ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13

Članak 6. Uredbe Rim II, naslovljen „Nelojalna konkurencija i radnje koje ograničavaju slobodu tržišnog natjecanja” koji se također nalazi u Poglavlju II. te uredbe, sastavljen je kako slijedi: „1. Pravo koje se primjenjuje na izvanugovornu obvezu nastalu zbog nelojalne konkurencije je pravo one države u kojoj je došlo do štetnog djelovanja na odnose između konkurenata ili skupne interese potrošača ili postoji vjerojatnost štetnog djelovanja. 2. Ako nelojalna konkurencija utječe isključivo na interese konkretnog takmaca, primjenjuje se članak 4. (a) Pravo koje se primjenjuje na izvanugovornu obvezu nastalu zbog ograničavanja tržišnog natjecanja pravo je one države u kojoj je došlo do štetnog djelovanja po tržište ili postoji vjerojatnost štetnog djelovanja. (b) Ako je došlo do štetnog djelovanja na tržište, ili postoji vjerojatnost štetnog djelovanja na tržišta više država, osoba koja traži odštetu i podnese tužbu na sudu domicila tuženika, može umjesto tog odabrati da svoj zahtjev temelji na pravu suda pred kojim se vodi postupak, pod uvjetom da je tržište u toj državi članici među onim tržištima na koje je izravno i bitno štetno djelovalo ograničenje tržišnog natjecanja zbog kojeg je i nastala izvanugovorna obveza na kojoj se zahtjev temelji; ako podnositelj zahtjeva tuži, u skladu s pravilima o nadležnosti koja se primjenjuju na tom sudu više od jednog tuženika, on ili ona može izabrati da svoj zahtjev temelji samo na pravu tog suda, ako je ograničenje tržišnog natjecanja, na kojem se temelji tužba protiv svakog od tih tuženika, neposredno i bitno štetno djelovalo također i na tržište u državi članici tog suda. 4. Od prava koje se primjenjuje prema ovom članku nije moguće odstupiti sporazumom u skladu s člankom 14.”
4

U poglavlju 4. navedene glave X., pod naslovom „Pravila za korištenje prava na odbitak” nalaze se, među ostalim, članci 178. do 182. navedene direktive, kojima se pobliže određuje: „Članak 178. Da bi ostvario pravo na odbitak, porezni obveznik mora zadovoljiti sljedeće uvjete: (a) za odbitke u skladu s člankom 168. točkom (a), vezano uz isporuku robe i usluga, mora imati račun izdan sukladno člancima 220. do 236. i člancima 238., 239. i 240.; (b) za odbitke u skladu s člankom 168. točkom (b), vezano uz transakcije koje se tretiraju kao isporuka roba i usluga, mora ispunjavati formalnosti koje odredi svaka pojedina država članica; (c) za odbitke u skladu s člankom 168. točkom (c) u vezi s isporukom robe unutar Zajednice u prijavi PDV‑a iz članka 250., mora navesti sve podatke koji su potrebni za izračun iznosa PDV‑a, koji je dužan plaćati za svoju isporuke robe unutar Zajednice te imati račun izdan u skladu s člancima 220. do 236.; (d) za odbitke u skladu s člankom 168. točkom (d) u vezi s transakcijama koje se tretiraju kao stjecanje robe unutar Zajednice, mora ispunjavati formalnosti koje odredi svaka pojedina država članica; (e) za odbitke u skladu s člankom 168. točkom (e) u vezi s uvozom robe, mora imati uvozni dokument u kojem je naveden kao primatelj ili uvoznik i u kojem je naveden iznos dugovanog PDV‑a ili koji omogućuje izračun tog iznosa dugovanog PDV‑a; […] Članak 179. Porezni obveznik može provesti odbitak tako da od ukupnog iznosa PDV‑a koji duguje za dano porezno razdoblje oduzme ukupni iznos PDV‑a za isto razdoblje za koji ima pravo odbitka te ga koristi sukladno članku 178. […] Članak 180. Države članice mogu dopustiti poreznom obvezniku da provede odbitak koji nije proveo u skladu s odredbama članaka 178. i 179. Članak 181. Države članice mogu poreznom obvezniku koji nema račun izdan u skladu s člancima 220. do 236. dopustiti odbitak iz članka 168. točke (c) za njegovo stjecanje robe unutar Zajednice. Članak 182. Države članice određuju uvjete i detaljna pravila primjene članaka 180. i 181.”
45

