MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MICHALA BOBEKA

od 5. srpnja 2017. ( 1 )

Predmet C‑224/16

Asociacia na balgarskite predpijatija sa meždunarodni prevozi i patištata (AEBTRI)

protiv

Načalnik na Mitnica Burgas

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Varhoven administrativen sad (Vrhovni upravni sud, Bugarska))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Carinska unija – Vanjski provoz –Konvencija TIR – Prijevoz koji je izvršen uz primjenu karneta TIR – Postupak TIR nije okončan – Odgovornost jamstvene udruge – Solidarna odgovornost – Obveza nadležnih tijela da zahtijevaju plaćanje, kad je to moguće, od osobe ili osoba koje su neposredno odgovorne prije nego što ulože zahtjev protiv jamstvene udruge – Članci 203. i 213. Carinskog zakonika – Određivanje dužnika carinskog duga – Osobe koje su stekle ili primile u posjed robu i koje su znale ili su opravdano trebale znati da se radi o robi izuzetoj ispod carinskog nadzora”

I. Uvod

1. Tursko društvo koje je prevozilo robu u Rumunjsku na tursko‑bugarskoj granici predočilo je karnet TIR ulaznoj carinarnici. Iako se čini da je sama roba isporučena u Rumunjsku, postupak TIR nije pravilno okončan u odredišnoj carinarnici u Rumunjskoj. Time je nastao carinski dug. Nastojeći naplatiti dugovane iznose, bugarska tijela plaćanje su prvo zatražila od nositelja karneta TIR. Nisu u tome uspjela. Sada plaćanje zahtijevaju od jamstvene udruge, u okviru režima TIR.

2. Jamstvena udruga osporila je odluku o naplati duga koju su donijela bugarska tijela. U tom kontekstu, Varhoven administrativen sad (Vrhovni upravni sud, Bugarska) želi utvrditi jesu li nadležna nacionalna tijela ispunila obvezu, predviđenu Konvencijom TIR ( 2 ), da plaćanje dugovanih iznosa prvo zahtijevaju od osoba koje su neposredno odgovorne prije nego što podnesu zahtjev jamstvenoj udruzi. Sud koji je uputio zahtjev osobito želi doznati koje je mjere potrebno poduzeti da bi se plaćanje moglo zahtijevati i na koji je način moguće odrediti osobe koje su neposredno odgovorne za carinski dug.

3. Osim ta dva konkretna pitanja, ovaj predmet otvara i općenitija pitanja u vezi odnosa između pravila Konvencije TIR i odredbi Carinskog zakonika Zajednice (u daljnjem tekstu: Carinski zakonik) ( 3 ) te naravi odgovornosti jamstvene udruge prema Konvenciji TIR.

II. Pravni okvir

1. Konvencija TIR

4. „Nositelj” karneta TIR u članku 1. točki (o) Konvencije TIR definiran je kao „osoba kojoj je karnet TIR izdan u skladu s odgovarajućim odredbama Konvencije i u čiju je korist sastavljena carinska deklaracija u obliku karneta TIR kojim se izražava namjera stavljanja robe u postupak TIR u otpremnoj carinarnici. Ta je osoba odgovorna za podnošenje cestovnoga vozila, skupine vozila ili kontejnera zajedno s teretom i odgovarajućim karnetom TIR polaznoj carinarnici, usputnoj carinarnici i odredišnoj carinarnici, kao i za pravovremeno ispunjavanje ostalih odgovarajućih odredbi Konvencije”.

5. U skladu s člankom 1. točkom (q) Konvencije TIR, „jamstvena udruga”„je udruga koja uz odobrenje carinskih tijela ugovorne strane vrši ulogu jamca osobama koje koriste postupak TIR”.

6. U članku 8. Konvencije TIR navedeno je sljedeće: „1. Jamstvene udruge obvezuju se plaćati uvozne i izvozne carine i poreze, zajedno sa svim zateznim kamatama, u skladu s carinskim zakonima i propisima zemlje u kojoj je uočena nepravilnost u vezi s postupkom TIR. Ta je organizacija […] [solidarno] s osobama koje moraju podmiriti navedene iznose odgovorna za plaćanje tih iznosa. 2. U slučaju kad zakoni i propisi ugovorne strane ne predviđaju plaćanje uvoznih ili izvoznih carina i poreza kako je predviđeno stavkom 1., jamstvena se udruga obvezuje pod jednakim uvjetima platiti iznos u visini uvoznih i izvoznih carina i poreza i svih zateznih kamata. […] 7. Kad iznosi iz stavaka 1. i 2. dospiju na plaćanje, nadležna tijela, kad je to moguće, zahtijevaju plaćanje od osobe ili osoba koje su neposredno odgovorne prije nego što ulože zahtjev protiv jamstvene udruge.”

7. U članku 11. Konvencije TIR predviđeno je: „1. Kad postupak TIR nije okončan, nadležna tijela nemaju pravo zahtijevati plaćanje iznosa iz članka 8. stavaka 1. i 2., od jamstvene udruge, osim ako [su] u roku jedne godine od datuma prihvaćanja karneta TIR […] obavijestila udrugu u pisanom obliku o neokončanju postupka. Ista se odredba primjenjuje i ako je potvrda o završetku postupka TIR pribavljena zloporabom ili prijevarom, s tim da je tada rok za obavijest dvije godine. 2. Zahtjev za plaćanje iznosa iz članka 8. stavaka 1. i 2. podnosi se jamstvenoj udruzi najranije tri mjeseca od datuma kad je udruga obaviještena da postupak nije okončan ili da je potvrda o završetku postupka TIR pribavljena zloporabom ili prijevarom, a najkasnije ne više od dvije godine od toga datuma. Međutim, u slučajevima koji u roku od dvije godine postanu predmet sudskoga postupka, svaki zahtjev za plaćanje podnosi se u roku godine dana od datuma kad je sudska odluka postala izvršna. 3. Jamstvena udruga ima rok od tri mjeseca od datuma podnošenja zahtjeva za plaćanje da podmiri zahtijevane iznose. Ako se u roku dvij[e] godin[e] […] od datuma podnošenja zahtjeva za plaćanje […] utvrdi da nije došlo do nepravilnosti u vezi s predmetnim postupkom prijevoza i carinska tijela se s tim slože, plaćeni se iznosi vraćaju jamstvenoj udruzi.”

2. Carinski zakonik

8. U skladu s člankom 203. Carinskog zakonika: „1. Uvozni carinski dug nastaje: – nezakonitim izuzimanjem ispod carinskog nadzora robe koja podliježe plaćanju uvoznih carina. 2. Carinski dug nastaje u trenutku izuzimanja robe ispod carinskog nadzora. 3. Dužnici su: – osoba koja je izuzela robu ispod carinskog nadzora, – sve osobe koje su sudjelovale kod izuzimanja robe i koje su znale ili su opravdano trebale znati da se radi o izuzimanju robe ispod carinskog nadzora, – sve osobe koje su stekle ili primile u posjed takvu robu i koje su u trenutku stjecanja odnosno primitka znale ili su opravdano trebale znati da se radi o robi izuzetoj ispod carinskog nadzora, te – ako je primjereno, osoba koja se mora pridržavati obveza koje proizlaze iz privremenog smještaja robe ili uporabe carinskog postupka u koji je roba stavljena.”

9. U skladu s člankom 213. Carinskog zakonika, „[a]ko je više osoba odgovorno za plaćanje jednog carinskog duga, za plaćanje su odgovorne solidarno.”

3. Provedbena uredba

10. Uredbom Komisije (EEZ) br. 2454/93 ( 4 ) utvrđene su odredbe za provedbu Carinskog zakonika. Ona u odjeljku 2. poglavlja 9., pod glavom II. dijela II. (članci 454. do 457.b), sadrži posebna pravila o postupku TIR ( 5 ).

