu jamčiti da nema praznine u sudskoj zaštiti građana Unije.

112. Zaključno, s obzirom na prethodna razmatranja, smatram da drugi žalbeni razlog koji je žalitelj istaknuo u prilog svojoj žalbi treba odbiti kao neosnovan.

VII. Dopuštenost pravnog lijeka žalitelja i vraćanje predmeta Općem sudu

113. Nakon provođenja ove analize razloga koje je žalitelj istaknuo u prilog svojoj žalbi, smatram da treba prihvatiti prvi žalbeni razlog. Stoga treba ukinuti pobijanu presudu u dijelu u kojem je Opći sud presudio da sporna uredba podrazumijeva provedbene mjere u smislu članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a.

114. U skladu s člankom 61. stavkom 1. Statuta Suda Europske unije, Sud može u slučaju ukidanja odluke Općeg suda ili konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta ili vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu.

115. U ovom slučaju, budući da je Opći sud odbio tužbu u stadiju ispitivanja dopuštenosti, Sud ne može sam odlučiti o meritumu tužbe. S druge strane, on raspolaže nužnim elementima za konačno odlučivanje o prigovoru nedopuštenosti koji je Komisija istaknula tijekom prvostupanjskog postupka. Naime, i IQV i Komisija izrazili su svoja mišljenja o izravnom utjecaju sporne uredbe na IQV. Budući da je pak regulatorna priroda sporne uredbe utvrđena i nije osporena, riječ je o jedinoj pretpostavki propisanoj člankom 263. posljednjim dijelom rečenice četvrtog stavka UFEU‑a koja još nije ispitana.

116. Žalitelj navodi da se sporna uredba izravno odnosi na njega. Posebno podsjeća, s jedne strane, da sporna uredba kvalificira aktivnu tvar metalaksil kao aktivnu tvar koja je kandidat za zamjenu, čime izravno podliježe materijalnim odredbama Uredbe br. 1107/2009. Metalaksil time podliježe strožim pretpostavkama od onih koje se primjenjuju na aktivne tvari koje nisu kandidati za zamjenu. S druge strane, ta posljedica izravno proizlazi iz sporne uredbe i Komisiji, u budućim postupcima produljenja odobrenja za metalaksil, ili nacionalnim tijelima, u postupcima produljenja nacionalnih odobrenja za sredstva za zaštitu bilja koje sadržava metalaksil ili kod zahtjeva za uzajamno priznavanje, ne priznaje nikakvu marginu prosudbe u pogledu kvalifikacije metalaksila kao „kandidata za zamjenu”.

117. Suprotno tomu, Komisija smatra da izravan utjecaj sporne uredbe na žalitelja postoji samo ako ona stvara učinke na njegovu pravnu situaciju. Međutim, žalitelj ne pojašnjava učinke koje kvalifikacija metalaksila kao „kandidata za zamjenu” ima na njegov pravni položaj. On to ne može učiniti jer posljedice na koje se žalitelj poziva ne proizlaze izravno iz uvrštavanja metalaksila na predmetni propis, nego iz eventualnih kasnijih odluka Komisije ili država članica čije donošenje podrazumijeva široku diskrecijsku ovlast.

118. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, akt Unije izravno se odnosi na fizičku ili pravnu osobu ako proizvodi „izravno učinke na pravni položaj pojedinca i ne ostavlja nikakve diskrecijske ovlasti svojim adresatima koji su zaduženi za provedbu tog akta, s obzirom na to da je ta provedba u potpunosti automatska i proizlazi isključivo iz propisa [Unije] bez primjene drugih posrednih pravila” ( 56 ).

119. U ovom slučaju, suprotno onomu što navodi Komisija, sporna uredba proizvodi izravan učinak na pravni položaj tužitelja a da institucija Unije ili nacionalno tijelo države članice ne moraju intervenirati. Naime, zbog same činjenice da je metalaksil spornom uredbom uvršten na popis kandidata za zamjenu, izmijenjeno je pravno uređenje te tvari.