Kao drugo, u odnosu na članak 12. Direktive o ovlaštenju, valja podsjetiti da administrativne naknade koje države članice mogu, na temelju tog članka, propisati poduzećima koja pružaju uslugu ili mrežu na temelju općeg ovlaštenja ili kojima je dodijeljeno pravo korištenja, kako bi se financirale aktivnosti DRT‑a, moraju biti isključivo namijenjene za pokrivanje općih administrativnih troškova aktivnosti iz članka 12. stavka 1. točke (a) te direktive. One ne mogu, stoga, služiti za pokrivanje izdataka koji se odnose na zadatke koji nisu nabrojeni u toj odredbi, i osobito ne na administrativne troškove koje ionako snosi DRT (vidjeti u tom smislu presudu od 18. srpnja 2013., Vodafone Omnitel i dr., C‑228/12 do C‑232/12 i C‑254/12 do C‑258/12, EU:C:2013:495, t. 38. do 40. i 42.).
15

Članak 2. Zollverordnunga (Carinska uredba) od 23. prosinca 1993. (BGBl. 1993. I, str. 2449. i 1994. I, str. 162.), naslovljen „Carinski pravci”, u stavku 3. propisuje: „Osim toga, kako bi se u pojedinačnim slučajevima olakšao promet, oslobođenja od obveze uporabe carinskih pravaca [Zollstraßenzwang] mogu se odobriti administrativnim putem, ako to zahtijevaju okolnosti, ako to ne utječe na mogućnosti carinskog nadzora i ako to nije protivno zabranama ili ograničenjima.”
43

Iz prethodnih razmatranja proizlazi da na drugo pitanje treba odgovoriti da nacionalni sud može, kada nacionalno pravo to dopušta, iznimno i od slučaja do slučaja, vremenski ograničiti određene učinke utvrđenja nezakonitosti odredbe nacionalnog prava koja je donesena kršenjem obveza predviđenih Direktivom 2001/42, a osobito obveza koje proizlaze iz članka 6. stavka 3. te direktive, pod uvjetom da se takvo ograničenje nameće zbog posebno važnog razloga vezanog uz zaštitu okoliša i uzimajući u obzir specifične okolnosti predmeta koji se pred njim vodi. Međutim, ta se iznimna ovlast može izvršavati samo ako su ispunjeni svi uvjeti koji proizlaze iz presude od 28. veljače 2012., Inter‑Environnement Wallonie i Terre wallonne (C‑41/11, EU:C:2012:103), to jest: — ako pobijana odredba nacionalnog prava predstavlja mjeru kojom se pravilno prenosi pravo Unije u području zaštite okoliša; — ako donošenje i stupanje na snagu nove odredbe nacionalnog prava ne omogućavaju izbjegavanje štetnih posljedica za okoliš koje proizlaze iz poništenja pobijane odredbe nacionalnog prava; — ako bi poništenje te odredbe imalo za posljedicu stvaranje pravne praznine u pogledu prenošenja prava Unije u području zaštite okoliša koja bi za njega bila više štetna, u smislu da bi to poništenje rezultiralo manjom zaštitom te bi stoga bilo protivno samom osnovnom cilju prava Unije; i — ako iznimno održavanje na snazi učinaka pobijane odredbe nacionalnog prava traje samo onoliko dugo koliko je nužno potrebno da bi se donijele mjere koje omogućuju ispravljanje utvrđene nezakonitosti.
30

U ovom slučaju, iako su, kako je to naglašeno u točki 26. ove presude, pravila u području izručenja u nadležnosti država članica, u slučaju nepostojanja međunarodne konvencije između Unije i dotične treće države, valja ipak podsjetiti da, radi ocjene područja primjene Ugovorâ u smislu članka 18. UFEU‑a, treba tumačiti taj članak u smislu odredbi Ugovora o funkcioniranju Europske unije o građanstvu Unije. Situacije koje potpadaju u to područje primjene stoga obuhvaćaju osobito one koje proizlaze iz korištenja slobode kretanja i boravka na području država članica, kako je uređena člankom 21. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 15. ožujka 2005., Bidar, C‑209/03, EU:C:2005:169, t. 31. do 33. i navedenu sudsku praksu).
3