11. U skladu s člankom 455. Provedbene uredbe: „1. Carinska tijela države članice odredišta ili izlaska vraćaju odgovarajući dio Kupona br. 2. karneta TIR carinskim tijelima države članice ulaska ili polaska bez odlaganja, a najkasnije u roku od jednog mjeseca od datuma okončanja postupka TIR. 2. Ako se odgovarajući dio Kupona br. 2. karneta TIR ne vrati carinskim tijelima države članice ulaska ili polaska u roku od dva mjeseca od datuma prihvaćanja karneta TIR, ta carinska tijela obavješćuju predmetnu jamstvenu udrugu, ne dovodeći u pitanje obavijesti koje treba dostaviti u skladu s člankom 11. stavkom 1. Konvencije TIR. Ona također obavješćuju posjednika karneta TIR te pozivaju njega i predmetnu jamstvenu udrugu da dostave dokaz o okončanju postupka TIR. […]”

12. U članku 455.a Provedbene uredbe predviđeno je: „1. Ako u roku od četiri mjeseca od datuma prihvaćanja karneta TIR carinska tijela države članice ulaska ili polaska ne prime dokaz o završetku postupka TIR, ona odmah pokreću istragu kako bi dobila podatke potrebne za okončanje postupka TIR ili, kada to nije moguće, kako bi ustanovila je li nastao carinski dug, utvrdila dužnika i odredila carinska tijela odgovorna za knjiženje. Ako carinska tijela ranije prime podatak da postupak TIR nije završen ili sumnjaju da bi to mogao biti slučaj, ona smjesta pokreću istragu. […] 5. Ako istraga utvrdi da je postupak TIR ispravno završen, carinska tijela države članice ulaska ili polaska odmah obavješćuju jamstvenu udrugu i posjednika karneta TIR te, gdje je prikladno, sva carinska tijela koja su mogla pokrenuti postupak naplate duga u skladu s člancima 217. do 232. Zakonika.”

13. U članku 457. Provedbene uredbe predviđeno je: „1. Za potrebe članka 8. stavka 4. Konvencije TIR, kada se postupak TIR provodi na carinskom području Zajednice, bilo koja jamstvena udruga s poslovnim nastanom u Zajednici može biti odgovorna za plaćanje osiguranog iznosa carinskog duga za predmetnu robu u postupku TIR do visine od 60000 eura po karnetu TIR ili protuvrijednosti u nacionalnoj valuti. 2. Jamstvena udruga s poslovnim nastanom u državi članici koja je prema članku 215. Zakonika odgovorna za plaćanje duga obvezna je platiti osigurani iznos carinskog duga. 3. Valjana obavijest o nezaključivanju postupka TIR koju carinska tijela jedne države članice, određene kao nadležne za plaćanje duga na temelju treće alineje članka 215. stavka 1. Zakonika, dostavljaju jamstvenoj udruzi ovlaštenoj od strane navedenih tijela valjana je i kada carinska tijela druge države članice, određene kao nadležne na temelju prve ili druge alineje članka 215. stavka 1. Zakonika, kasnije nastave s postupkom naplate duga od jamstvene udruge ovlaštene od strane navedenih tijela.”

III. Činjenično stanje, postupak i prethodna pitanja

14. Dana 11. studenoga 2008., karnet TIR podnesen je ulaznoj carinarnici, carinskoj kontrolnoj točki Kapitan Andreevo na tursko‑bugarskoj granici. Nositelj karneta TIR bio je Sargut OOD, društvo sa sjedištem u Republici Turskoj. Rumunjska je bila navedena kao odredište odnosne robe.

15. Bugarska tijela nisu primila odgovarajući dio Kupona br. 2. karneta TIR u predviđenom roku. Zato su rumunjskim carinskim tijelima poslala zahtjev raspitujući se o okončanju postupka TIR. Rumunjska tijela odgovorila su da im roba koja se prevozila uz primjenu karneta TIR nije predočena. Kupon br. 2. karneta TIR koji je jamstvena udruga kasnije izložila kao dokaz nije bio predočen odredišnoj carinarnici u Rumunjskoj. Sud koji je uputio zahtjev navodi da je taj kupon, kako se čini, bio netočan ili krivotvoren.

16. Dana 10. rujna 2009. pročelnik carinarnice Kapitan Andreevo donio je odluku protiv društva Sargut OOD odredivši iznos carinskog duga i poreza na dodanu vrijednost i zakonskih kamata. Ta je odluka dostavljena društvu Sargut OOD kao nositelju karneta TIR i jamstvenoj udruzi, Asociacia na balgarskite predpijatija sa meždunarodni prevozi i patištata (Udruga bugarskih poduzeća za međunarodni cestovni prijevoz i ceste; u daljnjem tekstu: AEBTRI). Društvo Sargut OOD pobijalo je tu odluku, ali ju je Varhoven administrativen sad (Vrhovni upravni sud) presudom od 2. studenoga 2010. u konačnici potvrdio.

17. AEBTRI je 22. studenoga 2010. obaviješten o neokončanju postupka TIR te mu je podnesen zahtjev za plaćanje duga. AEBTRI nije izvršio plaćanje u roku predviđenom u članku 11. stavku 3. Konvencije TIR.

18. Pročelnik carinarnice Svilengrad je 7. lipnja 2011. zatražio od nadležne regionalne uprave Nacionalne porezne agencije da protiv društva Sargut ODD pokrene postupak prisilne naplate iznosa dugovanih u skladu s odlukom od 10. rujna 2009. Međutim, nadležna tijela kasnije su carinarnicu Svilengrad obavijestila da iznosi duga nisu naplaćeni

19. Pročelnik carinarnice Svilengrad 5. rujna 2012. donio je odluku o naplati neplaćene carine i PDV‑a, uvećanih za zakonske kamate (u daljnjem tekstu: odluka o naplati duga). Odluka o naplati duga bila je upućena AEBTRI‑ju kao jamstvenoj udruzi. U njoj se navodilo da je učinjeno sve što je bilo moguće da bi se dug naplatio od društva Sargut OOD, nositelja karneta TIR.

20. Nekoliko je dokumenata predočeno kao dokaz tijekom postupka u okviru kojeg je usvojena odluka o naplati duga: međunarodni teretni list na kojem je društvo Irem Corporation SRL Romania bilo navedeno kao primatelj prevožene robe; međunarodni konsignacijski list s potpisom i pečatom primatelja; potvrda o primitku robe, s potpisom i pečatom društva Irem Corporation SRL; i dopis prijevoznika (društvo Sargut OOD) carinarnici Svilengrad u kojem se navodilo da je prijevoz koji se provodio u skladu s režimom TIR dovršen u Rumunjskoj i da je „rumunjski carinski odjel stavio pečat na karnet kada je roba iskrcana”.

21. U skladu s odlukom kojom je upućeno prethodno pitanje, iz tih se dokumenata može zaključiti da je društvo Irem Corporation SRL primilo robu. Unatoč tomu, nema dokaza da je ta roba deklarirana odredišnoj carinarnici.

22. AEBTRI je protiv odluke o naplati duga podnio tužbu pred Administrativen sad Haskovo (Upravni sud u Haskovu, Bugarska). Ta je tužba odbijena. AEBTRI je potom uložio žalbu pred Varhoven administrativen sad (Vrhovni upravni sud), sudom koji je uputio zahtjev.

