30

U tim je okolnostima Lietuvos Aukščiausiasis Teismas odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li članak 7. stavak 2. Direktive 94/19 (1), u vezi s točkom 12. Priloga I. toj direktivi, razumjeti i tumačiti na način da se, kada država članica isključi iz osiguranja deponente kreditne institucije koji su imatelji dužničkih vrijednosnih papira (potvrda o depozitu) koje je izdala ta institucija, to isključenje može primijeniti samo u slučaju kada gore navedene potvrde o depozitu imaju sve značajke financijskog instrumenta, u smislu Direktive 2004/39 (uzimajući u obzir i druge mjere prava Europske unije, na primjer Uredbe (EZ) br. 25/2009 Europske središnje banke), inter alia, prenosivost na sekundarnom financijskom tržištu? 2. Treba li, ako mjerodavna država članica odluči prenijeti Direktive 94/19 i 97/9 u nacionalno pravo tako da sheme za zaštitu deponenata i investitora budu uređene u istom pravnom aktu (zakonu), članak 7. stavak 2. Direktive 94/19, u vezi s točkom 12. Priloga I. toj direktivi, i članak 2. stavak 2. Direktive 97/9, na temelju članka 2. stavka 3. Direktive 97/9, razumjeti i tumačiti na način da se na nositelje potvrda o depozitu i obveznicama ne može ne primjenjivati nikakav sustav zaštite (jamstva) za potrebe navedenih direktiva? 3. S obzirom na to da se, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom, nijedan od mogućih sustava zaštite iz direktiva 94/19 i 97/9 ne primjenjuje na nositelje potvrda o depozitu i obveznicama, izdanih od strane kreditne institucije: (a) jesu li članak 3. stavak 1., članak 7. stavak 1. (kako je izmijenjen Direktivom 2009/14) i članak 10. stavak 1. Direktive 94/19, u vezi s člankom 1. točkom 1. te direktive, koji definira pojam „depozita”, dovoljno jasni, precizni i bezuvjetni, te dodjeljuju li subjektivna prava, tako da se pojedinci mogu na njih pozivati pred nacionalnim sudom u prilog svojim zahtjevima za naknadu štete protiv osiguravatelja kojeg je osnovala država [članica] i koji je odgovoran za plaćanje te naknade? (b) jesu li članak 2. stavak 2. i članak 4 stavak 1. Direktive 97/9 dovoljno jasni, precizni i bezuvjetni, te dodjeljuju li subjektivna prava, tako da se pojedinci mogu na njih pozivati pred nacionalnim sudom u prilog svojim zahtjevima za naknadu štete protiv osiguravatelja kojeg je osnovala država [članica] i koji je odgovoran za plaćanje te naknade? c) ako je odgovor na gore navedena pitanja 3.a) i 3.b) potvrdan, koji od dva moguća sustava zaštite mora nacionalni sud izabrati za odlučivanje o sporu između pojedinaca i kreditne institucije, koji uključuje sudjelovanje osiguravatelja, kojeg je osnovala država [članica] i koji je odgovoran za upravljanje sustavima zaštite deponenta i investitora? 4. Treba li članak 2. stavak 2. i članak 4. stavak 2. Direktive 97/9 (u vezi s Prilogom I. navedenoj direktivi) razumjeti i tumačiti na način da se protive nacionalnom zakonodavstvu, u skladu s kojim se shema naknada za investitore ne primjenjuje na investitore koji su nositelji dužničkih vrijednosnih papira izdanih od strane kreditne institucije, zbog vrste financijskih instrumenata (dužničkih vrijednosnih papira), a uzimajući u obzir činjenicu da osiguranik (kreditna institucija) nije prenio ni koristio sredstva ni vrijednosne papire investitora bez njihova pristanka? Je li za tumačenje odredaba Direktive 97/9, u svezi sa zaštitom investitora, relevantno da je kreditna institucija koja je izdala dužničke vrijednosne papire — izdavatelj — u isto vrijeme depozitar tih financijskih instrumenata (posrednik) i da sredstva investitora nisu odvojena od ostalih sredstava te kreditne institucije?“