120. Iako Komisija i države članice raspolažu određenom marginom prosudbe u okviru zahtjeva za produljenje odobrenja za aktivnu tvar ili produljenja odobrenja za sredstva za zaštitu bilja i prilikom usporedne procjene predviđene u članku 50. Uredbe br. 1107/2009, one s druge strane nemaju nikakvu diskrecijsku ovlast u pogledu kvalifikacije metalaksila kao „kandidata za zamjenu” ni, prema tome, u pogledu primjenjivog uređenja. Margina prosudbe Komisije ili država članica primjenjivat će se samo u okviru primjene Uredbe br. 1107/2009. To međutim nije uredba čije poništenje žalitelj traži.

121. Slijedom toga, smatram da je žalitelju dopušteno podnijeti tužbu za poništenje protiv sporne uredbe na temelju članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a s obzirom na to da je riječ o regulatornom aktu koji se na njega izravno odnosi, a ne podrazumijeva provedbene mjere u smislu te odredbe.

VIII. Zaključak

122. Očito je nesporno da pravnom subjektu poput IQV‑a nije dopušteno pokrenuti postupke protiv Uredbe br. 1107/2009. Naime, nije moguće ispuniti dvije od tri pretpostavke članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a. S jedne strane, iako je regulatorne prirode u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a, ta uredba nužno podrazumijeva provedbene mjere. S druge strane, ona ne mijenja pravni položaj predmetnih osoba a da Komisija ili države članice ne izvršavaju diskrecijsku ovlast.

123. Čini mi se da je žalitelj stoga u potpunosti poštovao dijalektički odnos pravnih lijekova koji je uspostavio Ugovor i koji Sud dosljedno slijedi. Podnosi tužbu za poništenje protiv uredbe koja u odnosu na njega dovodi do primjene sustava koji mu nanosi štetu te se, u okviru te izravne tužbe, poziva na nezakonitost uredbe koja uspostavlja taj sustav iznimki na temelju članka 277. UFEU‑a. Ta dinamika između pravnih lijekova jamči, s jedne strane, djelotvornu sudsku zaštitu tužitelja, ali također, s druge strane, sigurnost pravnog poretka Unije. Naime pruža ujednačeno rješenje problema zakonitosti putem jedinstvenog postupka, što je brže i jeftinije od niza hipotetskih i budućih zahtjeva za prethodnu odluku.

124. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem da Sud odluči na sljedeći način: – Primarno: 1) Ukida se rješenje Općeg suda Europske unije od 16. veljače 2016., Industrias Químicas del Vallés/Komisija (T‑296/15, neobjavljeno, EU:T:2016:79). 2) Tužba za poništenje društva Industrias Químicas del Vallés SA protiv Provedbene uredbe Komisije (EU) 2015/408 od 11. ožujka 2015. o provedbi članka 80. stavka 7. Uredbe (EZ) br. 1107/2009 Europskog parlamenta i Vijeća o stavljanju na tržište sredstava za zaštitu bilja i izradi popisa kandidata za zamjenu je dopuštena. 3) Predmet se vraća Općem sudu Europske unije na odlučivanje o meritumu. 4) O troškovima će se odlučiti naknadno. – Podredno, ako bi Sud prvi žalbeni razlog smatrao neosnovanim: 1) Žalba se odbija. 2) Industrias Químicas del Vallés SA snosi troškove.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) SL 2015., L 67, str. 18.

( 3 ) Vidjeti također žalbu protiv rješenja Općeg suda Europske unije od 27. travnja 2016., European Union Copper Task Force/Komisija (T‑310/15, neobjavljeno, EU:T:2016:265) (predmet C‑384/16 P, European Union Copper Task Force/Komisija) i moje mišljenje u tom predmetu izneseno istog dana.

( 4 ) SL 1991., L 230, str. 1.

( 5 ) SL 2010., L 104, str. 57.

( 6 ) SL 2009., L 309, str. 1.

( 7 ) SL 2011., L 153, str. 1.

( 8 ) SL 2003., L 113, str. 8.

( 9 ) Presuda od 18. srpnja 2007., Industrias Químicas del Vallés/Komisija (C‑326/05 P, EU:C:2007:443)

( 10 ) Vidjeti točku 12. Komisijina odgovora na žalbu.