23. S obzirom na navedeno, sud koji je uputio zahtjev odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja: 1. Je li Sud radi sprečavanja proturječnih sudskih odluka nadležan dati za sudove država članica obvezujuće tumačenje Konvencije TIR […], kad je riječ o području primjene članaka 8. i 11. te konvencije, prilikom ocjene toga postoji li odgovornost jamstvene udruge i na temelju članka 457. stavka 2. [Provedbene uredbe]? 2. Je li na temelju tumačenja članka 457. stavka 2. [Provedbene uredbe], u vezi s člankom 8. stavkom 7. (koji je postao članak 11. stavak 2.) Konvencije TIR s pripadajućim napomenama s objašnjenjem, moguće smatrati da, u slučaju poput predmetnog, kad dospiju dugovi iz članka 8. stavaka 1. i 2. [Konvencije TIR], carinska tijela [moraju], kad je to moguće, zahtijevati njihovo plaćanje od nositelja karneta TIR, koji je neposredno odgovoran za te iznose, prije podnošenja zahtjeva protiv jamstvene udruge? 3. Kad je primatelj stekao ili primio u posjed robu za koju se zna da je prevezena uz primjenu karneta TIR i za koju nije utvrđeno da je podnesena i deklarirana odredišnoj carinarnici, treba li već zbog tih okolnosti smatrati da je riječ o osobi koja je trebala znati da je roba bila izuzeta od carinskog nadzora i da je ona solidarno odgovorna u smislu članka 203. stavka 3. treće alineje, u vezi s člankom 213., [Carinskog zakonika Zajednice]? 4. Ako je odgovor na treće pitanje potvrdan: sprečava li činjenica da carinska uprava od tog primatelja nije zahtijevala plaćanje carinskog duga uspostavu odgovornosti, na temelju članka 457. stavka 2. [Provedbene uredbe], jamstvene udruge iz članka 1. točke [q] [Konvencije TIR]?

24. Pisana očitovanja podnijeli su bugarska vlada, pročelnik carinarnice Burgas (koja je pravni sljednik carinarnice Svilengrad), AEBTRI i Europska komisija. Svi su navedeni, osim AEBTRI‑ja, sudjelovali na raspravi održanoj 26. travnja 2017.

IV. Analiza

25. Ovo je mišljenje strukturirano na sljedeći način. Nakon kratkog osvrta na prvo pitanje, koje se odnosi na nadležnost Suda da tumači Konvenciju TIR (A), razmotrit ću drugo pitanje koje se tiče vrsta mjera koje nacionalna tijela moraju poduzeti kako bi ispunila zahtjeve iz članka 8. stavka 7. Konvencije TIR (B). Potom ću zajedno analizirati treće i četvrto pitanje koja se odnose na to je li primatelja robe moguće smatrati neposredno odgovornom osobom u smislu članka 8. stavka 7. Konvencije TIR i koje su posljedice toga (C).

A. Prvo pitanje: nadležnost Suda

26. Svojim prvim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev pita je li Sud nadležan tumačiti Konvenciju TIR.

27. Komisija, bugarska vlada i pročelnik carinarnice Burgas navode da odgovor na to pitanje treba biti potvrdan. Slažem se.

28. Konvencija TIR u ime Europske ekonomske zajednice odobrena je Uredbom Vijeća (EZ) br. 2112/78 od 25. srpnja 1978. te je stupila na snagu 20. lipnja 1983. ( 6 ). Tako je postala sastavni dio pravnog poretka Unije. Sud je nadležan donijeti prethodnu odluku o tumačenju međunarodne konvencije koja je dio pravnog poretka Unije ( 7 ).

29. Nadalje, može se podsjetiti da ovo zapravo nije prvi put da se od Suda traži tumačenje odredaba Konvencije TIR ( 8 ).

B. Drugo pitanje: obveza da se, kad je to moguće, plaćanje zahtijeva od osobe ili osoba koje su neposredno odgovorne

1. Uvodne napomene

30. Prije analize merituma predmeta potrebno je istaknuti četiri uvodne napomene.

31. Kao prvo, u ovom se mišljenju ne pruža detaljno objašnjenje djelovanja Konvencije TIR. Razlog tomu nije samo jezgrovitost nego i činjenica da je nezavisni odvjetnik P. Léger to već jasno učinio u svojem mišljenju u predmetu BGL, na koje, stoga, u tu svrhu upućujem ( 9 ).

32. Kao drugo, valja podsjetiti da su prava i obveze jamstvenih udruga uređeni Konvencijom TIR, carinskim propisima Unije i odgovarajućim sporazumima između tih udruga i nacionalnih tijela ( 10 ). Potonji sporazumi podliježu nacionalnom pravu ( 11 ). Ovo se mišljenje odnosi samo na Konvenciju TIR i carinske propise Unije. Ono stoga ni na koji način ne dovodi u pitanje niti utječe na prava i obveze jamstvenih udruga na temelju takvih sporazuma.

33. Kao treće, na općoj razini zajedničkoj svim ostalim pitanjima nacionalnog suda, valja podsjetiti da je potrebno razlikovati, s jedne strane, prava i obveze na temelju Konvencije TIR i, s druge strane, prava i obveze na temelju prava Unije. Konvencija TIR predstavlja instrument međunarodnog prava kojem je Unija pristupila. Posljedično, Unija je usvojila vlastita pravila za provedbu Konvencije TIR u okviru pravnog poretka Unije. Logično, ta će pravila Unije zato biti relevantna za nacionalna tijela kada primjenjuju Konvenciju TIR. Međutim, ta pravila nisu odlučujuća za tumačenje same Konvencije TIR. Drugim riječima: odredbe prava Unije usvojene radi provedbe Konvencije TIR moraju se tumačiti s obzirom na tu konvenciju. To nipošto ne znači i ne treba značiti da se Konvencija TIR treba tumačiti s obzirom na sekundarno zakonodavstvo Unije.

34. Kao četvrto, drugo pitanje suda koji je uputio zahtjev prije svega se odnosi na vrste mjera koje nadležna nacionalna tijela moraju poduzeti da bi ispunila obvezu iz članka 8. stavka 7. Konvencije TIR u skladu s kojom moraju, kad je to moguće”, zahtijevati plaćanje od osobe ili osoba koje su neposredno odgovorne prije nego što ulože zahtjev protiv jamstvene udruge. Točno je da je unutar tog pitanja u određenoj mjeri skriven i upit o krugu osoba koje se može smatrati „neposredno odgovornima”. Međutim, pitanje može li se primatelja robe smatrati osobom koja je neposredno odgovorna u smislu članka 8. stavka 7. Konvencije TIR konkretno se postavlja u trećem i četvrtom pitanju. Stoga, smatram da je to pitanje, odnosno određivanje „osobe ili osoba koje su neposredno odgovorne”, prikladno razmotriti u zajedničkom odgovoru na ta pitanja.

2. Ocjena drugog pitanja

35. Sud koji je uputio zahtjev drugim pitanjem pita o tumačenju članka 457. stavka 2. Provedbene uredbe u vezi s člankom 8. stavkom 7. Konvencije TIR. Želi doznati jesu li carinska tijela, u slučaju poput predmetnog, zahtijevala plaćanje od neposredno odgovornih osoba „ako je to bilo moguće”. On time u biti želi utvrditi jesu li ispunjeni zahtjevi iz članka 8. stavka 7. Konvencije TIR. U skladu s tom odredbom, „nadležna tijela, [u mjeri u kojoj] je to moguće, zahtijevaju plaćanje od osobe ili osoba koje su neposredno odgovorne prije nego što ulože zahtjev protiv jamstvene udruge ( 12 )”.

