MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØEA

od 26. svibnja 2016. ( 1 )

Predmet C‑230/15

Brite Strike Technologies Inc.

protiv

Brite Strike Technologies SA

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Rechtbank Den Haag (Sud u Haagu, Nizozemska))

„Zahtjev za prethodnu odluku — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Sudska nadležnost i izvršenje sudskih odluka — Uredba (EZ) br. 44/2001 — Članak 71. — Primjenjivost konvencije o posebnom pravnom području — Konvencija Beneluxa o intelektualnom vlasništvu — Konvencija koja je stupila na snagu nakon te uredbe, ali koja je preuzela bit ranijih ugovora — Uredba br. 44/2001 — Članak 22. točka 4. — Spor koji se odnosi na žig Beneluxa — Nadležnost sudova triju država Beneluxa ili samo jedne od njih — Kriteriji koje eventualno treba primijeniti radi određivanja te države“

I – Uvod

1. Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Rechtbank Den Haag (Sud u Haagu, Nizozemska) odnosi se na tumačenje članka 22. točke 4. i članka 71. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima ( 2 ), uobičajeno nazvanu „Uredba Bruxelles I”.

2. Taj zahtjev postavljen je u okviru postupka koji se vodi pred navedenim nizozemskim sudom, u kojem je došlo do problema identificiranja suda koji je nadležan ratione loci da odlučuje o tužbi koju je podnijelo američko društvo u cilju da se proglasi ništavim žig Beneluxa čiji je nositelj jedno luksemburško društvo.

3. Budući da se pravila o nadležnosti u prekograničnim sporovima među pojedincima u vezi s valjanosti žiga nalaze i u članku 22. točki 4. Uredbe br. 44/2001 i u članku 4.6 Konvencije Beneluxa o intelektualnom vlasništvu (žigovi i dizajni) od 25. veljače 2005. ( 3 ) (u daljnjem tekstu: BKIV), sud koji je uputio zahtjev pita se kakav bi trebao biti odnos među odredbama tih dvaju instrumenata u slučajevima preklapanja između njihovih materijalnih, prostornih i vremenskih područja primjene.

4. Na temelju članka 71. Uredbe br. 44/2001, stupanje na snagu te uredbe nije dovelo u pitanje primjenjivost konvencija koje su već obvezivale države članice Europske unije koje uređuju sudsku nadležnost u posebnim područjima. Sud je pozvan da odluči proizlazi li iz tog članka da bi se prvenstvo u ovom slučaju trebalo dati BKIV‑u, s obzirom na to da je on stupio na snagu nakon navedene uredbe, ali preuzima, osobito u svojem članku 4.6, sadržaj prethodnih beneluških ugovora.

5. U slučaju da Sud odluči da odredbe iz Uredbe br. 44/2001 imaju prednost pred onima iz BKIV‑a, sud koji je uputio zahtjev onda od njega traži da utvrdi proizlazi li iz članka 22. točke 4. te uredbe da sudovi triju država Beneluxa imaju jednaku međunarodnu nadležnost u odnosu na spor poput onog iz glavnog postupka ili, ako to nije slučaj, da pojasni koji kriteriji omogućuju da se odrede države članice čiji su sudovi isključivo nadležni, eventualno primjenom članka 4.6 BKIV‑a.

II – Pravni okvir

A – Uredba br. 44/2001

6. Članak 2. stavak 1. te uredbe navodi opće pravilo o nadležnosti prema kojemu „[u]z poštovanje odredaba ove Uredbe, osobama s domicilom u nekoj državi članici sudi se pred sudovima te države članice, bez obzira na njihovo državljanstvo”.

7. Članak 22. točka 4. prvi podstavak navedene uredbe, koji se nalazi u njezinu poglavlju II. odjeljku 6., naslovljenom „Isključiva nadležnost“, predviđa da „[s]ljedeći sudovi imaju isključivu nadležnost, bez obzira na domicil […] u postupcima koji se odnose na registriranje ili valjanost patenata, [žigova], dizajna ili druga slična prava koja moraju biti deponirana ili registrirana, sudovi države članice u kojoj se zahtijeva deponiranje ili registriranje, u kojoj je deponiranje ili registriranje obavljeno ili se u skladu s instrumentom Zajednice ili međunarodne konvencije smatra obavljenim”.

8. Drugi podstavak spomenute točke 4. pojašnjava da „[n]e dovodeći u pitanje nadležnost Europskoga patentnog ureda, u skladu s Konvencijom o dodjeli europskih patenata, potpisanom u Münchenu 5. listopada 1973.” ( 4 ), „sudovi svake države članice imaju isključivu nadležnost, bez obzira na domicil, u postupcima koji se tiču registriranja ili valjanosti bilo kojega europskoga patenta dodijeljenog za tu državu” ( 5 ).

9. Članak 71. iste uredbe, koji se nalazi u njezinu poglavlju VII., naslovljenom „Odnos prema drugim instrumentima”, određuje da: „1. Ova Uredba ne utječe ni na koju konvenciju čije su stranke države članice, a koja, s obzirom na neko posebno pravno područje, uređuje nadležnost, priznavanje ili izvršenje sudskih odluka. 2. S ciljem njezina jedinstvenoga tumačenja, stavak 1. primjenjuje se na sljedeći način: (a) ova Uredba ne sprečava sud države članice koja je stranka konvencije o posebnome pravnome području, od prihvaćanja nadležnosti u skladu s tom konvencijom, čak i ako tuženik ima domicil u drugoj državi članici koja nije stranka te konvencije. Sud pred kojim se vodi postupak u svakome slučaju primjenjuje članak 26. ove Uredbe; […]” ( 6 ).

10. Uredba br. 44/2001 stavljena je izvan snage Uredbom (EU) br. 1215/2012 ( 7 ), uobičajeno nazvanom „Uredba Bruxelles I.a”, ali ona nije primjenjiva na sudske postupke koji su, kao u glavnom postupku, pokrenuti prije 10. siječnja 2015. ( 8 ). Pravila o nadležnosti navedena u članku 2. stavku 1., u članku 22. točki 4. i u članku 71. Uredbe br. 44/2001 preuzeta su u članku 4. stavku 1., u članku 24. točki 4. i u članku 71. Uredbe br. 1215/2012, s nekoliko prilagodbi koje ne dovode u pitanje opći smisao tih prvih odredbi ( 9 ). Uredbom (EZ) br. 542/2014 ( 10 ) bitnije je izmijenjena potonja uredba, unošenjem članaka 71.a do 71.d, kako bi se uredile postojeće veze ( 11 ) između nje i kako Sporazuma o Jedinstvenom sudu za patente ( 12 ) tako i Ugovora o Sudu Beneluksa ( 13 ).

B – BKIV

11. Sukladno svojem članku 5.2, BKIV je od 1. rujna 2006. stavio izvan snage, s jedne strane, Konvenciju Beneluxa o žigovima proizvoda, potpisanu u Bruxellesu 19. ožujka 1962. ( 14 ), kojoj je priložen Jedinstveni zakon Beneluxa o žigovima ( 15 ) i, s druge strane, Konvenciju Beneluxa o dizajnima, potpisanu u Bruxellesu 25. listopada 1966. ( 16 ), kojoj je priložen Jedinstveni zakon Beneluxa o dizajnima ( 17 ).

12. U skladu sa svojom preambulom, BKIV ima za cilj, među ostalim: — „zamijeniti konvencije, jedinstvene zakone i dopunske protokole u području žigova i dizajna Beneluxa jednom konvencijom kojom se istodobno sustavno i transparentno uređuje pravo žigova i pravo dizajna”; — „predvidjeti brze i djelotvorne postupke […] kako bi se propisi Beneluxa prilagodili propisima Zajednice i međunarodnim ugovorima koje su već ratificirale tri Visoke ugovorne strane”, i — „zamijeniti Ured Beneluxa za žigove i Ured Beneluxa za dizajne Organizacijom Beneluxa za intelektualno vlasništvo (žigovi i dizajni), koja obavlja svoje zadaće preko tijela odlučivanja i izvršavanja, koja imaju vlastite i komplementarne nadležnosti” ( 18 ).

13. Članak 4.6 BKIV‑a, naslovljen „Mjesna nadležnost”, koji preuzima u biti članak 37. BZŽ-a ( 19 ) i članak 29. BZD‑a ( 20 ), navodi u vezi sa sporovima između fizičkih i pravnih osoba ( 21 ): „1. Osim ako je izričito ugovorena, mjesna sudska nadležnost za žigove ili dizajne određuje se prema prebivalištu tuženika ili mjestu na kojem je sporna obveza nastala, na kojem je trebala ili treba biti ispunjena. Mjesto prijave ili registracije žiga ili dizajna ni u kojem slučaju ne može samo po sebi biti temelj za određivanje nadležnosti. 2. Kada su gore navedeni kriteriji nedovoljni da bi se utvrdila mjesna nadležnost, podnositelj zahtjeva može podnijeti predmet sudu svojeg prebivališta ili boravišta ili, ako nema prebivalište ili boravište na području Beneluxa, sudu po svojem izboru, bilo u Bruxellesu, Haagu ili Luxembourgu. 3. Sudovi primjenjuju po službenoj dužnosti pravila definirana u točkama 1. i 2. i izrijekom utvrđuju svoju nadležnost. […]”

III – Glavni postupak, prethodna pitanja i postupak pred Sudom

14. Dana 4. veljače 2010. Brite Strike Technologies SA, čije je sjedište u Luxembourgu (Luksemburg), prijavio je verbalni znak „Brite Strike” s ciljem da ga OBIV, koji ima sjedište u Haagu, registrira kao žig Beneluxa.

15. Dana 21. rujna 2012. Brite Strike Technologies Inc., američko društvo čije je proizvode distribuirao, među ostalim, Brite Strike Technologies SA, podnio je tužbu protiv potonjeg pred Rechtbankom Den Haag (Sud u Haagu) radi proglašavanja navedenog žiga ništavim na temelju članaka 2.4 ( 22 ) i 2.28 ( 23 ) BKIV‑a, pri čemu je tvrdio da ga je tuženik registrirao u zloj vjeri i kršeći njegova prava koja ima kao prvi poznati korisnik navedenog znaka na području Beneluxa.