( 11 ) Vidjeti točku 33. žalbe.

( 12 ) Članak 263. četvrti stavak UFEU‑a. Moje isticanje

( 13 ) Presuda od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 57.)

( 14 ) Presuda od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 60.; moje isticanje). Kao što sam već imao priliku navesti, to tumačenje dovodi do paradoksa da bi predmet povodom kojeg je donesena presuda od 25. srpnja 2002., Unión de Pequeños Agricultores/Vijeće (C‑50/00 P, EU:C:2002:462), ponovno završio utvrđenjem nedopuštenosti, iako je upravo taj predmet doveo do izmjene članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a (vidjeti točku 58. mojeg mišljenja u predmetu Stichting Woonpunt i dr./Komisija (C‑132/12 P, EU:C:2013:335)).

( 15 ) Presuda od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, t. 28.)

( 16 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2013.Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, t. 29.).

( 17 ) Presuda od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, t. 30.)

( 18 ) Presuda od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, t. 31.)

( 19 ) Točka 42. Vidjeti također presude od 10. prosinca 2015., Canon Europa/Komisija (C‑552/14 P, neobjavljena, EU:C:2015:804, t. 47.), i od 10. prosinca 2015., Kyocera Mita Europe/Komisija (C‑553/14 P, neobjavljena, EU:C:2015:805, t. 46.).

( 20 ) Rješenje od 14. srpnja 2015., Forgital Italy/Vijeće (C‑84/14 P, neobjavljeno, EU:C:2015:517, t. 43.)

( 21 ) Vidjeti u tom smislu Mastroianni, R., i Pezza, A., „Striking the Right Balance: Limits on the Right to Bring an Action under Article 263(4) of the Treaty on the Functioning of the European Union”, American University International Law Review, 2015., (30:4), str. 443. do 795., osobito str. 793. Navedeni autori idu tako daleko da pišu da je tumačenje pojma „provedbena mjera”, koje je u smislu članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a prihvatio Sud, pristup pojedinca sudovima Unije učinilo „praktično nemogućim” („makes it pratically impossible for private applicants […] to bring a case before EU Courts”).

( 22 ) Presuda od 28. ožujka 2017., Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, t. 73.)

( 23 ) Sud je tako odlučio da „odredbe Okvirnog sporazuma [o radu na određeno vrijeme, sklopljenog 18. ožujka 1999., priloženog Direktivi Vijeća 1999/70 od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP], u vezi s načelom djelotvornosti, treba tumačiti na način da im se protive nacionalna postupovna pravila koja obvezuju radnika zaposlenog na određeno vrijeme na pokretanje novog postupka radi određivanja prikladne sankcije u slučaju kada sud utvrdi postojanje zlouporabe uzastopnih ugovora na određeno vrijeme, s obzirom na to da to neophodno stvara radniku postupovne nepogodnosti, osobito u vidu troška, trajanja postupka i pravila o zastupanju, koje pretjerano otežavaju korištenje prava koja su priznata pravnim poretkom Unije” (presuda od 14. rujna 2016., Martínez Andrés i Castrejana López (C‑184/15 i C‑197/15, EU:C:2016:680, t. 64.; moje isticanje). Iako Sud ispituje problem s obzirom na načelo djelotvornosti, u točki 59. te presude podsjeća da se zahtjevima ekvivalentnosti i djelotvornosti „izražava opća obveza država članica da osiguraju sudsku zaštitu prava koja pravni subjekti ostvaruju na temelju prava Unije” (moje isticanje).

( 24 ) Vidjeti Dixel Dictionnaire – Le Robert, izdanje 2011.