36. Ni Carinski zakonik ni Provedbena uredba ne sadržavaju posebna pravila o provedbi zahtjeva iz članka 8. stavka 7. Konvencije TIR. Nisu predviđene konkretne mjere koje se moraju poduzeti kako bi se zahtijevalo plaćanje od osobe ili osoba koje su neposredno odgovorne prije nego što se plaćanje zahtijeva od jamstvene udruge. Članak 457. Provedbene uredbe odredba je prava Unije koja se odnosi na obveze jamstvenih udruga u okviru provoznog režima TIR. U stavku 1. te odredbe samo je predviđeno da svaka jamstvena udruga sa sjedištem u Uniji, kada se postupak TIR provodi na carinskom području Unije, može do predviđene granice postati odgovornom za osigurani iznos carinskog duga koji se odnosi na dotičnu robu.

37. Stoga se sve svodi na pitanje zahtijeva li sam članak 8. stavak 7. Konvencije TIR od nadležnih tijela da neposredno odgovornoj osobi ili osobama podnesu (samo) zahtjev za plaćanje ili zahtijeva da se protiv tih osoba poduzmu i (sve druge) moguće mjere prisilne naplate prije nego što se plaćanje zatraži od jamstvene udruge.

38. Stajališta stranaka u tom se pogledu razlikuju. AEBTRI ističe da je potrebno iscrpiti sve moguće mjere naplate prema neposredno odgovornim osobama prije nego što se može podnijeti zahtjev jamstvenoj udruzi. Bugarska vlada i pročelnik carinarnice Burgas navode da su nadležna tijela u predmetnom slučaju učinila sve što je moguće kako bi naplatila dug od nositelja karneta TIR. Komisija je na raspravi potvrdila da, po njezinu mišljenju, članak 8. stavak 7. Konvencije TIR ne zahtijeva poduzimanje mjera prisilne naplate protiv neposredno odgovorne osobe ili osoba.

39. Slažem se sa stajalištima Komisije, bugarske vlade i carinarnice Burgas. Po mojem mišljenju, doslovno, kontekstualno i teleološko tumačenje članka 8. stavka 7. Konvencije TIR vode do zaključka da nadležna tijela moraju samo zatražiti plaćanje (obavijestiti i zahtijevati). Ne moraju iscrpiti sve mogućnosti prisilne naplate kako bi mogla zahtijevati plaćanje od jamstvene udruge.

40. Što se tiče teksta te odredbe, člankom 8. stavkom 7. Konvencije TIR predviđena je obveza da se zahtijeva plaćanje od neposredno odgovornih osoba ( 13 ).

41. Napomene s objašnjenjem usvojene radi tumačenja Konvencije TIR pružaju jasnije smjernice u tom pogledu ( 14 ). U napomeni s objašnjenjem članka 8. stavka 7. Konvencije TIR osobito se navodi da „[m]jere koje moraju poduzeti nadležna tijela da od neposrednog obveznika ili obveznika za plaćanje zahtijevaju plaćanje, moraju uključivati najmanje obavijest o neokončanju postupka TIR i/ili prijenos zahtjeva za plaćanje na nositelja karneta TIR ( 15 )”.

42. Dakle, u napomeni s objašnjenjem kao mjere kojima se zahtijeva plaćanje spominju se samo obavijest o neokončanju postupka i zahtjev za plaćanje. Iz nje jasno proizlazi da nadležna tijela ne moraju poduzeti mjere prisilne naplate kako bi mogla zahtijevati plaćanje od jamstvene udruge u skladu s člankom 8. stavcima 1. i 7. Konvencije TIR.

43. Posljedično, iz samog teksta članka 8. stavka 7. Konvencije TIR jasno se može zaključiti da ta odredba ne predviđa obvezu iscrpljivanja postupka prisilne naplate, što dodatno podupire napomena s objašnjenjem te odredbe. Ako plaćanje nije izvršeno u roku predviđenom u zahtjevu za plaćanje, uvjet da se „zahtijeva plaćanje” po mom je mišljenju ispunjen.

44. Sustavni argumenti također potvrđuju to tumačenje. Kao prvo, treba naglasiti da je odgovornost jamstvenih udruga u članku 8. stavku 1. Konvencije TIR definirana kao solidarna. Ta vrsta odgovornosti obično znači ( 16 ) da svaki dužnik odgovara za čitav iznos duga i da vjerovnik načelno može plaćanje zahtijevati od jednog ili više dužnika, po svojem izboru ( 17 ).

45. U tom kontekstu, zahtjev iz članka 8. stavka 7. jest obveza koja je preduvjet nastanka takve odgovornosti predviđene Konvencijom TIR. Tijela moraju plaćanje prvo zahtijevati od neposredno odgovorne osobe ili osoba. Međutim, nakon što je ispunjen taj postupovni zahtjev iz članka 8. stavka 7. u pogledu obavještavanja i zahtijevanja plaćanja od neposredno odgovorne osobe ili osoba, jamstvena udruga postaje solidarno odgovorna i nacionalna tijela od nje mogu zahtijevati plaćanje.

46. Kao drugo, zahtjev iz članka 8. stavka 7. Konvencije TIR mora se tumačiti u vezi s vremenskim ograničenjima iz članka 11. te konvencije. Osobito, u skladu s njezinim člankom 11. stavkom 2., zahtjev za plaćanje jamstvenoj se udruzi podnosi najranije tri mjeseca od datuma kad je obaviještena da postupak nije okončan, ali najkasnije dvije godine od toga datuma ( 18 ). Teško je razumjeti na koji bi način nadležna tijela mogla unutar tih rokova i provesti sve moguće mjere prisilne naplate prema dužniku ili dužnicima.

47. Naposljetku, treba imati na umu da je cilj Konvencije TIR olakšati međunarodni prijevoz robe. Ona predviđa da takva roba ne podliježe plaćanju ili depozitu uvoznih ili izvoznih carina i drugih davanja na usputnim carinarnicama (članak 4.). Ta je pogodnost moguća zbog činjenice da postupke provoza pokriva jedna od nacionalnih jamstvenih udruga koje su povezane u jamstveni lanac kojim upravlja Međunarodna unija cestovnih prijevoznika, koji podupiru međunarodna osiguravajuća društva ( 19 ). Drugim riječima, postoji ravnoteža: pojedine usputne države članice više ne provode samostalne provjere niti određuju carine. S druge strane, jamstvene udruge preuzimaju odgovornost za nositelje karneta TIR koji nemaju sjedište u državi koja zahtijeva plaćanje, a od kojih naplata duga možda neće biti uvijek uspješna.

48. Taj glavni cilj (i ravnoteža) Konvencije TIR bili bi ugroženi ako bi izraz „zahtijevati plaćanje” iz njezina članka 8. stavka 7. tumačili kao obvezu poduzimanja cjelovitih mjera prisilne naplate protiv svih dužnika koje bi država članica imala pravo poduzeti u konkretnom slučaju. Tada bi se moglo postaviti nediplomatski izravno pitanje: ako je tomu tako, zašto uopće imamo Konvenciju TIR?

49. U predmetnom slučaju, i ovisno o provjeri nacionalnog suda, nije sporno da su nadležna tijela poštovala rokove iz članka 11. stavaka 1. i 2. Konvencije TIR. Obavijest o neokončanju postupka TIR dostavljena je društvu Sargut OOD kao i AEBTRI‑ju. Plaćanje je od društva Sargut OOD zahtijevano putem odluke o naplati duga koja je, nakon što se pobijala u sudskom postupku, postala izvršna. Pored svega toga, protiv društva Sargut OOD pokrenut je i postupak prisilne naplate. Nakon neuspjeha tog postupka, plaćanje je zatraženo od AEBTRI‑ja.

50. U tim okolnostima, slažem se s navodima Komisije, pročelnika carinarnice Burgas i bugarske vlade da su bugarska tijela u predmetnom slučaju propisno ispunila zahtjev iz članka 8. stavka 7. Konvencije TIR.