16. Brite Strike Technologies SA istaknuo je prigovor mjesne nenadležnosti, navodeći da se tužba trebala podnijeti u Luxembourgu, gdje je njegovo sjedište s obzirom na to da je on tuženik, a ne u Haagu, mjestu registracije žiga o kojem je riječ.

17. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, da bi odlučio o tom postupovnom pitanju, valja odrediti mora li pravilo o nadležnosti iz članka 4.6 BKIV‑a, iz kojega proizlazi da nije nadležan za odlučivanje o sporu ( 24 ), prevagnuti nad pravilom o nadležnosti iz članka 22. točke 4. Uredbe br. 44/2001, koje bi mu naprotiv omogućilo da se proglasi nadležnim.

18. U tom pogledu, Rechtbank Den Haag (Sud u Haagu) navodi presudu Gerechtshofa Den Haag (Žalbeni sud u Haagu) od 26. studenoga 2013. ( 25 ), u kojoj potonji sud smatra da bi pravila o nadležnosti predviđena u Uredbi br. 44/2001 trebala imati prednost pred onima iz BKIV‑a iz razloga što je, „bez obzira na to što je ta konvencija u biti nastavak prethodnih beneluških tekstova i bez obzira na to što su pravila o nadležnosti istovjetna”, ta konvencija „stupila na snagu nakon stupanja na snagu [navedene] Uredbe”, „tako da se njezin članak 4.6 ne može smatrati posebnim pravilom u smislu članka 71. [Uredbe br. 44/2001]” ( 26 ).

19. Sud koji je uputio zahtjev međutim smatra da postoji nesigurnost u pogledu značenja navedenog članka 71. kao i u pogledu načina na koji bi se po potrebi trebao primijeniti članak 22. točka 4. Uredbe br. 44/2001 u okviru spora poput onog u glavnom postupku koji se odnosi na valjanost žiga Beneluxa.

20. U tim je okolnostima, odlukom od 13. svibnja 2015., koju je Sud zaprimio 20. svibnja 2015., Rechtbank Den Haag (Sud u Haagu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li BKIV (iz razloga navedenih u točkama 28. do 34. presude Gerechtshofa Den Haag (Žalbeni sud u Haagu) od 26. studenoga 2013. ili iz drugih razloga) smatrati kasnijom konvencijom, tako da se njegov članak 4.6 ne može smatrati posebnim pravilom u smislu članka 71. [Uredbe br. 44/2001]? Ako je odgovor na to pitanje potvrdan: 2. Proizlazi li iz članka 22. točke 4. Uredbe [br. 44/2001] da kako belgijski tako i nizozemski i luksemburški sudovi imaju međunarodnu nadležnost za odlučivanje o sporu? 3. Ako to nije slučaj, kako se u slučaju poput ovoga određuje imaju li međunarodnu nadležnost belgijski, nizozemski ili luksemburški sudovi? Može li se pri ovome (preciznijem) određivanju međunarodne nadležnosti (ipak) primijeniti članak 4.6 BKIV‑a?”

21. Pisana očitovanja podnijela je samo Europska komisija. Rasprava nije održana.

IV – Analiza

A – Tumačenje članka 71. Uredbe br. 44/2001

1. Predmet prvog prethodnog pitanja

22. Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem u biti poziva Sud da utvrdi kakav bi trebao biti odnos između pravila o nadležnosti predviđenih u članku 4.6 BKIV‑a i onih iz Uredbe br. 44/2001 u pogledu članka 71. potonje, kada se područja primjene tih dvaju instrumenata, koja se ne preklapaju u potpunosti, podudaraju i na prostornom i na vremenskom i materijalnom planu.

23. Budući da se glavni postupak odnosi na valjanost žiga Beneluxa, članak 22. točka 4. Uredbe br. 44/2001 odredba je čiju primjenu sud koji je uputio zahtjev osobito razmatra u ovom slučaju kako bi utemeljio vlastitu nadležnost s obzirom na to da bi sudovi druge države članice mogli biti nadležni kad bi se primijenio članak 4.6 BKIV‑a. Ipak, on je svoje prvo prethodno pitanje uobličio na način da ono uključuje sve odredbe Uredbe br. 44/2001. Također smatram da se problematika međudjelovanja između ta dva međunarodna instrumenta ne postavlja samo iz gledišta navedenog članka 22. točke 4. Naime, moguće je da u drugačijim slučajevima druga pravila o nadležnosti koje navodi ta uredba budu u konkurenciji s onima iz članka 4.6 BKIV‑a u slučaju sudskog postupka koji se odnosi na zaštitu žigova i dizajna ( 27 ). Stoga se ne smije zanemariti ta mogućnost tijekom ispitivanja prvog pitanja postavljenog u ovom predmetu i na to pitanje dati odgovor koji može općenito vrijediti.

24. Cilj članka 71. Uredbe br. 44/2001 jest ograničiti primjenu pravila o nadležnosti iz konvencija koje su sklopile države članice međusobno ili s trećim državama, koja se odnose na „posebna pravna područja“ ( 28 ). Materijalno područje primjene BKIV‑a je posebno u odnosu na ono iz navedene uredbe. U vezi s time pojašnjavam da se, suprotno onome što bi se moglo zaključiti iz njezinog skraćenog naslova, doseg BKIV‑a ne proteže na sva prava intelektualnog vlasništva, nego je ograničen na „žigove i dizajne” ( 29 ). Sa svoje strane Uredba br. 44/2001, i osobito njezin članak 22. točka 4., uključuje širi spektar prava intelektualnog vlasništva ( 30 ). Prema tome, iz izričaja navedenog članka 71. moralo bi načelno proizlaziti da se u pogledu glavnog postupka primjenjuju pravila o nadležnosti iz članka 4.6 BKIV‑a, a ne pravila iz članka 22. točke 4. te uredbe.

25. Međutim Sud je tumačio tekst tog članka 71. na način da „pravila o sudskoj nadležnosti […] predviđena posebnim konvencijama kojih su države članice već bile stranke u trenutku stupanja na snagu te uredbe, u pravilu dovode do izuzimanja od primjene odredaba te uredbe koje uređuju isto pitanje” kada spor potpada pod područje primjene te konvencije ( 31 ). Sud je to restriktivno tumačenje utemeljio na zaključku da je, za razliku od navedenog članka 71., koji upotrebljava pojam „čije su stranke”, u članku 57. Konvencije iz Bruxellesa, iz kojeg on proizlazi, upotrijebljen pojam „jesu ili će postati stranke” te je time pojasnio da se ta konvencija ne protivi, za razliku od Uredbe br. 44/2001, primjeni drugih pravila o sudskoj nadležnosti kojima bi države ugovornice mogle biti vezane, čak i u budućnosti, zaključujući posebne konvencije ( 32 ).

26. Rechtbank Den Haag (Sud u Haagu) pita Sud kako u ovom slučaju treba provesti ta načela interakcije s obzirom na to da je točno da je BKIV zaključen nakon stupanja na snagu Uredbe br. 44/2001 ( 33 ), ali je njegova namjera u biti bila spajanje dviju konvencija Beneluxa koje su zaključene prije tog datuma ( 34 ). Drugim riječima, on pita treba li BKIV kvalificirati „kasnijom” konvencijom u odnosu na tu uredbu, iz čega bi proizlazilo, kako je to Gerechtshof Den Haag (Žalbeni sud u Haagu) odlučio u jednom drugom predmetu ( 35 ), da se u glavnom postupku trebaju primijeniti odredbe potonjeg instrumenta, a ne Konvencije.

27. Komisija predlaže da se na prvo prethodno pitanje odgovori da BKIV zbog datuma svojeg stupanja na snagu ne potpada u područje primjene ratione temporis rezerve predviđene u članku 71. Uredbe br. 44/2001 i da stoga pravila o nadležnosti iz članka 4.6 te konvencije ne mogu imati prednost pred onima navedene uredbe. Smatram da, iako je BKIV formalno kasniji od Uredbe br. 44/2001, posebna pravila o nadležnosti iz BKIV‑a u biti prethode onima koja su navedena u toj uredbi i moraju imati prednost nad potonjima zbog razloga koji slijede.

2. Primjena odredaba članka 71. Uredbe br. 44/2001 u pogledu pravila o nadležnosti koje predviđa BKIV

a) Doseg načela nadređenosti ranijih posebnih konvencija iz članka 71. Uredbe br. 44/2001

28. Uvodna izjava 25. Uredbe br. 44/2001 navodi da se u članku 71. Uredbe prvenstvo koje se dodjeljuje posebnim konvencijama opravdava „zbog poštovanja međunarodnih obveza koje su preuzele države članice”. Kao što navodi Komisija, misao iz te uvodne izjave načelno upućuje na sporazume zaključene s trećim državama ( 36 ). Međutim, nije sporno da rezerva iz članka 71. uključuje i konvencije koje su zaključene samo između država članica, kao što je slučaj s konvencijama Benelux.

29. U tom pogledu navodim da, za razliku od brojnih drugih uredbi koje su također povezane s pravosudnom suradnjom u građanskim stvarima, Uredba br. 44/2001 ne sadržava odredbu prema kojoj „bi ona među državama članicama ima[la] prednost pred konvencijama zaključenim samo između dvije ili više država članica, ako se takve konvencije odnose na pitanja koja se uređuju ovom Uredbom” ( 37 ), formulu koja dovodi do isključivanja sporazuma između država članica, nasuprot onima zaključenim s trećim državama, čak i ako su u isto vrijeme i posebni i raniji od uredbe o kojoj je riječ.

30. Ta posebnost Uredbe br. 44/2001 tim je više zamjetna jer je u 2012. godini bila predmetom potpunog preuređenja i unatoč praktičnim poteškoćama koje su bile otkrivene u vezi s ocjenom dosega navedenog članka 71. ( 38 ) zakonodavac Unije nije izmijenio sadržaj tog članka ( 39 ). Točno je da je članak 71. Uredbe br. 1215/2012, koji je zamijenio Uredbu br. 44/2001, bio znatno dopunjen Uredbom br. 542/2014 ( 40 ), a da se nije ograničilo načelo prema kojem pravila o sudskoj nadležnosti koja predviđaju posebne konvencije, čak i one zaključene samo između država članica, omogućuju da se odstupi od pravila koja su sada navedena u Uredbi br. 1215/2012.