( 25 ) U pogledu članka III‑365. stavka 4. Ugovora o Ustavu za Europu, identičnog članku 263. četvrtom stavku UFEU‑a, vidjeti, u tom smislu, Coutron, L., La contestation incidente des actes de l’Union européenne, Bruylant, 2007., str. 488. Vidjeti također Blumann, Cl., „L’amélioration de la protection juridictionnelle effective des personnes physiques et morales résultant du traité de Lisbonne”, L’homme et le droit. En hommage au professeur Jean‑François Flauss, Éditions Pedone, 2014., str. 77. do 100., osobito str. 98. Druge jezične verzije Ugovora bolje odražavaju tu ideju. U verziji na engleskom jeziku tako se koristi riječ „entail” koja je sinonim glagolima „necessitate” (iziskivati), „make necessary” (učiniti nužnim), „require” (tražiti), „need” (trebati) ili „demand” (zahtijevati) (vidjeti Oxford Thesaurus of English, 2. izd., Oxford University Press, 2004.). Vidjeti također verziju na poljskom jeziku „nie wymagają środków wykonawczych” ili verziju na portugalskom jeziku „que não necessitam de medidas de execução” (moje isticanje).

( 26 ) Vidjeti u tom smislu Rhimes, M., „The EU Courts Stand Their Ground: Why Are the Standing Rules for Direct Actions Still So Restrictive?”, European Journal of Legal Studies, 2016., sv. 9., br. 1, str. 103. do 172., osobito str. 124.

( 27 ) Od presude od 13. srpnja 1966., Italija/Vijeće i Komisija (32/65, EU:C:1966:42), Sud je presuđivao da je pravilo opće primjene čija se nezakonitost ističe na temelju članka 277. UFEU‑a trebalo biti primjenjivo „izravno ili neizravno na slučaj koji je predmet tužbe” (Rec. str. 594.; moje isticanje). Opći sud nastavlja primjenjivati to pravilo (vidjeti, osobito, presudu od 12. lipnja 2015., Plantavis i NEM/Komisija i EFSA (T‑334/12, EU:T:2015:376, t. 51.)).

( 28 ) Presuda od 14. ožujka 2017., A i dr. (C‑158/14, EU:C:2017:202, t. 68.)

( 29 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 6. ožujka 1979., Simmenthal/Komisija (92/78, EU:C:1979:53, t. 39.).

( 30 ) Presuda od 14. ožujka 2017., A i dr. (C‑158/14, EU:C:2017:202, t. 69.)

( 31 ) „Žalitelj samo navodi da ti akti nisu akti za provedbu sporne uredbe nego Uredbe br. 1107/2009 (t. 34., 42. i 45. žalbe). Iako je točno da pravna osnova predmetnih akata nije pobijana uredba nego Uredba br. 1107/2009, činjenica je ipak da su ti akti, jedini iz kojih proizlaze učinci na koje se žalitelj pozivao u prvostupanjskom postupku, provedbene mjere u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a jer mu daju pristup sudu u skladu s logikom te odredbe (točka 12. Komisijina odgovora na žalbu; moje isticanje).

( 32 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, t. 30. i 31.).

( 33 ) Točka 12. Komisijina odgovora na žalbu.

( 34 ) Presuda od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 92.). Ta se tvrdnja prvi put pojavljuje u točki 23. presude od 23. travnja 1986., Les Verts/Parlament (294/83, EU:C:1986:166). Od tada je ponovljena u više navrata. Vidjeti osobito presude od 25. srpnja 2002., Unión de Pequeños Agricultores/Vijeće (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, t. 40.); od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, t. 57.); od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, t. 45.), ili od 28. ožujka 2017., Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, t. 66.).

( 35 ) Presuda od 23. travnja 1986., Les Verts/Parlament (294/83, EU:C:1986:166, t. 23.). Moje isticanje

( 36 ) Vidjeti u tom smislu Berrod, F., La systématique des voies de droit communautaires, Dalloz, Pariz, 2003., br. 294 za zahtjev za prethodnu odluku i br. 834 za prigovor nezakonitosti, kao i Coutron, L., La contestation incidente des actes de l’Union européenne, Bruylant, Bruxelles, 2007., str. 129. i 213.

( 37 ) Točka 25., moje isticanje

( 38 ) Vidjeti točku 13. pobijanog rješenja.

( 39 ) SL 2011., L 81, str. 8.

( 40 ) SL 2011., L 104, str. 39.

( 41 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, t. 18.).