51. Po mojem mišljenju, čak su učinila i više nego što članak 8. stavak 7. Konvencije TIR strogo zahtijeva: kako jasno proizlazi iz mojeg argumenta u ovom odjeljku, Konvencija TIR ne zahtijeva pokretanje postupka prisilne naplate protiv nositelja karneta TIR prije nego što se zahtijeva plaćanje od jamstvene udruge. To je mogućnost u pogledu koje tijela države članice uživaju diskrecijsko pravo, s obzirom na činjenično stanje pojedinog slučaja. Ona u nekim slučajevima može biti sasvim opravdana; a u drugima potpuno suvišna. Sve ovisi o tome postoji li ikakva imovina koju je moguće zaplijeniti u eventualnom postupku prisilne naplate.

52. Stoga, predlažem da se na drugo pitanje suda koji je uputio zahtjev odgovori na sljedeći način: članak 457. stavak 2. Provedbene uredbe, u vezi s člankom 8. stavkom 7. Konvencije TIR, mora se tumačiti na način da nadležna carinska tijela mogu od jamstvene udruge zahtijevati plaćanje ako su, u okolnostima poput onih u ovom predmetu, putem zahtjeva za plaćanje zahtijevala plaćanje od nositelja karneta TIR kao neposredno odgovorne osobe.

C. Treće i četvrto pitanje: primatelj kao neposredno odgovorna osoba

53. Sud koji je uputio zahtjev svojim trećim pitanjem želi doznati kakav je položaj primatelja robe koji je stekao ili primio u posjed robu za koju se zna da je prevezena uz primjenu karneta TIR i za koju nije utvrđeno da je podnesena i deklarirana odredišnoj carinarnici. Sud koji je uputio zahtjev pita može li se tog primatelja, samo zbog tih okolnosti, smatrati osobom koja je trebala znati da je ta roba bila izuzeta od carinskog nadzora i koja je solidarno odgovorna u smislu članka 203. stavka 3. treće alineje, u vezi s člankom 213., Carinskog zakonika.

54. Svojim četvrtim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti želi doznati sprječava li činjenica da carinska uprava od tog primatelja nije zahtijevala plaćanje carinskog duga uspostavu odgovornosti, na temelju članka 457. stavka 2. Provedbene uredbe, jamstvene udruge iz članka 1. točke (q) Konvencije TIR.

55. Smatram da na ta pitanja treba zajedno odgovoriti. Oba se odnose na mogućnost da se primatelja robe smatra „neposredno odgovornom osobom” u smislu članka 8. stavka 7. Konvencije TIR.

56. Taj ću zajednički odgovor u ovom dijelu mišljenja dati u tri koraka. Kao prvo, opisat ću odnos između stavaka 1. i 7. članka 8. Konvencije TIR (1). Kao drugo, analizirat ću pitanje može li se primatelj robe, u skladu s člankom 203. Carinskog zakonika, smatrati carinskim dužnikom u okviru režima TIR za potrebe određivanja neposredno odgovorne osobe ili osoba na koje se odnosi članak 8. stavak 7. Konvencije TIR (2). Kao treće, razmotrit ću učinke koje sustav solidarne odgovornosti uspostavljen člankom 213. Carinskog zakonika ima na uvjet iz članka 8. stavka 7. Konvencije TIR (3).

1. Članak 8. stavci 1. i 7. Konvencije TIR

57. Člankom 8. stavkom 1. Konvencije TIR uspostavljen je glavni referentni okvir za obveze jamstvenih udruga: one su solidarno odgovorne s osobama koje moraju plaćati uvozne i izvozne carine i poreze, zajedno sa svim zateznim kamatama.

58. Kako je već navedeno ( 20 ), solidarna odgovornost znači da je svaki dužnik odgovoran za čitav iznos duga. Vjerovnik načelno može plaćanje zahtijevati od bilo kojeg dužnika, kako sam izabere.

59. Članak 8. stavak 7. Konvencije TIR odredba je koja donekle postupovno ograničava taj izbor, ali pritom ne mijenja narav te odgovornosti. Tom je odredbom predviđen uvjet unutar posebnog okvira Konvencije TIR koji tijela predmetne države ugovornice moraju ispuniti kako bi mogla nastati odgovornost jamstvene udruge: plaćanje prvo moraju zahtijevati od neposredno odgovorne osobe ili osoba.

60. Tko su „osoba ili osobe koje su neposredno odgovorne” u smislu članka 8. stavka 7. Konvencije TIR?

61. Bugarska vlada i pročelnik carinarnice Burgas navode da je, u skladu s Konvencijom TIR, nositelj karneta TIR jedina osoba koja se može smatrati „neposredno odgovornom”. Osobito tvrde da Konvencija TIR ne sadrži nikakve obveze u pogledu primatelja robe.

62. Ne slažem se.

63. S jedne strane, točno je da se u članku 8. stavku 7. ništa ne govori o određivanju neposredno odgovorne osobe ili osoba. Interpretativne smjernice iz napomene s objašnjenjem članka 8. stavka 7. Konvencije TIR ni na koji način ne pojašnjavaju to pitanje. Doista, u napomeni s objašnjenjem se samo nositelj karneta TIR izričito spominje kao adresat minimalnih mjera koje se mogu poduzeti.

64. Međutim, smatram da se to ne može tumačiti na način da su svi ostali potencijalni dužnici isključeni. Izričito spominjanje nositelja karneta TIR može se tumačiti i na način da jednostavno upućuje na to da će, prima facie, nositelj karneta TIR biti glavni dužnik u većini slučajeva. Doista, u članku 1. točki (o) Konvencije TIR, nositelj karneta TIR definiran je kao osoba „odgovorna za podnošenje cestovnoga vozila, skupine vozila ili kontejnera zajedno s teretom i odgovarajućim karnetom TIR polaznoj carinarnici, usputnoj carinarnici i odredišnoj carinarnici, kao i za pravovremeno ispunjavanje ostalih odgovarajućih odredbi Konvencije”. Tako nositelj karneta TIR mora odredišnoj carinarnici nakon provoza predočiti robu.

65. S druge strane, od izričitog spominjanja isključivo nositelja karneta TIR možda je važnija činjenica da se u članku 8. stavku 7. jasno govori o „osobi ili osobama koje su neposredno odgovorne”. Upotreba množine u tekstu odredbe kao i u napomeni s objašnjenjima jasno upućuje na to da više od jedne osobe može biti neposredno odgovorno. Dakle, autori su očito predviđali mogućnost postojanja više dužnika pored nositelja karneta TIR.

66. Dakle, može se zaključiti da članak 8. stavak 7. Konvencije TIR ostavlja otvorenim pitanje tko točno neposredno odgovorna osoba ili osobe može/mogu biti. Stoga se njih mora odrediti u skladu s domaćim pravilima ugovornih strana.

2. Određivanje dužnika u skladu s člankom 203. Carinskog zakonika

67. Unutar pravnog okvira Unije određivanje dužnika iscrpno je uređeno u Carinskom zakoniku ( 21 ). U članku 203. Carinskog zakonika uređeni su slučajevi uvoznog carinskog duga koji nastaje nezakonitim izuzimanjem od carinskog nadzora robe koja podliježe plaćanju uvoznih carina ( 22 ). Stavak 3. tog članka sadrži prilično širok popis dužnika carinskog duga ( 23 ). Pored osobe koja je izuzela robu od carinskog nadzora, u toj je odredbi kao „dužnik” navedena i osoba koja je stekla predmetnu robu.