31. Drugi cilj iz članka 71. Uredbe br. 44/2001, koji prema mojem mišljenju treba imati važnu ulogu u ovom predmetu, jest da se uzme u obzir činjenica da su pravila o nadležnosti iz posebnih konvencija utvrđena uzimajući u obzir posebnosti područja koja uređuju i da stoga ta pravila imaju korisnu vrijednost koju treba sačuvati ( 41 ). To se osobito odnosi na pravila o nadležnosti prilagođena intelektualnom vlasništvu koja su sadržana u međunarodnim konvencijama, od kojih autori te uredbe nisu namjeravali odstupiti ( 42 ).

32. Iz gore navedenog zaključujem da je članak 71. Uredbe br. 44/2001 zamišljen na način da se očuva primjena pravila o nadležnosti iz posebnih konvencija koje su države članice zaključile prije njezina stupanja na snagu s obzirom na to da je sadržaj tih pravila prilagođeniji području o kojem je riječ, i to sukladno sudskoj praksi Suda, pod uvjetom da su sukladne načelima pravosudne suradnje u građanskim i trgovačkim stvarima unutar Unije ( 43 ). Smatram da treba slijediti taj povoljni pristup, osobito u pogledu članka 4.5 BKIV‑a u pogledu njegova sadržaja.

b) Preuzimanje u BKIV pravila o nadležnosti koja su sadržana u posebnim konvencijama sklopljenima prije stupanja na snagu Uredbe br. 44/2001

33. I sud koji je uputio zahtjev i Komisija navode da je BKIV zamijenio konvencije koje su bile na snazi u trima državama članicama koje čine Benelux, od 1971. za žigove i od 1975. za dizajne, a da nije bitno izmijenio njihov sadržaj. Osobito članak 4.6 BKIV‑a, koji je jedina relevantna odredba u ovom predmetu ( 44 ), istovjetno preuzima pravila o nadležnosti koja se nalaze u tim starim instrumentima, pri čemu se uvode samo terminološke prilagodbe koje su postale potrebne zato što se taj novi tekst odnosi i na žigove i na dizajne ( 45 ).

34. Komisija tvrdi da je za odgovor na prvo prethodno pitanje ipak irelevantno to da su odredbe BKIV‑a stoga slične onima iz konvencija Beneluxa koje zamjenjuje. S druge strane, smatram da je bitno uzeti u obzir činjenicu da su donoseći navedeni članak 4.6 tri države stranke BKIV‑a jednostavno zadržale sadržaj posebnih odredaba koje su već bile primjenjive prije nego što je Uredba br. 44/2001 stupila na snagu a da uopće nisu izmijenile njihovu bit.

35. Budući da je jedan od ciljeva članka 71. Uredbe br. 44/2001 omogućiti primjenu pravila koja su prilagođenija posebnostima područja o kojem je riječ ( 46 ), čini mi se da to razmatranje opravdava to da pravila o nadležnosti preuzeta u članku 4.6 BKIV‑a imaju prednost pred pravilima predviđenima u toj uredbi. Kao što priznaje Komisija, BKIV ima pogotovo za cilj utvrditi posebna pravila koja uzimaju u obzir posebnosti žiga Beneluxa, to jest da je to jedinstven žig koji nije ni podijeljen među državama članicama o kojima je riječ niti je povezan s nekom od država članica posebno. Smatram da su pravila o nadležnosti preuzeta u članku 4.6 BKIV‑a prilagođenija primjeni u sporu koji se odnosi na žig Beneluxa nego što su pravila o nadležnosti predviđena u Uredbi br. 44/2001.

36. Tome je tako osobito u vezi s pravilom iz članka 22. točke 4. te uredbe koje, za razliku od članka 4.6 BKIV‑a, nije zamišljeno za sporove kao što je ovaj u glavnom predmetu. Kasnije ću se vratiti na granice moguće primjene navedenog članka 22. točke 4. u ovom sporu, ali sada ću navesti glavne razloge za negativan zaključak. U tom pogledu naglašavam, s jedne strane, da tekst te odredbe ne omogućava izravnu identifikaciju suda nadležnog za odlučivanje o sporu te vrste ( 47 ), dok članak 4.6 BKIV‑a navodi niz preciznijih kriterija nadležnosti ( 48 ). S druge strane, potonji članak isključuje, suprotno članku 22. točki 4. Uredbe br. 44/2001, da je mjesto prijave i registracije žiga samo po sebi dovoljan čimbenik nadležnosti kako bi se spriječila koncentracija nadležnosti u jednoj od država Beneluxa ( 49 ). Naposljetku, ističem da je zakonodavac Unije sam osigurao da se donesu pravila o nadležnosti koja odstupaju od Uredbe br. 44/2001 kada su na razinu Unije ( 50 ) uvedena takva prava intelektualnog vlasništva koja proizvode isti učinak u više država članica.

37. Osim toga smatram da primjena pravila o nadležnosti iz članka 4.6 BKIV‑a u ovom slučaju nimalo ne šteti – upravo suprotno – bitnim načelima koja su u pozadini pravosudne suradnje između država članica u građanskim i trgovačkim stvarima, čije poštovanje osigurava Sud u slučajevima kada se u tom području primjenjuju pravila iz posebnih međunarodnih konvencija ( 51 ). S obzirom na njihove posebnosti, osobito to što određuju sud koji je u najboljem položaju za odlučivanje o tužbi koja se odnosi na valjanost žiga Beneluxa, i to preciznije i s većom ravnotežom od onog što dozvoljava članak 22. točka 4. Uredbe br. 44/2001 ( 52 ), prema mojem mišljenju pravila iz članka 4.6 BKIV‑a zadovoljavaju ona od navedenih načela koja su relevantna za pravila o nadležnosti ( 53 ).

38. Osim toga, ne dijelim mišljenje Komisije prema kojem bi, ako Sud odluči da članak 4.6 BKIV‑a ima prednost pred konkurentskim odredbama Uredbe br. 44/2001, to bilo protivno pravilu navedenom u članku 3. stavku 2. UFEU‑a i pojašnjenom u sudskoj praksi Suda, koje navodi da države članice više ne mogu među sobom zaključivati konvencije koje mogu „utjecati na zajednička pravila”, kao što su ona iz Uredbe br. 44/2001, „ili promijeniti njihov doseg” jer je na tom području nadležnost Unije isključiva ( 54 ). Točno je da je Sud također potvrdio, u vezi s konvencijom zaključenom s trećim državama, a da se nije izričito ograničio na taj slučaj, da članak 71. stavak 1. te uredbe „državama članicama ne daje mogućnost da zaključivanjem novih posebnih konvencija ili izmjenom konvencija koje su već na snazi uvedu pravila koja bi imala prednost pred pravilima te uredbe” ( 55 ).

39. Međutim, smatram da se s obzirom na to da se pravila o nadležnosti iz članka 4.6 BKIV‑a ograničavaju na to da preuzmu odredbe KBŽ-a i KBD‑a koje su postojale prije stupanja na snagu Uredbe br. 44/2001, pri čemu su ti tekstovi spojeni, ne može smatrati ni da je donošenje BKIV‑a moglo utjecati na odredbe te uredbe ili promijeniti njezin doseg niti da BKIV predstavlja „novu posebnu konvenciju” ili konvenciju koja vrši „izmjenu konvencija koje su već na snazi” u smislu navedene sudske prakse.

40. U tom posebnom kontekstu u kojem su dvije konvencije Beneluxa koje su prethodile Uredbi br. 44/2001 bile jednostavno preuređene u okviru neke druge konvencije Beneluxa koja je potpisana i ratificirana nakon te uredbe, smatram da načelo prvenstva posebnih konvencija koje je navedeno u članku 71. te uredbe mora imati prednost pred razmatranjima koja daju prvenstvo obliku u odnosu na sadržaj. Stajalište koje brani Komisija imalo bi upitne posljedice sprečavanja država članica da vrše redakcijske ili čisto formalne promjene, za koje smatram da se moraju razlikovati od bitnih promjena koje gorenavedena sudska praksa zabranjuje.

41. Neformalističko tumačenje članka 71. Uredbe br. 44/2001, za koje se zauzimam, prema mojem je mišljenju poduprto općenitijim razmatranjima koja proizlaze iz primarnog prava Unije. Naime, iz članka 350. UFEU‑a ( 56 ) proizlazi da se posebni regionalni sporazumi koji su zaključeni u okviru Beneluxa moraju sačuvati ako omogućuju bolje postizanje ciljeva kojima teži Benelux nego što bi to činile odredbe prava Unije te ako su nužni za jamčenje dobrog funkcioniranja Beneluškog sustava ( 57 ). Smatram da bi u ovom slučaju bilo prikladno odnosno nužno da tri države Beneluxa zadrže u članku 4.6 BKIV‑a posebna pravila o nadležnosti koja su prije donijele kako bi osigurale usklađeno i uravnoteženo funkcioniranje sustava jedinstvenog žiga koji postoji među njima ( 58 ). To se mišljenje temelji na činjenici da, s jedne strane, taj sustav koji je potpuno nadomjestio zakonodavstvo tih država na tom području ( 59 ) nema do danas ekvivalenta u pravu Unije ( 60 ) i, s druge strane, primjena odredaba Uredbe br. 44/2001 nije davala toliko zadovoljavajuće rezultate kao navedeni članak 4.6 u tom posebnom kontekstu.

42. Posljedično, po mojem mišljenju, BKIV treba smatrati konvencijom posebnog područja kojeg su države članice stranke u smislu članka 71. Uredbe br. 44/2001 i da stoga pravila o sudskoj nadležnosti iz članka 4.6 navedene konvencije moraju imati prvenstvo pred onima iz te uredbe u slučaju kada se njihova područja primjene podudaraju. Zato predlažem da se na prvo prethodno pitanje odgovori da članak 71. treba tumačiti na način da, u slučaju kada prekogranični spor potpada pod područje primjene i te uredbe i BKIV‑a, država članica može sukladno stavku 1. navedenog članka primijeniti pravila o sudskoj nadležnosti predviđena u članku 4.6 te konvencije.