Prema uvodnim izjavama 13., 14., 17. i 18. Direktive 2005/29: „(13) [... J]edinstvena i zajednička opća zabrana utvrđena ovom Direktivom obuhvaća nepoštenu poslovnu praksu koja narušava gospodarsko ponašanje potrošača. [...] Opća zabrana razrađena je pravilima o dvije vrste poslovne prakse koje su nesumnjivo najčešće, a to su zavaravajuća poslovna praksa i agresivna poslovna praksa. [...] (14) Poželjno je da se zavaravajućom poslovnom praksom smatra i praksa, uključujući zavaravajuće oglašavanje, pri kojoj se zavaravanjem sprečava potrošača da izvrši izbor temeljen na informacijama, odnosno učinkoviti izbor. U skladu sa zakonima i praksom država članica u području zavaravajućeg oglašavanja, ova Direktiva raščlanjuje zavaravajuću praksu na zavaravajuće postupke i zavaravajuća izostavljanja. U vezi sa zavaravajućim izostavljanjima ova Direktiva utvrđuje ograničeni broj ključnih informacija koje su potrošaču potrebne kako bi donio odluku o transakciji. [...] [...] (17) Kako bi se osigurala veća pravna sigurnost, poželjno je utvrditi poslovnu praksu koja se u svim okolnostima smatra nepoštenom. Prilog I. stoga sadržava cjelovit popis postupaka koji predstavljaju takvu praksu. To su jedina poslovna postupanja koja se mogu smatrati nepoštenima a da se ne poduzima ocjenjivanje svakog pojedinog slučaja s obzirom na odredbe članaka 5. do 9. [...] (18) [...] U skladu s načelom proporcionalnosti, a kako bi omogućila učinkovitu primjenu zaštite koju predviđa, ova Direktiva kao mjerilo postavlja prosječnog potrošača koji je u razumnoj mjeri obaviješten, pažljiv i oprezan, uzimajući u obzir socijalne, kulturne i jezične čimbenike, kao što to tumači Sud [...]”
6

Članak 37. stavak 1. Direktive 2009/73 određuje: „Države članice osiguravaju da povlašteni kupci obuhvaćaju: (a) do 1. srpnja 2004., povlaštene kupce kako je utvrđeno u članku 18. Direktive 98/30/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. lipnja 1998. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište prirodnog plina [SL 1998., L 204, str. 1.]. Države članice do 31. siječnja svake godine objavljuju kriterije za definiranje tih povlaštenih kupaca; (b) od 1. srpnja 2004., sve kupce koji nisu kućanstva; (c) od 1. srpnja 2007., sve kupce.”
66

Što se tiče navodne povrede načela jednakog postupanja na koju žalitelji pozivaju, pod pretpostavkom da se tim žalbenim razlogom želi utvrditi da je Komisija trebala odstupiti od te metode i u pogledu žaliteljâ donijeti odluku o smanjenju iznosa novčane kazne jer je njihova djelatnost manje raznolika, treba istaknuti, kao što je to učinila nezavisna odvjetnica u točki 100. svojeg mišljenja, da razlika u postotku koji novčana kazna predstavlja u ukupnom prihodu predmetnih poduzetnika sama po sebi ne može biti dovoljan razlog za odstupanje od metode izračuna koji si je Komisija sama nametnula. Naime, to bi dovelo do davanja prednosti poduzetnicima čija je djelatnost manje raznolika na temelju kriterija koji nisu relevantni s aspekta težine i trajanja povrede. Međutim, pri određivanju iznosa novčane kazne ne smije doći do diskriminacije između poduzetnika koji su sudjelovali u sporazumu ili usklađenom djelovanju protivnom članku 101. stavku 1. UFEU‑a primjenom različitih metoda izračuna (vidjeti u tom smislu presudu od 19. srpnja 2012., Alliance One International i Standard Commercial Tobacco/Komisija i Komisija/Alliance One International i dr., C‑628/10 P i C‑14/11 P, EU:C:2012:479, t. 58. i navedenu sudsku praksu).
39

Ovo utvrđenje ne može se dovesti u pitanje objašnjenjima iz dokumenta naslovljenog „Guidance Document no 7 on the harmonized free allocation methodology for the EU‑ETS post 2012 New Entrants and Closures” koji je Komisija objavila na svojim internetskim stranicama. Naime, kako je u njemu izričito navedeno, taj dokument nije pravno obvezujući i ne odražava Komisijino službeno stajalište.
4.