68. Što se tiče osoba koje su stekle predmetnu robu, odnosno primatelja robe, njihovo određivanje kao dužnika ovisi, međutim, o ispunjenju subjektivnog uvjeta: „u trenutku stjecanja odnosno primitka [su] znale ili su opravdano trebale znati da se radi o robi izuzetoj ispod carinskog nadzora”. Dakle, u članku 203. stavku 3. Carinskog zakonika pravi se razlika: osoba koja je izuzela robu od carinskog nadzora bezuvjetno je odgovorna za dug, dok osoba koja je stekla predmetnu robu može biti dužnik samo ako je ispunila gore navedeni subjektivni uvjet ( 24 ).

69. Nacionalni sud u svojem trećem prethodnom pitanju govori o situaciji u kojoj je primatelj stekao ili primio u posjed robu za koju se zna da je prevezena uz primjenu karneta TIR i za koju nije utvrđeno da je podnesena i deklarirana odredišnoj carinarnici.

70. Po mojem mišljenju, takva situacija može ispuniti subjektivni uvjet iz članka 203. stavka 3. treće alineje Carinskog zakonika ako se utvrdi da je primatelj znao ili da je, u posebnim okolnostima predmeta, trebao znati da je odnosna roba izuzeta od carinskog nadzora. Za utvrđivanje tih elemenata nadležan je nacionalni sud jer se radi o činjeničnom pitanju ( 25 ).

71. U tom pogledu valja podsjetiti da se izraz „opravdano trebale znati” (iz članka 202. stavka 3. Carinskog zakonika) „odnosi na postupanje razumno opreznog i pažljivog gospodarskog subjekta ( 26 )”. Stoga je na nacionalnom sudu da, kada provodi cjelokupnu ocjenu okolnosti predmeta, uključujući informacije kojima je gospodarski subjekt raspolagao, odredi je li primatelj trebao znati za carinske obveze te je li, u tom slučaju, poduzeo sve radnje koje se od njega mogu razumno očekivati kako bi osigurao da roba ne bude izuzeta od carinskog nadzora ( 27 ).

72. U okolnostima ovog predmeta, koje se odnose na izuzimanje robe od carinskog nadzora, primatelj se može smatrati dužnikom ako je ispunjen gore navedeni subjektivni uvjet. Taj zaključak vrijedi i za potrebe režima TIR. Doista, opće odredbe u vezi nastalog carinskog duga primjenjive su na provozne režime ( 28 ).

73. Ukratko, primatelja robe koji ispunjava subjektivni uvjet iz članka 203. stavka 3. Carinskog zakonika može se smatrati neposredno odgovornom osobom u skladu s člankom 8. stavkom 7. Konvencije TIR. Međutim, po mojem mišljenju, u ovom je predmetu relevantno jedno drugo pitanje, odnosno je li mogućnost zahtijevati plaćanje od jamstvene udruge uskraćena ako ono nije zahtijevano od primatelja koji je naposljetku utvrđeno da je dužnik u smislu Carinskog zakonika. Sada ću se osvrnuti na to pitanje.

3. O učincima solidarne odgovornosti (članak 213. Carinskog zakonika)

74. Koji je značaj članaka 203. i 213. Carinskog zakonika kada je riječ o ocjeni je li ispunjen zahtjev iz članka 8. stavka 7. Konvencije TIR?

75. U skladu s člankom 213. Carinskog zakonika, ako je više osoba odgovorno za plaćanje jednog carinskog duga, za plaćanje su odgovorne solidarno.

76. Komisija navodi da postupovni zahtjev u pogledu obavještavanja i prijenosa zahtjeva za plaćanje neposredno odgovornoj osobi ili osobama u skladu s člankom 8. stavkom 7. Konvencije TIR može, da bi nastala odgovornost jamstvene udruge u skladu s člankom 8. stavkom 1. te konvencije, uključivati prijenos zahtjeva osobi ili osobama koje su odgovorne na temelju članka 203. Carinskog zakonika. Komisija zaključuje da bugarska tijela u ovom predmetu nisu bila obvezna plaćanje prvo zahtijevati od primatelja jer nisu imala dokaz ili potvrdu od rumunjskih tijela u vezi statusa primatelja kao dužnika carinskog duga. Međutim, da je takav dokument bugarskim carinskim tijelima već bio dostupan kada su 2009. utvrdila postojanje carinskog duga, to bi značilo da su ta tijela bila obvezna provjeriti je li dug bilo moguće naplatiti od primatelja.

77. Tumačenje koje Komisija predlaže u biti bi značilo da bi nacionalna tijela, kako bi ispunila zahtjev iz članka 8. stavka 7. Konvencije TIR, morala plaćanje zahtijevati od svakog dužnika iz članka 203. Carinskog zakonika prije nego što bi se mogla obratiti jamstvenoj udruzi.

78. Ne dovodeći u pitanje činjenicu da su članci 203. i 213. Carinskog zakonika sukladno pravu Unije primjenjivi za određivanje „osobe ili osoba koje su neposredno odgovorne”, ne slažem se s Komisijinim tumačenjem članka 8. stavka 7. Konvencije TIR.

79. Kao prvo i prije svega, tim se tumačenjem zapravo uvode dodatni zahtjevi koji ne proizlaze iz teksta Konvencije TIR. Njime se članak 203. stavak 3. Carinskog zakonika unosi u članak 8. stavak 7. Konvencije TIR. Stvara se popis dužnika kojima nadležna tijela svima moraju podnijeti zahtjev za plaćanje prije nego što se mogu obratiti jamstvenoj udruzi.

80. Kao drugo i još važnije, takvim bi se tumačenjem potpuno izmijenila narav odgovornosti jamstvenih udruga, utvrđena člankom 8. stavkom 1. Konvencije TIR. Tumačenjem koje Komisija predlaže solidarna odgovornost jamstvene udruge pretvorila bi se u neku vrstu uvjetne, sporedne odgovornosti koja bi mogla nastati ako i jedino ako su nacionalna tijela zahtijevala plaćanje od svih potencijalnih dužnika iz članka 203. stavka 3. Također bi se zanemarila činjenica da pravilo o solidarnoj odgovornosti podrazumijeva da jamstvene udruge mogu od ostalih dužnika tražiti povrat duga u okviru građanskog postupka.

81. Kao treće, takvo tumačenje svakako bi bilo u suprotnosti sa svrhom Konvencije TIR, a to je olakšavanje međunarodnog prijevoza robe na temelju kompromisa: države ugovornice pristaju ne zahtijevati plaćanje ili depozit uvoznih ili izvoznih carina i drugih davanja na usputnim carinarnicama na temelju sustava jamstava preko jamstvenih udruga. Komisijino tumačenje znatno bi ograničilo učinkovitost sustava jamstava uspostavljenog Konvencijom TIR ( 29 ).

82. Naposljetku, ako promotrimo samô pravo Unije, to je tumačenje u suprotnosti i s ciljevima široke definicije „dužnika” iz članka 203. stavka 3. Carinskog zakonika i ciljevima sustava solidarne odgovornosti uspostavljenog člankom 213. tog zakonika. Cilj članka 213. Carinskog zakonika upravo je stvarna naplata carinskog duga. Ta odredba predstavlja „dopunski pravni instrument stavljen na raspolaganje nacionalnim tijelima kako bi se povećala učinkovitost naplate carinskog duga ( 30 )”.

83. Međutim, u skladu s tumačenjem koji predlaže Komisija, činjenica da članak 203. stavak 3. Carinskog zakonika sadrži širok raspon dužnika u biti bi išla na štetu mogućnosti nacionalnih tijela da od jamstvene udruge zahtijevaju plaćanje. Međutim, kako je ravnatelj carinarnice Burgas pravilno podsjetio, nacionalna tijela su obvezna poduzeti sve mjere koje su potrebne da bi se zaštitila sredstva Unije ( 31 ).