B – Tumačenje članka 22. točke 4. Uredbe br. 44/2001

1. Predmet drugog i trećeg prethodnog pitanja

43. Sud koji je uputio zahtjev postavio je drugo i treće pitanje kao podredno samo u slučaju ako bi Sud u odgovoru na prvo prethodno pitanje odlučio da odredbe Uredbe br. 44/2001 moraju imati prednost pred pravilima o nadležnosti iz članka 4.6 BKIV‑a. Međutim, smatram da to ne bi smio biti slučaj. Ako Sud potvrdi tumačenje članka 71. koje predlažem, tada neće trebati odgovoriti na ta dva pitanja. Ipak, radi iscrpnosti, izložit ću sljedeća razmatranja o tom pitanju.

44. Kao prvo, treba pojasniti da s obzirom na povezanost koja postoji između tih pitanja, koja se prema mojem mišljenju oba odnose na smisao i doseg koji treba dati članku 22. točki 4. Uredbe br. 44/2001 u okviru spora poput onoga u glavnom predmetu, ako na njih treba odgovoriti, ta pitanja treba ispitati zajedno.

45. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, pod pretpostavkom da se pravilo o nadležnosti iz tog članka 22. točke 4. treba primijeniti u sporu koji se, poput ovog slučaja, odnosi na moguće proglašavanje ništavosti žiga Beneluxa, postoji dvojba o značenju koje bi se u tom posebnom kontekstu trebalo dati izričaju „sudovi države članice u kojoj se zahtijeva deponiranje ili registriranje” koji je u smislu te odredbe relevantna poveznica u području valjanosti žigova.

46. Kako bi opravdao svoje drugo pitanje, sud koji je uputio zahtjev u biti ukazuje na to da zahtjev za registraciju žiga Beneluxa vrijedi jednako za cijelo područje Beneluxa na način da sudovi svih država članica koje čine Benelux, dakle i belgijski i luksemburški i nizozemski sudovi, mogu imati zajedničku nadležnost s obzirom na tekst navedenog članka 22. točke 4.

47. U slučaju da Sud odbaci to tumačenje, sud koji je uputio zahtjev onda svojim trećim pitanjem traži pojašnjenje, s jedne strane, koja od te tri države članice jedina ima međunarodnu nadležnost na tom području i, s druge strane, mogu li se u toj fazi primijeniti čimbenici područne nadležnosti predviđeni u članku 4.6 BKIV‑a u cilju identifikacije države o kojoj je riječ.

48. U svojim očitovanjima Komisija, po mojem mišljenju valjano, predlaže da se na drugo pitanje odgovori da „se članak 22. stavak 4. Uredbe [br. 44/2001] mora tumačiti na način da u sporu koji se odnosi na registriranje ili valjanost žiga Beneluxa međunarodnu nadležnost za odlučivanje o sporu imaju i belgijski sud i nizozemski sud i luksemburški [sud]”. Komisija se nije očitovala o trećem pitanju. U vezi s time iznijet ću neke napomene.

2. Sudovi nadležni za odlučivanje o sporu koji se odnosi na valjanost žiga Beneluxa u slučaju primjene članka 22. točke 4. Uredbe br. 44/2001

a) Sadržaj pravila o nadležnosti navedenog u članku 22. točki 4. Uredbe br. 44/2001

49. Podsjećam da, kako je to navedeno u članku 22. ab initio Uredbe br. 44/2001, sva pravila o nadležnosti iz točaka 1. do 5. tog članka imaju zajedničku posebnost da se primjenjuju bez obzira na domicil stranaka ( 61 ) i da utvrđuju isključivu i obveznu nadležnost čija je primjena posebno obvezujuća i za pojedince i za sud ( 62 ). Budući da ona tako odstupaju ne samo od općeg pravila predviđenog u članku 2. te uredbe koji je naklonjen tuženiku, već i od mogućnosti dobrovoljnog ugovaranja nadležnosti koja je načelno pružena strankama ( 63 ), te se posebne odredbe moraju usko tumačiti ( 64 ).

50. Suprotno onome što Komisija navodi u pisanim očitovanjima ( 65 ), članak 22. točka 4. Uredbe br. 44/2001 koji se odnosi na općenito „sudove [jedne] države članice” samo naznačuje državu članicu čiji su sudovi nadležni ratione materiae na temelju te odredbe, a da ne razdjeljuje nadležnost unutar države članice o kojoj je riječ, kao što je to Sud već presudio ( 66 ).

51. Prvi podstavak točke 4. članka 22. predviđa da kada se prekogranični spor odnosi na registriranje ili valjanost prava intelektualnog vlasništva koje se mora prijaviti ili registrirati, kao što je žig, međunarodna nadležnost dodijeljena je isključivo „sudovima države članice u kojoj se zahtijeva deponiranje ili registriranje, u kojoj je deponiranje ili registriranje obavljeno ili se u skladu s instrumentom Zajednice ili međunarodne konvencije smatra obavljenim”. Drugi podstavak točke 4. dodaje da u posebnom području europskih patenata koje je uređeno Minhenskom konvencijom „sudovi svake države članice imaju isključivu nadležnost, u postupcima koji se tiču registriranja ili valjanosti bilo kojega europskoga patenta dodijeljenog za tu državu” ( 67 ).

52. Takva isključiva poveznica predviđena u ta dva podstavka ima, za državu članicu koje se neposredno tiče izdavanje predmetnog prava, precizan razlog postojanja. To je odraz volje zakonodavca da se uskladi s ciljevima u vezi s blizinom suda sporu i dobrog sudovanja, koji su navedeni u uvodnoj izjavi 12. Uredbe br. 44/2001, kao opravdanje izuzeća od načelne nadležnosti sudova prema domicilu tuženika.

53. Naime, sudovi države u kojoj će ta prava proizvesti svoje pravne učinke smatraju se „u najboljem položaju” ( 68 ) da odluče o njegovu registriranju ili valjanosti s obzirom na primjenjivo pravo, to jest općenito zakonodavstvo te države na području na kojem se jamči zaštita tog prava ( 69 ). Kao što ističe Komisija, tradicionalno postoji čvrsta veza između zaštite prava intelektualnog vlasništva i nacionalnog suvereniteta ( 70 ). U tom pogledu Sud je također istaknuo da izdavanje prava poput patenata uključuje posredovanje nacionalne uprave te da je vođenje sporova s tim u vezi ograničeno na specijalizirane sudove u više država članica ( 71 ).

54. U svjetlu tih zakonskih doprinosa i onih sudske prakse, i vodeći računa o znatnim posebnostima predmetnog prava intelektualnog vlasništva, valja ispitati na koji način bi se u ovom slučaju trebale eventualno provesti odredbe članka 22. točke 4. Uredbe br. 44/2001.

b) Moguća primjena članka 22. točke 4. Uredbe br. 44/2001 na ovaj slučaj

55. Najprije podsjećam da, ako bi Sud smatrao, protivno onome što sam predložio kao odgovor na prvo prethodno pitanje, da se Uredba br. 44/2001 treba primijeniti u sporu poput ovog u glavnom postupku, mi se čini jasno da je, s obzirom na njezin tekst, pravilo o nadležnosti navedeno u članku 22. točki 4., a ne ono iz ostalih odredaba te uredbe ( 72 ), ono koje bi trebalo odrediti sud nadležan da odluči o „valjanosti” žiga Beneluxa o kojem je riječ.

56. Odlučujući čimbenik za podjelu sudske nadležnosti za sporove na koje se primjenjuje taj članak 22. točka 4. je uska veza koja mora postojati između prava intelektualnog vlasništva o kojem je riječ i područja na kojem to pravo može biti zaštićeno ( 73 ). Međutim, u posebnom primjeru prava s jedinstvenim učinkom kao što je žig Beneluxa, koji je valjan u trima državama Beneluxa i uživa jednaku zaštitu ( 74 ), smatram da pojam „područje” na koji upućuje članak 22. točka 4. prvi podstavak Uredbe br. 44/2001 treba razumjeti tako da u ovom slučaju upućuje na cijelo područje Beneluxa ( 75 ), koje je, kako je to Sud već presudio u sličnim kontekstima, izjednačeno s područjem jedne države članice ( 76 ). Smatram stoga, u okviru posebnog okvira žiga Beneluxa, da su područja tih triju država određena zajedno i da su sudovi svake od njih moguće nadležni, s obzirom na to da se svi mogu smatrati da su „u najboljem položaju” za primjenu jedinstvenog sustava koji su navedene države donijele u vezi s tim žigom.

57. Ističem da se pravilo koje predviđa nacionalnu podjelu sudske nadležnosti koje je izrijekom navedeno za europski patent, u drugom podstavku točke 4. članka 22., ne može prenijeti na žig Beneluxa s obzirom na to da su sustavi o kojima je riječ bitno različiti ( 77 ). Naime, europski patent razlikuje se od žiga Beneluxa jer nije jedinstveno pravo, već je skup odvojenih nacionalnih patenata ( 78 ). Kao što to navodi Komisija, „u biti, u pravnom smislu i dalje se radi o različitim patentima koji ostaju pojedinačno povezani s nacionalnim područjem o kojem je riječ”. To opravdava da sudska nadležnost ostaje vezana za svaku državu na području na kojem se zahtijeva zaštita europskog patenta, kao što je to slučaj za strogo nacionalna prava intelektualnog vlasništva.

58. Upravo zato što pravila o nadležnosti koja su uvedena Konvencijom iz Bruxellesa i preuzeta u Uredbi br. 44/2001 nisu u potpunosti prilagođena posebnostima prava intelektualnog vlasništva jedinstvenog značaja na razini Europske zajednice, a poslije Europske unije, donesena su posebna pravila o nadležnosti za prava te vrste. To je bio slučaj za „dizajne Zajednice” ( 79 ), za „žig Zajednice” koji je nedavno postao „žig Europske unije” ( 80 ), kao i za „europski patent s jedinstvenim učinkom” ( 81 ).

59. U svojim pisanim očitovanjima Komisija potvrđuje da ti „odstupajući sustavi ipak nemaju za učinak da je nadležan sud države članice u kojoj pravo intelektualnog vlasništva nije valjano” ( 82 ). Ja smatram da predmetne odredbe i osobito one koje se odnose na valjanost žiga Europske unije dovode do potpunog odbacivanja pravila iz članka 22. točke 4. te uredbe, u dijelu u kojem propisuju nadležnost središnjeg ureda za zahtjeve za ništavost podnesene kao glavni predmet spora i za specijalizirane sudove za protutužbene zahtjeve za ništavost – osobito u okviru tužbe zbog povrede – sudove koji su uglavnom sudovi država članica gdje tuženik ima domicil ( 83 ).