( 42 ) Vidjeti presudu Suda od 18. srpnja 2007., Industrias Químicas del Vallés/Komisija (C‑326/05 P, EU:C:2007:443), i presudu Općeg suda od 28. lipnja 2005., Industrias Químicas del Vallés/Komisija (T‑158/03, EU:T:2005:253).

( 43 ) Vidjeti u tom smislu presude od 13. rujna 2007., Il Ponte Finanziaria/OHIM (C‑234/06 P, EU:C:2007:514, t. 44.), i od 5. ožujka 2015., Ezz i dr./Vijeće (C‑220/14 P, EU:C:2015:147, t. 111.).

( 44 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 13. rujna 2007., Il Ponte Finanziaria/OHIM (C‑234/06 P, EU:C:2007:514, t. 45. i 46.).

( 45 ) Vidjeti točku 56. i 59. žalbe IQV‑a.

( 46 ) Vidjeti u tom smislu točku 68. ovog mišljenja i sudsku praksu navedenu u bilješci 34. Među brojnim komentarima vidjeti, osobito, Meij, A., „Standing in direct actions in the EU courts after Lisbon” u De Rome à Lisbonne: les juridictions de l’Union européenne à la croisée des chemins – Mélanges en l’honneur de Paolo Mengozzi, Bruxelles, Bruylant, 2013., str. 301. do 312.; Turmo, A., „Nouveau refus d’élargir l’accès des particuliers au recours en annulation contre les actes de l’Union européenne”, R. A.E, 2013., str. 825. do 835.; Waelbroeck, D., i Bombois, Th., „Des requérants ‚privilégiés’ et des autres... À propos de l’arrêt Inuit et de l’exigence de protection juridictionnelle effective des particuliers en droit européen”, Cahiers de droit européen, 2014/1, str. 21. do 76.; Van Malleghem, P.-A., i Baeten, N., „Before the Law Stands a Gatekeeper – Or, What Is a ‚Regulatory Act’ in Article 263(4) TFEU? Inuit Tapiriit Kanatami”, Common Market Law Review, 2014., sv. 51., str. 1187. do 1216

( 47 ) Vidjeti u tom smislu presude od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, t. 28.) i od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, t. 30.).

( 48 ) Presuda od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 93.). Vidjeti također presude od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, t. 29.), i od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, t. 31.).

( 49 ) Za primjer gdje je Sud prihvatio ispitati prigovor nezakonitosti protiv akta koji nije bio pravna osnova pobijanog akta, vidjeti presudu od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408).

( 50 ) Vidjeti, u tom smislu, Barav, A., „The Exception of Illegality in Community Law: a Critical Analysis”, Common Market Law Review, 1974., str. 366. do 386., osobito str. 374.

( 51 ) Vidjeti osobito u tom smislu presudu od 29. lipnja 2010., E i F (C‑550/09, EU:C:2010:382, t. 44.).

( 52 ) Rješenje od 14. srpnja 2015., Forgital Italy/Vijeće (C‑84/14 P, neobjavljeno, EU:C:2015:517, t. 66.)

( 53 ) Presuda od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 104.)

( 54 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, točka 103. u vezi s točkom 104.).

( 55 ) Vidjeti, u tom smislu, Arnull, A., „Arrêt ‚Inuit’: la recevabilité des recours en annulation introduits par des particuliers contre des actes réglementaires”, Journal de droit européen, 2014., str. 14. do 16., osobito str. 15. Autor govori o „paradoksu” s obzirom na to da „Sud nacionalnim sudovima nameće zahtjeve koje sam nije spreman ispuniti”.

( 56 ) Presuda od 13. ožujka 2008., Komisija/Infront WM (C‑125/06 P, EU:C:2008:159, t. 47.). Iako je Sud razvio to tumačenje u vezi s člankom 263. drugim dijelom rečenice četvrtog stavka UFEU‑a, ne vidim razlog zašto se ono također ne bi primijenilo na treći dio rečenice. Vidjeti u tom pogledu točku 66. i bilješku 21. mojeg mišljenja u predmetu Stichting Woonpunt i dr./Komisija (C‑132/12 P, EU:C:2013:335).