84. Stoga, kako bi ispunila zahtjev iz članka 8. stavka 7. Konvencije TIR koji predstavlja uvjet nastanka solidarne odgovornosti jamstvenih udruga u skladu s člankom 8. stavkom 1. te konvencije, nacionalna tijela moraju zahtijevati plaćanje od neposredno odgovorne osobe ili osoba. Međutim, jamstvena udruga na temelju članka 8. stavka 1. Konvencije TIR ostaje solidarno odgovorna s osobama koje duguju odnosne iznose. I same te osobe su, na temelju članka 213. Carinskog zakonika, međusobno solidarno odgovorne.

85. Logično, udruživanje dvaju skupova solidarne odgovornosti znači da će u konačnici biti samo jedan skup solidarne odgovornosti, podložan zahtjevima iz članka 8. stavka 7. Konvencije TIR. Praktično djelovanje tog udruživanja znači da nacionalna tijela, na temelju prava Unije, imaju mogućnost to plaćanje zahtijevati od bilo koje osobe koju je moguće odrediti kao (neposredno odgovornog) dužnika u skladu s posebnom odredbom Carinskog zakonika. Korištenje te mogućnosti ovisit će o okolnostima konkretnog predmeta, naravi stranaka kao i o vrsti povrede ili nepravilnosti.

86. U predmetnom slučaju, čak i da su primatelji u mjestu odredišta bili poznati, bugarska tijela ispunila su obvezu iz članka 8. stavka 7. time što su zahtijevala plaćanje od društva Sargut OOD, nositelja karneta TIR. Nadležna bugarska tijela definitivno nisu morala plaćanje zahtijevati od svih mogućih dužnika koji su bili solidarno odgovorni na temelju članka 213. Carinskog zakonika da bi mogla plaćanje zahtijevati od jamstvene udruge. Iz naravi mehanizma solidarne odgovornosti proizlazi da tijela imaju mogućnost, ali ne i obvezu, plaćanje zahtijevati od različitih potencijalnih dužnika ( 32 ).

87. Stoga, predlažem da se na treće i četvrto pitanje odgovori na sljedeći način: – Članak 457. stavak 2. Uredbe br. 2454/93, u vezi s člankom 8. stavcima 1. i 7. Konvencije TIR, treba tumačiti na način da nadležna tijela, prije nego što zahtijevaju plaćanje od jamstvene udruge, ne moraju plaćanje zahtijevati od svih osoba koje su solidarno odgovorne u skladu s člankom 213. Carinskog zakonika, kako su utvrđene odredbama tog zakonika. – Primatelja, koji je stekao ili primio u posjed robu za koju se zna da je prevezena uz primjenu karneta TIR i za koju nije utvrđeno da je podnesena i deklarirana odredišnoj carinarnici, može se smatrati „dužnikom” u smislu članka 203. stavka 3. Carinskog zakonika ako je znao ili trebao znati da je ta roba bila izuzeta od carinskog nadzora, što mora provjeriti nacionalni sud. Međutim, činjenica da plaćanje nije zahtijevano od primatelja robe ne sprječava uspostavu odgovornosti jamstvene udruge ako su nadležna tijela odlučila plaćanje zahtijevati od druge neposredno odgovorne osobe u skladu s člankom 8. stavkom 7. Konvencije TIR.

V. Zaključak

88. S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem da Sud na sljedeći način odgovori na prethodna pitanja koja mu je uputio Varhoven administrativen sad (Vrhovni upravni sud, Bugarska): – Sud je nadležan tumačiti Carinsku konvenciju o međunarodnom prijevozu robe uz primjenu karneta TIR od 14. studenoga 1975. (Konvencija TIR) – Članak 457. stavak 2. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 o Carinskom zakoniku Zajednice, posljednji put izmijenjene Uredbom Vijeća (EZ) br. 1791/2006 od 20. studenoga 2006. u vezi s člankom 8. stavkom 7. Konvencije TIR, treba tumačiti na način da nadležna carinska tijela mogu od jamstvene udruge zahtijevati plaćanje ako su, u okolnostima poput onih u ovom predmetu, putem zahtjeva za plaćanje zahtijevala plaćanje od nositelja karneta TIR kao neposredno odgovorne osobe. – Članak 457. stavak 2. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93, u vezi s člankom 8. stavcima 1. i 7. Konvencije TIR, treba tumačiti na način da nadležna tijela, prije nego što zahtijevaju plaćanje od jamstvene udruge, ne moraju plaćanje zahtijevati od svih osoba koje su solidarno odgovorne u skladu s člankom 213. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice, kako su utvrđene odredbama tog zakonika. – Primatelja, koji je stekao ili primio u posjed robu za koju se zna da je prevezena uz primjenu karneta TIR i za koju nije utvrđeno da je podnesena i deklarirana odredišnoj carinarnici, može se smatrati „dužnikom” u smislu članka 203. stavka 3. Uredbe br. 2913/92 ako je znao ili trebao znati da je ta roba bila izuzeta od carinskog nadzora, što mora provjeriti nacionalni sud. Međutim, činjenica da plaćanje nije zahtijevano od primatelja robe ne sprječava uspostavu odgovornosti jamstvene udruge ako su nadležna tijela odlučila plaćanje zahtijevati od druge neposredno odgovorne osobe u skladu s člankom 8. stavkom 7. Konvencije TIR.

( 1 ) Izvorni jezik: engleski

( 2 ) Carinska konvencija o međunarodnom prijevozu robe uz primjenu karneta TIR (Konvencija TIR) od 14. studenoga 1975. (Zbornik međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 1079., str. 89., sv. 1142., str. 413.), koja je u ime Europske ekonomske zajednice odobrena Uredbom Vijeća (EEZ) br. 2112/78 od 25. srpnja 1978. (SL 1978., L 252, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 5., str. 21.) te je stupila na snagu 20. lipnja 1983. Ponovno je objavljena u Odluci Vijeća 2009/477/EZ od 28. svibnja 2009. (SL 2009., L 165, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 17., str. 166.).

( 3 ) Uredba Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1992., L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.), posljednji put izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1791/2006 od 20. studenoga 2006. (SL 2006., L 363, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 1., str. 187.).

( 4 ) Uredba Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1993., L 253, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 1., str. 3.), kako je posljednji put izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 214/2007 od 28. veljače 2007. (SL 2007., L 62, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 15., str. 236.; u daljnjem tekstu: Provedbena uredba).

( 5 ) Nacionalni sud se u odluci kojom je upućeno prethodno pitanje pozvao na članak 455.a Provedbene uredbe, kako je izmijenjen Uredbom Komisije (EZ) br. 1192/2008 od 17. studenoga 2008. (SL 2008., L 329, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 11., str. 207.). Međutim, kako je Komisija ispravno istaknula na raspravi, iz članka 3. te uredbe proizlazi da se nova verzija članka 455. primjenjuje tek od 1. siječnja 2009., a članka 455.a tek od 1. srpnja 2009. S obzirom na činjenično stanje ovog predmeta i rokove predviđene tim odredbama, na ovaj se predmet primjenjuju članci 455. i 455.a Uredbe br. 2454/93, posljednji put izmijenjeni Uredbom br. 214/2007, koja je navedena u prethodnoj bilješci.

( 6 ) SL 1978., L 252, str. 1. U Odluci Vijeća 2009/477 navedeno je da je pravna osnova za pristupanje Europske unije toj međunarodnoj konvenciji Ugovor o osnivanju Europske zajednice, a posebno njegov članak 133. u vezi s prvom rečenicom njegova članka 300. stavka 3. (koji su postali članci 207. i 218. UFEU‑a).

( 7 ) Vidjeti osobito presudu od 4. svibnja 2010., TNT Express Nederland (C‑533/08, EU:C:2010:243, t. 60. i navedenu sudsku praksu).