60. Smatram, kao i Komisija, da budući da dovodi do toga da sudovi triju država članica Unije mogu biti jednako nadležni za odlučivanje o tužbi za nevaljanost žiga Beneluxa, strogo tumačenje spomenutog članka 22. točke 4. koje je ovdje predloženo nudi rezultat koji se ne čini „optimalnim” s obzirom na ciljeve Uredbe br. 44/2001 ( 84 ). Međutim, pod pretpostavkom da se ta uredba smatra primjenjivom na takvu tužbu, to tumačenje se nameće, prema mojem mišljenju, kako iz teksta tako i iz osnova njezina članka 22. točke 4. i iz osobitih posebnosti intelektualnog vlasništva o kojima je ovdje riječ ( 85 ).

61. Konačno, smatram da ovu negativnu tvrdnju treba ublažiti jer je vjerojatno da u praksi upravo Rechtbank Den Haag (Sud u Haagu) – kao u glavnom postupku – često odlučuje zbog mjesta prijave i/ili registracije žiga Beneluxa o kojem je riječ ( 86 ). Čini mi se da činjenica da podnositelj zahtjeva može izabrati nadležnost sudova neke od tih triju država zasigurno može tuženika obvezati da se brani na jeziku kojim ne vlada te može dovesti do opasnosti od „forum shoppinga”. Međutim, ta mogućnost izbora proizvodi materijalne posljedice koje su manje otegotne u posebnom kontekstu žiga Beneluxa nego što je to uobičajeno s obzirom na to da je pravni sustav koji se na njega primjenjuje u potpunosti usklađen između tih država članica i ujednačeno se tumači ( 87 ).

c) Nemogućnost komplementarnog upućivanja na članak 4.6 BKIV‑a

62. Kako bi prešao granice do kojih dovodi eventualna primjena članka 22. točke 4. Uredbe br. 44/2001 na spor o intelektualnom vlasništvu s jedinstvenim učinkom kao što je žig Beneluxa ( 88 ), sud koji je uputio zahtjev poziva se na mogućnost upućivanja, čini se dodatno, na skupinu pravila „mjesne nadležnosti” iz članka 4.6 BKIV‑a kako bi odredio koja od triju država Beneluxa konkretno ima sudsku nadležnost u tom području ( 89 ).

63. Uvodno, naglašavam da članak 4.6 BKIV‑a propisuje pravila o alternativnoj nadležnosti ( 90 ) koja su, s obzirom na svoju bit, potpuno različita od pravila o isključivoj nadležnosti iz članka 22. točke 4. Uredbe br. 44/2001. Dodajem da je ustaljena sudska praksa da odredbe Uredbe br. 44/2001, poput njezina članka 22. točke 4., treba tumačiti samostalno, a ne pozivanjem na prava država članica ( 91 ).

64. Konačno, smatram da svako upućivanje, makar bilo i samo komplementarno, na tu odredbu BKIV‑a treba isključiti pod pretpostavkom da Sud presudi da je treba nadomjestiti Uredbom br. 44/2001 na temelju članka 71. potonje. Naime, jedino se odredbe Uredbe br. 44/2001 mogu primijeniti kako bi se riješio sukob nadležnosti odnosno sukobi oko postupka koji mogu proizaći iz nekog spora poput ovog u glavnom predmetu.

65. Činjenica da se, prema mojem mišljenju, podnositelj zahtjeva može bez razlikovanja obratiti sudu bilo koje države Beneluxa, ako članak 22. točku 4. spomenute uredbe treba primijeniti na takav spor, uzrokuje poteškoće koje ipak nisu nepremostive s obzirom na to da ta uredba sama sadržava rješenja koja omogućuju njihovo rješavanje. Stoga će, u slučaju suprotstavljenih postupaka, međunarodna nadležnost biti tako podijeljena između tih triju država uzevši u obzir pravilo koje dodjeljuje prvenstvo „sudu koji je prvi započeo postupak”, kako stoji u člancima 27. do 30. iste uredbe, koji uređuju slučaj litispendencije i povezanosti do kojih može doći između sudova država članica ( 92 ), i to u svjetlu sudske prakse Suda koja se primjenjuje na navedene članke ( 93 ).

66. Prema tome, ako Sud ocijeni nužnim izjasniti se o drugom i trećem prethodnom pitanju, valja prema mojem mišljenju reći da članak 22. točka 4. Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da su za odlučivanje o prekograničnom sporu o registriranju ili valjanosti žiga Beneluxa nadležni sudovi svake od triju država članica na području kojega to pravo intelektualnog vlasništva proizvodi svoje učinke te da se zahtijeva ujednačena zaštita, osobito Kraljevine Belgije, Velikog Vojvodstva Luksemburga i Kraljevine Nizozemske.

V – Zaključak

67. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja mu je uputio Rechtbank Den Haag (Sud u Haagu, Nizozemska) odgovori na sljedeći način: Članak 71. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da u slučaju kada prekogranični spor potpada pod područje primjene te uredbe kao i Konvencije Beneluxa o intelektualnom vlasništvu (žigovi i dizajni), potpisane u Haagu 25. veljače 2005., država članica može sukladno članku 71. stavku 1. te uredbe primijeniti pravila o sudskoj nadležnosti predviđena u članku 4.6 te konvencije.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) SL 2001., L 12, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.)

( 3 ) Konvenciju su u Haagu potpisali Kraljevina Belgija, Veliko Vojvodstvo Luksemburg i Kraljevina Nizozemska.

( 4 ) Tekst te konvencije (u daljnjem tekstu: Minhenska konvencija) dostupan je na sljedećoj internetskoj stranici: http://www.epo.org/law‑practice/legal‑texts/html/epc/2013/f/ma1.html.

( 5 ) Prvi i drugi podstavak točke 4. tog članka 22. u biti odgovaraju članku 16. stavku 4. Konvencije od 27. rujna 1968. o [sudskoj] nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3.), kako je izmijenjena Konvencijama o pristupanju novih država članica toj Konvenciji (SL 1998., C 27, str. 1, u daljnjem tekstu: Konvencija iz Bruxellesa) i člankom V.d. protokola koji je priložen toj Konvenciji. Tumačenja i obrazloženja u odnosu na članak 16. stavak 4. Konvencije iz Bruxellesa se prema mojem mišljenju mogu primijeniti na članak 22. točku 4. Uredbe br. 44/2001 zbog istovjetnosti koja postoji među tim odredbama (vidjeti po analogiji presudu od 10. rujna 2015., Holterman Ferho Exploitatie i dr., C‑47/14, EU:C:2015:574, t. 38.).

( 6 ) Članak 71. Uredbe br. 44/2001 zamjenjuje članak 57. Konvencije iz Bruxellesa s jednom značajnom razlikom u tekstu (vidjeti točku 25. ovog mišljenja).

( 7 ) Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289.).

( 8 ) Vremensko područje primjene Uredbe br. 1215/2012 definirano je u njezinom članku 66.

( 9 ) U tom pogledu, samo primjećujem, s jedne strane, da članak 24. točka 4. Uredbe br. 1215/2012 pojašnjava da se ta odredba primjenjuje neovisno o činjenici je li pitanje pokrenuto na temelju tužbe ili prigovora (sukladno presudama od 13. srpnja 2006., GAT, C‑4/03, EU:C:2006:457, t. 31., i Roche Nederland i dr., C‑539/03, EU:C:2006:458, t. 40.) i, s druge strane, da se njezinim člankom 71. pojam „tribunal” (sud) zamjenjuje općim pojmom „juridiction” (sud) koji se nalazio u članku 71. Uredbe br. 44/2001, među ostalim, u francuskoj verziji navedenih uredbi.

( 10 ) Uredba Europskog parlamenta i Vijeća o izmjeni Uredbe (EU) br. 1215/2012 u pogledu pravila koja se primjenjuju na Jedinstveni sud za patente i Sud Beneluksa (SL 2014., L 163, str. 1.), koja se primjenjuje od 10. siječnja 2015., sukladno njezinu članku 2.

( 11 ) Vidjeti uvodne izjave 1. do 4. Uredbe br. 542/2014. Konkretno, članak 71.a koji je umetnut potonjom uredbom predviđa da se „sud[ovi] koji je[su] zajednički za više država članica” koji predstavljaju Jedinstveni sud za patente i Sud Beneluksa smatraju „sudovima” u smislu Uredbe br. 1215/2012.

( 12 ) Taj Sporazum, potpisan 19. veljače 2013. (SL 2013., C 175, str. 1.), stupit će na snagu kada ga ratificira trinaest država članica, pod uvjetima navedenima u njegovu članku 89. stavku 1.

( 13 ) Ugovor o uspostavi i statutu Suda Beneluksa, koji su Kraljevina Belgija, Veliko Vojvodstvo Luksemburg i Kraljevina Nizozemska potpisali u Bruxellesu 31. ožujka 1965. i koji je stupio na snagu 1. siječnja 1974. Te tri države su 15. listopada 2012. potpisale Protokol o izmjeni tog Ugovora kako bi se na Sud Beneluksa prenijele ovlasti u određenim stvarima iz okvira Uredbe br. 1215/2012.

( 14 ) U daljnjem tekstu: KBŽ, stupio na snagu 1. srpnja 1969.

( 15 ) U daljnjem tekstu: BZŽ, stupio na snagu 1. siječnja 1971.

( 16 ) U daljnjem tekstu: KBD, stupio na snagu 1. siječnja 1974.

( 17 ) U daljnjem tekstu: BZD, stupio na snagu 1. siječnja 1975.

( 18 ) Sukladno člancima 1.2, 1.3 i 1.5 BKIV‑a navedena Organizacija ima sjedište u Haagu te se sastoji od različitih tijela koja joj omogućuju ispunjavanje zadaća dodijeljenih joj tom Konvencijom, među kojima je „Ured Beneluxa za intelektualno vlasništvo (žigovi i dizajni)” (u daljnjem tekstu: UBIV).

( 19 ) Komentar o KBŽ-u i BZŽ-u koji su zajednički sastavile belgijska, luksemburška i nizozemska vlada objavljen je na nizozemskom u Tractatenblad van het Koninkrijk der Nederlanden, 1962., br. 58 (vidjeti str. 75. i slj. na temu članka 37. BZŽ-a). Francuska verzija tog obrazloženja nalazi se na internetskoj stranici UBIV‑a (https://www.boip.int/wps/portal/site/juridical/regulations/oldregulations/!ut/p/a0/04_Sj9CPykssy0xPLMnMz0vMAfGjzOKdg5w8HZ0MHQ0s_IKNDDxdfX1DHL1CDYO9DfSD04r0C7IdFQHd_Xc9/).

( 20 ) Obrazloženje članka 29. BZD‑a, koje je u biti identično onome koje se odnosi na članak 37. BZŽ-a, također se nalazi na internetskoj stranici spomenutoj u bilješci 19. ovog mišljenja.

( 21 ) Taj slučaj, koji je ovaj iz glavnog postupka, treba razlikovati od tužbi podnesenih neposredno protiv odluke UBIV‑a koja se odnosi na registraciju žiga Beneluksa, za koje su BKIV‑om predviđena posebna pravila (vidjeti članke 2.12, 2.17 i 4.2).

( 22 ) Sukladno članku 2.4. ab initio i točki (f) BKIV‑a „[p]ravo na žig ne stječe se: […] (f) registracijom žiga [Beneluxa] koji je prijavljen u zloj vjeri, među ostalim: 1. ako je prijava podnesena sa znanjem ili s neopravdanim neznanjem o uobičajenoj uporabi sličnog žiga koju je treća osoba u dobroj vjeri izvršavala u posljednje tri godine na području Beneluxa, za sličnu robu ili usluge od strane treće osobe koja to nije odobrila […]”.

( 23 ) Članak 2.28 stavak 3. ab initio i točka (b) BKIV‑a navodi da „[a]ko […] treća osoba iz članka 2.4. točke […] (f) sudjeluje u postupku, svaka zainteresirana osoba može se pozivati na ništavost: […] b. registracije kojom se ne može dodijeliti pravo na žig u skladu s člankom 2.4. točkom [...] (f) […] u roku od pet godina od datuma registracije”.

( 24 ) Sud koji je uputio zahtjev ističe da tuženik u glavnom postupku nema prebivalište u Nizozemskoj te da ne postoji obveza koju je trebalo ili treba ispuniti u Nizozemskoj.

( 25 ) Presuda H&M AB i dr./G‑Star (ECLI:NL:GHDHA:2013:4466), dostupna na sljedećoj internetskoj stranici: http://deeplink.rechtspraak.nl/uitspraak?id=ECLI:NL:GHDHA:2013:4466.

( 26 ) Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da stav koji je u 2013. zauzeo Gerechtshof Den Haag (Žalbeni sud u Haagu) „ulazi u okvir članka koji je na tu istu temu bio objavljen”, to jest: Schaafsma, S. J., ‚Samenloop van EEX en BVIE’, Intellectuele eigendom & reclamerecht (IER), 2012., str. 593. i slj., posebno točka 8. Čini mi se da je autor tog članka bio član vijeća koje je donijelo predmetnu presudu.

( 27 ) Opći propisi Uredbe br. 44/2001 primjenjuju se i na postupke različite od „postupaka koji se odnose na registriranje ili valjanost” prava intelektualnog vlasništva iz njezina članka 22. stavka 4. (vidjeti u odnosu na članak 16. stavak 4. Konvencije iz Bruxellesa, koji je identičan potonjoj odredbi, presudu od 15. studenoga 1983., Duijnstee, 288/82, EU:C:1983:326, t. 23. i slj.). Stoga bi tužba zbog povrede žiga Beneluxa mogla biti obuhvaćena kako člankom 4.6 BKIV‑a tako i člankom 5. točkom 3. te uredbe, koja se primjenjuje na delikte – kao što je to bio slučaj u predmetu koji je doveo do presude Gerechtshofa Den Haag (Žalbeni sud u Haagu), koja se spominje u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, vidjeti točku 18. ovog mišljenja – ili članak 31. te uredbe, koji se odnosi na privremene mjere (vidjeti presudu od 12. srpnja 2012., Solvay, C‑616/10, EU:C:2012:445, t. 31. i slj.).

( 28 ) Ističem da, suprotno članku 71., koji zadržava učinak„konvencija čije su stranke države članice, a koje, s obzirom na neko posebno pravno područje, uređuju nadležnost, priznavanje ili izvršenje sudskih odluka” (moje isticanje), članak 69. Uredbe br. 44/2001 predviđa da ova potonja zamjenjuje konvencije sklopljene između država članica kojima se uređuju ista pitanja, ali koja imaju opći doseg. K tome, čak i u slučaju postojanja konvencije kojom se uređuje posebno pravno područje, pravila propisana spomenutom uredbom moraju se primijeniti u odnosu na sva pitanja nadležnosti koja nisu obuhvaćena tom konvencijom (vidjeti u odnosu na članak 57. Konvencije iz Bruxellesa, koji je identičan članku 71. te uredbe, presudu od 6. prosinca 1994., Tatry, C‑406/92, EU:C:1994:400, t. 25. i 27.).

( 29 ) Vidjeti točku 3. kao i točke 11. i slj. ovog mišljenja.

( 30 ) Navedeni članak 22. točka 4. odnosi se istovremeno na „patente, zaštitne znakove, dizajn ili druga slična prava koja moraju biti deponirana ili registrirana”. Ova potonja formula osobito uključuje zaštitu biljnih sorti (vidjeti Jenard, P., Izvještaj o Konvenciji od 27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršavanju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, SL 1979., C 59, str. 36., u daljnjem tekstu: izvještaj Jenard).

( 31 ) Moje isticanje. Vidjeti presude od 4. svibnja 2010., TNT Express Nederland (C‑533/08, EU:C:2010:243, t. 45. do 48.), i od 4. rujna 2014., Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, t. 37.).

( 32 ) Moje isticanje. Presuda od 4. svibnja 2010., TNT Express Nederland (C‑533/08, EU:C:2010:243, t. 37. i 38.)

( 33 ) Podsjećam da je BKIV stupio na snagu 1. rujna 2006., dakle nakon stupanja na snagu Uredbe br. 44/2001 koja je, sukladno svojem članku 76., stupila na snagu 1. ožujka 2002. u odnosu na tri države članice Beneluksa.

( 34 ) Vidjeti točku 11. ovog mišljenja.

( 35 ) Vidjeti točku 18. ovog mišljenja.

( 36 ) Izvještaj Jenard (op. cit., str. 60.) iznosi, u odnosu na članak 57. Konvencije iz Bruxellesa koji je identičan navedenom članku 71., da „su se države članice Zajednice, sklapanjem sporazuma u posebnim pravnim područjima, većinom obvezale prema trećim državama i što one ne mogu izmijeniti bez pristanka tih država”.

( 37 ) Vidjeti osobito članak 28. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 864/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. srpnja 2007. o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze („Rim II”) (SL 2007., L 199, str. 40.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 73.); članak 25. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) (SL 2008., L 177, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 109.); kao i uvodnu izjavu 73., in fine, i članak 75. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 650/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 4. srpnja 2012. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršavanju odluka i prihvaćanju i izvršavanju javnih isprava u nasljednim stvarima i o uspostavi Europske potvrde o nasljeđivanju (SL 2012., L 201, str. 107.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 296.). Vidjeti, prije, sličan tekst članka 49. stavka 1. Uredbe (EZ) Vijeća br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku (SL 2000., L 160, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 3.) i članak 59. stavak 1. Uredbe (EZ) Vijeća br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000 (SL 2003., L 338, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 133.).

( 38 ) Vidjeti Hess, B., Pfeiffer, T., i Schlosser, P., Study JLS/C4/2005/03 – Report on the Application of Regulation Brussels I in the Member States, Université Ruprecht Karls, Heidelberg, 2007., str. 67. i slj., posebno točku 145., kao i Izvještaj Komisije Europskom parlamentu, Vijeću i Europskom gospodarskom i socijalnom odboru o primjeni Uredbe br. 44/2001 od 21. travnja 2009. (COM(2009) 174 final, t. 3.8.1).

( 39 ) Osim manjeg ispravka (vidjeti bilješku 9. ovog mišljenja).

( 40 ) Vidjeti točku 10. ovog mišljenja.

( 41 ) Vidjeti presudu od 4. svibnja 2010., TNT Express Nederland (C‑533/08, EU:C:2010:243, t. 48. i navedenu sudsku praksu), kao i izvještaj Jenard (op. cit., str. 60.), koji ističe da su „pravila o nadležnosti u tim sporazumima navođena razmatranjima koja se odnose na područja koja uređuju”. Osim toga, u pripremnim aktima Uredbe br. 44/2001, u zajedničkoj izjavi koja se odnosi na „članke 71. i 72., kao i na pregovore u okviru Haške konferencije o međunarodnom privatnom pravu”, Vijeće Europske unije i Komisija potvrdili su da „[u]zevši u obzir korisnost koja ponekad može proizaći donošenjem specifičnih pravila u posebnim pravnim područjima, Vijeće i Komisija skrenut će posebnu pozornost na mogućnost pregovora u vidu sklapanja međunarodnih sporazuma u nekim od tih područja” (vidjeti bilješku Glavnog tajništva Vijeća od 14. prosinca 2000., dokument br. 14139/00, JUSTCIV 137, prilog I., str. 3., t. 2.).

( 42 ) Prijedlog Komisije o Uredbi Vijeća (EZ) o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima od 14. srpnja 1999. – koja je dovela do donošenja Uredbe br. 44/2001 – izričito je uputio, među posebnim konvencijama koje su se trebale nastaviti primjenjivati, koje je u početku nabrajao u svojem članku 63., na Minhensku konvenciju o europskom patentu, također spomenutu u članku 22. stavku 4. tog prijedloga (COM(1999) 348 final, str. 42. i 58.).

( 43 ) U vezi s potonjim, vidjeti sudsku praksu koja će biti navedena u točki 37. ovog mišljenja.