( 8 ) Vidjeti osobito presude od 23. rujna 2003., BGL (C‑78/01, EU:C:2003:490); od 14. svibnja 2009., Internationaal Verhuis- en Transportbedrijf Jan de Lely (C‑161/08, EU:C:2009:308); i od 22. prosinca 2010., ASTIC (C‑488/09, EU:C:2010:820).

( 9 ) Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Légera u predmetu BGL (C‑78/01, EU:C:2003:14, t. 3. do 14.).

( 10 ) Vidjeti u tom pogledu presude od 23. rujna 2003., BGL (C‑78/01, EU:C:2003:490, t. 45.); od 5. listopada 2006., Komisija/Njemačka (C‑105/02, EU:C:2006:637, t. 78.); i od 5. listopada 2006., Komisija/Belgija (C‑377/03, EU:C:2006:638, t. 84.).

( 11 ) Ibid.

( 12 ) Članak 8. stavak 7. Konvencije TIR stavljen je izvan snage s učinkom od 13. rujna 2012. Međutim, odredba koja ga je zamijenila, članak 11. stavak 2., ima gotovo jednak tekst: [k]ada iznosi spomenuti u članku 8. stavcima 1. i 2. dospiju na plaćanje, nadležna tijela zahtijevaju od osobe ili osoba koje te iznose duguju da ih plate u mjeri u kojoj je to moguće, prije nego što te iznose potražuju od jamstvene udruge”. (Izmjene Carinske konvencije o međunarodnom prijevozu robe uz primjenu karneta TIR (Konvencija TIR, 1975.) – U skladu s obavijesti depozitara UN‑a C. N.326.2011.UGOVORI‑2, sljedeće izmjene Konvencije TIR stupaju na snagu 13. rujna 2012. za sve ugovorne stranke, SL 2012., L 244, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 22., str. 226.).

( 13 ) Ta odredba u francuskoj verziji Konvencije TIR, koja je također mjerodavna, glasi: „les autorités compétentes doivent, dans la mesure du possible, en requérir le paiement de la (ou des) personne(s) directement redevables de ces sommes avant d’introduire une réclamation près l’association garante”.

( 14 ) Članak 43. Konvencije TIR predviđa da se u napomenama s objašnjenjem objašnjavaju određene odredbe te konvencije i opisuju preporučene prakse. U članku 51. dalje se navodi da su prilozi (uključujući Prilog 6. koji sadrži napomene s objašnjenjem) sastavni dio te konvencije.

( 15 ) Kako je navedeno u gornjoj bilješci 12, članak 8. stavak 7. zamijenjen je novim člankom 11. stavkom 2. Napomena s objašnjenjem novog članka 11. stavka 2. glasi: „Kako bi nadležna tijela ishodila plaćanje dugovanja od odgovorne osobe ili osoba, ona moraju poslati zahtjev za plaćanje barem nositelju karneta TIR na adresu koju je naveo na karnetu TIR ili, ako on nije dužnik, onoj osobi ili osobama dužnicima koje su osnovane u skladu s nacionalnim zakonodavstvom. Zahtjev za plaćanje nositelju karneta TIR može se kombinirati s obavijesti iz stavka 1. točke (a) ovog članka.”

( 16 ) To se pravilo u nekim pravnim sustavima naziva „solidarnim”. Vidjeti, primjerice, European Group on Tort Law, Principles of European Tort Law, u čijem je članku 9:101(2) predviđeno da „kada su osobe solidarno odgovorne, oštećenik može čitavu naknadu štete tražiti od jedne ili više njih, pod uvjetom da naknada koju dobije ne bude veća od punog iznosa štete koju je pretrpio”. Slična se definicija nalazi u von Bar, C., i dr., Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law Draft Common Frame of Reference (DCFR), III.–4:102: Solidarne, podijeljene i zajedničke obveze, „(1) Obveza je solidarna kada svaki dužnik mora u cijelosti izvršiti obvezu, a vjerovnik može njezino izvršenje tražiti od bilo kojeg od njih dok ne bude u cijelosti ispunjena”.

( 17 ) Vidjeti u tom pogledu presudu od 18. svibnja 2017., Latvijas dzelzceļš (C‑154/16, EU:C:2017:392, t. 85.).

( 18 ) Ili, kada se radi o slučajevima koji postanu predmet sudskog postupka, u roku od godine dana od datuma kada je sudska odluka postala izvršna. Vidjeti u tom pogledu presudu od 5. listopada 2006., Komisija/Nizozemska (C‑312/04, EU:C:2006:643, t. 51.).

( 19 ) Vidjeti UNECE TIR Handbook, deseto revidirano izdanje, ECE/TRANS/TIR/6/REV.10, New York i Ženeva, 2013., str. 9., 27. i sljedeće.

( 20 ) Vidjeti gornju točku 44. i bilješke 16 i 17.

( 21 ) Vidjeti osobito presudu od 17. studenoga 2011., Jestel (C‑454/10, EU:C:2011:752, t. 12. i navedenu sudsku praksu).

( 22 ) U vezi s pojmom „nezakonito izuzimanje”, vidjeti osobito presudu od 12. lipnja 2014., SEK Zollagentur (C‑75/13, EU:C:2014:1759, t. 28. i navedenu sudsku praksu).

( 23 ) Vidjeti po analogiji presude od 23. rujna 2004., Spedition Ulustrans (C‑414/02, EU:C:2004:551, t. 25. i 31.), i od 25. siječnja 2017., Ultra‑Brag (C‑679/15, EU:C:2017:40, t. 25.).

( 24 ) Vidjeti u tom pogledu presudu od 1. veljače 2001., D. Wandel (C‑66/99, EU:C:2001:69, t. 49.), ili također, po analogiji, presudu od 23. rujna 2004., Spedition Ulustrans (C‑414/02, EU:C:2004:551, t. 27. i sljedeće).

( 25 ) Vidjeti u tom pogledu presudu od 17. studenoga 2011., Jestel (C‑454/10, EU:C:2011:752, t. 21. i navedenu sudsku praksu).

( 26 ) Presuda od 17. studenoga 2011., Jestel (C‑454/10, EU:C:2011:752, t. 22.)

( 27 ) Vidjeti u tom pogledu presudu od 17. studenoga 2011., Jestel (C‑454/10, EU:C:2011:752, t. 23. do 25.).

( 28 ) U pogledu provoznog režima Zajednice, vidjeti, primjerice, presudu od 18. svibnja 2017., Latvijas dzelzceļš (C‑154/16, EU:C:2017:392, t. 91.). U pogledu režima TIR, vidjeti osobito presude od 29. travnja 2010., Dansk Transport og Logistik (C‑230/08, EU:C:2010:231, t. 103. do 107.), ili od 22. prosinca 2010., ASTIC (C‑488/09, EU:C:2010:820, t. 25. i 26.).

( 29 ) Vidjeti također točke 47. i 48. ovog mišljenja.

( 30 ) Vidjeti presude od 17. veljače 2011., Berel i dr. (C‑78/10, EU:C:2011:93, t. 48.), i od 18. svibnja 2017., Latvijas dzelzceļš (C‑154/16, EU:C:2017:392, t. 88).

( 31 ) U pogledu obveza na temelju režima TIR, općenito vidjeti presude od 5. listopada 2006., Komisija/Njemačka (C‑105/02, EU:C:2006:637); od 5. listopada 2006., Komisija/Belgija (C‑377/03, EU:C:2006:638); i od 19. ožujka 2009., Komisija/Italija (C‑275/07, EU:C:2009:169).

( 32 ) Vidjeti u tom pogledu presudu od 18. svibnja 2017., Latvijas dzelzceļš (C‑154/16, EU:C:2017:392, t. 89.).