( 44 ) Budući da se zahtjev za prethodnu odluku, u biti, odnosi na preklapanje pravila o sudskoj nadležnosti iz članka 4.6 BKIV‑a i onih iz Uredbe br. 44/2001, analizu valja, prema mojem mišljenju, usmjeriti na tu vrstu pravila i stoga ne proučavati materijalna pravila navedena u drugim odredbama te konvencije. Vidjeti po analogiji Schlosser, P., Izvještaj o Konvenciji o pristupanju Kraljevine Danske, Irske i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske Konvenciji iz Bruxellesa i Protokolu o njezinu tumačenju od strane Suda (SL 1979., C 59, str. 139., t. 238. in fine, u daljnjem tekstu: izvještaj Schlosser).

( 45 ) Vidjeti točku 11. i slj. ovog mišljenja.

( 46 ) Vidjeti točku 31. ovog mišljenja.

( 47 ) Vidjeti točku 56. ovog mišljenja.

( 48 ) Na temelju spomenutog članka 4.6 nadležnost se prenosi klauzulom o izboru nadležnog suda; u nedostatku takvog izričitog sporazuma, nadležnost se određuje bilo prema mjestu prebivališta tuženika bilo prema mjestu nastanka ili izvršenja sporne obveze (stavak 1.); podredno, tužitelj može pokrenuti postupak prema mjestu svojeg prebivališta ili boravišta, ako su ta dva mjesta smještena na području Beneluxa, ili može, ako to nije slučaj, birati između Suda Beneluxa, suda iz Haaga ili suda iz Luxembourga (stavak 2.).

( 49 ) Vidjeti članak 4.6 posljednju rečenicu stavka 1. BKIV‑a. Iz obrazloženja članka 37. BZŽ-a (op. cit.) proizlazi da je cilj autora spomenutog pravila o nadležnosti, preuzetog u članku 4.6 BKIV‑a, bio među ostalim da se ne „pridaje prednost sudu jedne države ugovornice” i da se „spriječi preveliko proširenje nadležnosti suda prema mjestu gdje je smješten Ured Beneluxa za žigove”, koji je zamijenila Organizacija Beneluxa za intelektualno vlasništvo sukladno članku 5.1 BKIV‑a. Čini mi se da takvo odbacivanje centralizacije nadležnosti u bilo kojoj državi članici odgovara na hvalevrijedna nastojanja osiguranja pravedne podjele opterećenja sudskim postupcima između nacionalnih sudova, kao i jamstva ravnopravne uporabe jezika stranaka, s obzirom na to da mi se čini korisnim da u okviru regionalne unije, gdje se koriste i nizozemski i francuski, jedan od ta dva službena jezika ne prevlada u odnosu na drugi.

( 50 ) U tom pogledu, vidjeti točku 58. i slj. ovog mišljenja.

( 51 ) Vidjeti presudu od 4. rujna 2014., Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, t. 38. i navedenu sudsku praksu). U toj sudskoj praksi koja se odnosi na konvenciju sklopljenu s trećim državama – odnosno na Konvenciju o ugovoru o međunarodnom prijevozu robe cestom (zvanu CMR), potpisanu u Ženevi 19. svibnja 1956. – Sud se osobito osvrće na „načela na koja se poziva u uvodnim izjavama 6., 11., 12. i 15. do 17. Uredbe br. 44/2001, slobodnog protoka sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, predvidljivosti nadležnih sudova i slijedom toga pravne sigurnosti za pravne subjekte, dobrog sudovanja, maksimalnog smanjenja rizika istovremenih postupaka kao i međusobnog povjerenja u pravosuđe u okviru Unije”.

( 52 ) Vidjeti također točke 36., 56. i 60. ovog mišljenja.

( 53 ) Odnosno da pravila o nadležnosti predviđena spomenutim člankom 4.6 imaju visok stupanj predvidljivosti, olakšavajući dobro sudovanje i omogućavajući smanjenje rizika istovremenih postupaka, dok se neka od načela spomenuta u bilješci 51. ovog mišljenja, o slobodnom protoku sudskih odluka i međusobnom povjerenju država članica, odnose na priznavanje i izvršavanje sudskih odluka (vidjeti presudu od 4. svibnja 2010., TNT Express Nederland, C‑533/08, EU:C:2010:243, t. 53. i 54.).

( 54 ) O tom pitanju Komisija se poziva na mišljenje 1/03 od 7. veljače 2006. (EU:C:2006:81), kao i na presudu od 27. studenoga 2012., Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756, t. 100. i 101.). Vidjeti također mišljenje 1/13 od 14. listopada 2014. (EU:C:2014:2303, t. 71. i slj.) u kojem su utvrđeni okviri te isključive nadležnosti Unije.

( 55 ) Presuda od 4. svibnja 2010., TNT Express Nederland (C‑533/08, EU:C:2010:243, t. 38.), navodi da „[t]o utvrđenje potvrđuje sudska praksa prema kojoj, prilikom uspostave zajedničkih pravila, države članice nemaju više pravo zaključivati međunarodne ugovore koji utječu na ta pravila” (vidjeti osobito presude od 31. ožujka 1971., Komisija/Vijeće, zvanu „AETR”, 22/70, [EU:C:1971:32], t. 17. do 19., i od 5. studenoga 2002., Komisija/Danska, zvanu „otvoreno nebo”, C‑467/98 [EU:C:2002:625] t. 77.)”.

( 56 ) U skladu s člankom 350. „[o]dredbe Ugovorâ ne isključuju postojanje ili ostvarenje regionalnih unija između Belgije i Luksemburga, ili između Belgije, Luksemburga i Nizozemske, u mjeri u kojoj se ciljevi tih regionalnih unija ne postižu primjenom Ugovorâ”.

( 57 ) Vidjeti, kad je riječ o članku 233. UEEZ‑a (postao članak 350. UFEU‑a), osobito presudu od 11. kolovoza 1995., Roders i dr. (C‑367/93 do C‑377/93, EU:C:1995:261, t. 40.), u kojoj je Sud naznačio, a contrario, da se države članice koje čine Benelux mogu pozvati na tu odredbu kako bi se oslobodile od obveza koje imaju na temelju prava Zajednice kad je to „nužno za pravilno funkcioniranje beneluškog sustava”; kao i mišljenje nezavisnog odvjetnika Tesaura u predmetima Roders i dr. (C‑367/93 do C‑377/93, EU:C:1995:11, t. 8. i navedena sudska praksa), koje podsjeća da je cilj te odredbe „spriječiti da primjena prava Zajednice ima za učinak dezintegraciju regionalne unije između te tri države članice ili da sprječava njezin razvoj”.

( 58 ) Vidjeti razmatranja koja se nalaze u bilješci 49. ovog mišljenja.

( 59 ) U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da „[z]akonodavstvo država Beneluxa ne poznaje nacionalno pravo žigova, nego samo pravo žigova Beneluxa koje se primjenjuje na području Beneluxa”.

( 60 ) Žig zajednice, koji je postao žig Europske unije (vidjeti bilješku 80. ovog mišljenja), daje svom nositelju zaštitu koja je valjana u svim državama članicama, ali suprotno žigu Beneluxa njegov režim ne zamjenjuje postupke i pravna pravila primjenjiva na nacionalnoj razini (vidjeti uvodne izjave 4. i 6. Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (SL 2009., L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.)). Direktivom 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 2008., L 299, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 149.) nedvojbeno se ostvaruje njihovo usklađivanje, ali samo djelomično (vidjeti uvodne izjave 4. i slj.).

( 61 ) Članak 4. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 jamči primjenu njezinih odredbi iz članka 22. čak i ako tuženik nema prebivalište na području države članice.

( 62 ) Vidjeti, u vezi s člankom 16. Konvencije iz Bruxellesa, koji je identičan članku 22. Uredbe br. 44/2001, presudu od 13. srpnja 2006., GAT (C‑4/03, EU:C:2006:457, t. 24.).

( 63 ) Članak 23. točka 5. i članak 24. Uredbe br. 44/2001 sprečavaju da se bilo sporazumom o prenošenju nadležnosti bilo dobrovoljnim pojavljivanjem tuženika omogućuje da se zaobiđu pravila o isključivoj nadležnosti iz članka 22. spomenute uredbe. Ističem da, nasuprot tome, članak 4.6 BKIV‑a daje prednost klauzuli o izboru nadležnog suda.

( 64 ) Vidjeti presudu od 12. svibnja 2011., BVG (C‑144/10, EU:C:2011:300, t. 30.), koja ističe nužnost „uskog tumačenja” svih odredbi navedenog članka 22., kao i presudu od 17. prosinca 2015., Komu i dr. (C‑605/14, EU:C:2015:833, t. 24.), koja podsjeća na to da „proizlazi da se odredbe članka 22. točke 1. navedene uredbe – s obzirom da sadržavaju iznimku od općih pravila o nadležnosti sadržanih u […] Uredbi [br. 44/2001], […] ne mogu tumačiti šire nego što to zahtijeva njihov cilj. Naime, te odredbe imaju za posljedicu uskraćivanje strankama prava na izbor suda, koje bi u drugim okolnostima imali, te, u određenim slučajevima, njihovo suđenje pred sudom koji nije sud domicila niti jedne od njih”.

( 65 ) Komisija, prema mojem mišljenju, pogrešno tvrdi da „primjena kriterija iz članka 22. točke 4. u pravilu omogućuje upućivanje na jedan nacionalan nadležan sud. Ovisno o situaciji, radi se o sudu države članice” prema mjestu deponiranja ili registriranja predmetnog prava intelektualnog vlasništva (moje isticanje).

( 66 ) Vidjeti presudu od 28. travnja 2009., Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271, t. 48.).

( 67 ) Izvještaj Schlosser pojašnjava da za potonje pravo nisu nadležni sudovi države članice u kojoj je zahtjev za europski patent predan, nego sudovi države u kojoj se taj zahtjev smatra valjanim i mora se osporiti (op. cit., str. 123.).

( 68 ) Vidjeti u pogledu članka 16. stavka 4. Konvencije iz Bruxellesa (ekvivalent članku 22. točki 4. Uredbe br. 44/2001) presudu od 13. srpnja 2006., GAT (C‑4/03, EU:C:2006:457, t. 22. i navedenu sudsku praksu).

( 69 ) U vezi s primjenom lex loci protectionis, vidjeti osobito članak 8. Uredbe br. 864/2007, kao i članak 2. Pariške konvencije za zaštitu industrijskog vlasništva od 20. ožujka 1883. na koju se u svojem mišljenju poziva nezavisni odvjetnik Jääskinen u predmetu Génesis (C‑190/10, EU:C:2011:202, t. 29.).

( 70 ) Izvještaj Jenard utvrđuje vezu između činjenice da „izdavanje nacionalnog patenta [ili identičnog prava] proizlazi iz nacionalnog suvereniteta” i isključivog karaktera pravila o nadležnosti o kojemu je riječ (op. cit., str. 36.).

( 71 ) Vidjeti presudu od 13. srpnja 2006., GAT (C‑4/03, EU:C:2006:457, t. 22. i 23.).

( 72 ) O mogućem uplitanju drugih odredbi Uredbe br. 44/2001 u području intelektualnog vlasništva vidjeti točku 23. ovog mišljenja.

( 73 ) Podsjećam da se sva pravila o nadležnosti iz članka 22. Uredbe br. 44/2001 temelje isključivo na predmetu zahtjeva i da se primjenjuju neovisno o prebivalištu stranaka, točka 4. tog članka bi se teorijski mogla primijeniti čak i ako nijedna stranka ne bi bila smještena ni u jednoj državi članici, a pogotovo ne u jednoj od država Beneluxa; međutim, to nije ovdje slučaj s obzirom na to da je tuženik u glavnom postupku luksemburško društvo.

( 74 ) Vidjeti uvod i komentare kako članka 1. KBŽ-a tako i članka 37. BZŽ-a u obrazloženju spomenutom u bilješci 19. ovog mišljenja.

( 75 ) Područje Beneluxa sastoji se od „[p]odručja Kraljevine Belgije, Velikog Vojvodstva Luksemburga i Kraljevine Nizozemske u Europi”, u skladu s člankom 1.16 BKIV‑a.

( 76 ) Vidjeti presudu od 7. rujna 2006., Bovemij Verzekeringen (C‑108/05, EU:C:2006:530, t. 20. i navedena sudska praksa), u kojoj je Sud podsjetio da „se u pogledu žigova registriranih pred Uredom Beneluxa za žigove [postao Organizacija Beneluxa za intelektualno vlasništvo (žigovi i dizajni)], područje Beneluxa mora izjednačiti s područjem jedne države članice, člankom 1. [Prve direktive Vijeća 89/104/EEZ od 21. prosinca 1988. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 1989., L 40, str. 1.)], ti se žigovi izjednačuju s onima koji su registrirani u jednoj državi članici“ (moje isticanje). Vidjeti također po analogiji presudu od 11. kolovoza 1995., Roders i dr. (C‑367/93 do C‑377/93, EU:C:1995:261, t. 20.) u kojoj je Sud utvrdio da se „područja Belgije, Nizozemske i Luksemburga moraju smatrati jedinstvenim područjem u pogledu trošarina na vino, [s obzirom na to da] je sporazum [sklopljen između tih država] ujednačio trošarine i kriterije za trošarine” u tom području (moje isticanje).

( 77 ) O razlici između sustava europskog patenta i sustava jedinstvenog prava, kao i o njegovu utjecaju u području sudskog postupka, vidjeti izvještaj Schlosser (op. cit., str. 123.).

( 78 ) To se pravo dodjeljuje kao ishod jedinstvenog postupka koji je proveo Ured za europski patent u Münchenu, ali svojem nositelju daje, istovremeno u jednoj ili više različitih država na koje uputi podnositelj prijave, ista prava koja im daje nacionalni patent koji je dodijeljen u svakoj od tih država ugovornica (vidjeti članke 2., 3., 64. i 79. Minhenske konvencije).

( 79 ) Vidjeti također Uredbu Vijeća (EZ) br. 6/2002 od 12. prosinca 2001. o dizajnu Zajednice (SL 2002., L 3, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 24., str. 45.) čiji članci 79. do 94. utvrđuju pravila o „nadležnost[i] i postupanje u pravnim postupcima koji se odnose na dizajn Zajednice” povezujući ih s odredbama Konvencije iz Bruxellesa.

( 80 ) Vidjeti Uredbu (EU) 2015/2424 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2015. o izmjeni Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 o žigu Zajednice i Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95, o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice te o stavljanju izvan snage Uredbe Komisije (EZ) br. 2869/95 o pristojbama koje se plaćaju Uredu za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (SL 2015., L 341, str. 21.), koja je stupila na snagu 23. ožujka 2016. Osobito, člankom 1., točkama 90. do 96. Uredbe 2015/2424 zamjenjuju se članci 94. do 108. Uredbe br. 207/2009 kojima su se utvrđivala pravila o „nadležnost[i] i postupanje u pravnim postupcima koji se odnose na žigove Zajednice”, naznačujući osobito u kojoj se mjeri na to područje primjenjivala Uredba br. 44/2001 (vidjeti također uvodne izjave 16. i 17. Uredbe br. 207/2009).

( 81 ) Izmjene koje su Uredbom br. 542/2014 unesene u Uredbu br. 1215/2012 (vidjeti t. 10. ovog mišljenja) iznesene su u uvodnim izjavama 1. do 12. Uredbe br. 542/2014. Vidjeti također komentar članaka 71.a i slj. Uredbe br. 1215/2012 od Mankowski, P., u European Commentaries on Private International Law, sv. I, Brussels Ibis Regulation, Magnus, U. i Mankowski, P. (ur.), Otto Schmidt, Köln, 2016., str. 1075. i slj.

( 82 ) U tom pogledu Komisija osobito upućuje na članak 97. Uredbe br. 207/2009, kao i na članke 71.a i 71.b Uredbe br. 1215/2012 unesene Uredbom br. 542/2014.

( 83 ) U odnosu na sva ta posebna pravila o nadležnosti, čiji je sadržaj kompliciran, vidjeti osobito Beraudo, J.‑P., i Beraudo, M.‑J., „Konvencija iz Bruxellesa, Luganska konvencija i Uredba (EZ) br. 44/2001”, JurisClasseur Europe, sv. 3010, 2015., točke 66. i slj.; Gaudemet‑Tallon, H., Compétence et exécution des jugements en Europe (Nadležnost i izvršenje sudskih odluka u Europi), LGDJ‑Lextenso, Issy‑les‑Moulineaux, 5. izd., 2015., točke 118. i slj.

( 84 ) Komisija priznaje da primjena Uredbe br. 44/2001 ostavlja tužitelju pravo izbora koji se ne poklapaju savršeno s ciljevima tog instrumenta i dovodi do manje predvidivosti nego da su primijenjena pravila iz članka 4.6 BKIV‑a jer su potonja u većini slučajeva dovodila do isključive nadležnosti jednog suda. Podsjećam da, sukladno uvodnim izjavama 11. i 15. te uredbe, njome se u pravilu osigurava da „[p]ropisi o nadležnosti [budu] izuzetno predvidljivi” i da se „[smanji] mogućnost vođenja paralelnih postupaka”.

( 85 ) Beraudo, J.-P., i Beraudo, M.-J., op. cit., također smatraju da kad prema međunarodnom instrumentu prijava predana u jednoj državi ili pred međunarodnim uredom dovodi do dodjele prava u nekoliko država, sudovi svake od tih država imaju isključivu nadležnost za raspravljanje o osporavanju upisa ili njegove valjanosti u toj državi članici (vidjeti t. 51., in fine).

( 86 ) To je vjerojatno zato što je u Haagu osnovan UBIV, pred kojim se prijava žiga Beneluxa podnosi bilo neposredno bilo putem nacionalne uprave, koja u tom slučaju mora UBIV‑u prenijeti prijavu koju je zaprimila (članak 2.5 stavci 1. i 4. BKIV‑a). Štoviše, kako bi se izbjegla takva koncentracija sudske nadležnosti, države Beneluxa donijele su pravila koja su prenesena u članku 4.6 BKIV‑a (vidjeti bilješku 49. ovog mišljenja).

( 87 ) Naime, sukladno članku 6. Ugovora o uspostavi i statutu Suda Beneluksa (vidjeti bilješku 13. ovog mišljenja) i članku 1.15 BKIV‑a, pred navedenim se sudom može, odnosno mora, pokrenuti postupak od strane sudova triju država Beneluxa o pitanjima koja se odnose na prethodno tumačenje odredbi te konvencije.

( 88 ) O tim granicama vidjeti osobito bilješku 84. ovog mišljenja.

( 89 ) U vezi s eventualnom primjenom odredbi članka 4.6 BKIV‑a na način koji je komplementaran, u odnosu na one iz Uredbe br. 44/2001, vidjeti Schaafsma, S. J., op. cit., točku 9.

( 90 ) Čiji je smisao sažet u bilješci 48. ovog mišljenja.

( 91 ) Vidjeti, u vezi s člankom 16. stavkom 4. Konvencije iz Bruxellesa, koji je identičan članku 22. točki 4. Uredbe br. 44/2001, presude od 15. studenoga 1983., Duijnstee (288/82, EU:C:1983:326, t. 16. do 19.), i od 13. srpnja 2006., GAT (C‑4/03, EU:C:2006:457, t. 14.), kao i po analogiji, u vezi s člankom 22. točkom 1. spomenute uredbe, presudu od 17. prosinca 2015., Komu i dr. (C‑605/14, EU:C:2015:833, t. 23.).

( 92 ) Vidjeti također uvodnu izjavu 15. Uredbe br. 44/2001. Osobito, članak 29. te uredbe predviđa da „[a]ko postupci pripadaju u isključive nadležnosti nekoliko sudova”, kao što bi to mogao biti slučaj da je članak 22. točka 4. spomenute uredbe primijenjen na spor koji se odnosi na žig Beneluxa, „svaki sud osim suda pred kojim je pokrenut prvi postupak izjavljuje da nije nadležan za rješavanje, u korist prvog suda”.

( 93 ) Vidjeti osobito kad je riječ o odnosu pravila o isključivoj nadležnosti iz članka 22. te uredbe i pravila o litispendenciji iz njezina članka 27., presudu od 3. travnja 2014., Weber (C‑438/12, EU:C:2014:212, t. 48. i slj.).