Učinci proglašenja članka 4. Odluke 2013/448 i njezina Priloga II. nevaljanima vremenski su ograničeni tako da, s jedne strane, to proglašenje stvara učinke tek protekom razdoblja od deset mjeseci počevši od datuma objave presude od 28. travnja 2016., Borealis Polyolefine i dr. (C‑191/14, C‑192/14, C‑295/14, C‑389/14 i C‑391/14 do C‑393/14, EU:C:2016:311), kako bi se omogućilo Europskoj komisiji da poduzme potrebne mjere, te se, s druge strane, mjere donesene do isteka tog razdoblja na temelju poništenih odredaba ne mogu dovesti u pitanje.
42

U tom kontekstu, Sud je istaknuo da, s obzirom na to da hiperpoveznica i internetska stranica na koju upućuje omogućuju pristup zaštićenom djelu na isti tehnološki način, to jest, putem interneta, takva poveznica mora biti upućena novoj javnosti. Kad o tome nije riječ, osobito zbog činjenice da je djelo već slobodno dostupno za sve korisnike interneta na drugoj internetskoj stranici s ovlaštenjem nositeljâ autorskog prava, navedena radnja ne može se kvalificirati kao „priopćavanje javnosti”, u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29. Naime, budući da je i sve dok je to djelo slobodno dostupno na internetskoj stranici kojoj se može pristupiti uz pomoć hiperpoveznice, treba smatrati da su nositelji autorskog prava tog djela, dajući ovlaštenje za takvo priopćavanje, uzeli u obzir kao javnost sve korisnike interneta (vidjeti u tom smislu presudu od 13. veljače 2014., Svensson i dr., EU:C:2014:76, t. 24. do 28., kao i rješenje od 21. listopada 2014., BestWater International, C‑348/13, neobjavljeno, EU:C:2014:2315, t. 15., 16. i 18.).
13

Pobijanom presudom Opći je sud poništio spornu odluku u dijelu u kojem je Komisija tom odlukom, s jedne strane, utvrdila da je društvo Trame sudjelovalo u sveeuropskom dijelu predmetne povrede u razdoblju od 4. ožujka 1997. do 9. listopada 2000., zaključila da se to sudjelovanje odnosilo na užad od triju žica za razdoblje od 4. ožujka 1997. do 28. veljače 2000. i utvrdila da je sudjelovalo u protutržišnim praksama u razdoblju od 30. kolovoza 2001. do 10. lipnja 2002. i, s druge strane, društvu Trame izrekla neproporcionalnu novčanu kaznu kako bi sankcionirala njegovo sudjelovanje u jedinstvenoj povredi u razdoblju od 4. ožujka 1997. do 19. rujna 2002.
10

Članak 9. Leya estatal 55/2003 del Estatuto Marco del personal estatutario de los servicios de salud (Zakon 55/2003 o okvirnom propisu o statutarnom osoblju u zdravstvenim službama) od 16. prosinca 2003. (BOE br. 301, od 17. prosinca 2003., str. 44742.), u svojem stavku 4. propisuje: „1. Kada je to potrebno, zbog razloga hitnosti ili zbog izvršavanja privremenog, povremenog ili izvanrednog programa, zdravstvene službe mogu imenovati privremeno statutarno osoblje. Imenovanja privremenog statutarnog osoblja mogu biti radi privremenog popunjavanja radnog mjesta, obavljanja povremenog posla ili zamjene. 2. Imenovanja radi privremenog popunjavanja radnog mjesta koristi se kako bi se privremeno popunilo upražnjeno mjesto u zdravstvenim centrima ili službama, kada je potrebno obaviti odgovarajuće zadatke. Prestanak funkcija statutarnog osoblja radi privremenog popunjavanja radnog mjesta nastupa kada se, nakon provedenog postupka uređenog zakonom ili podzakonskim propisom, vrati član stalnog statutarnog osoblja na radno mjesto ili ako se to radno mjesto ukine. 3. Imenovanje za obavljanje povremenog posla koristi se u sljedećim slučajevima: (a) kada se to imenovanje odnosi na pružanje određenih usluga privremene, povremene ili izvanredne naravi, (b) kada je ono potrebno radi osiguranja stalnog i kontinuiranog funkcioniranja zdravstvenih centara, (c) za pružanje dodatnih usluga kako bi se nadomjestilo smanjenje punog radnog vremena. Prestanak funkcija privremenog statutarnog osoblja nastupa nakon ostvarenja razloga ili proteka roka koji je izričito utvrđen prilikom imenovanja kao i kada su zadaci koji su u to vrijeme opravdavali imenovanje ukinuti. Ako dođe do imenovanja za pružanje istih usluga više od dvaput u kumulativnom razdoblju od 12 mjeseci ili više u razdoblju od dvije godine, potrebno je ispitati razloge tih imenovanja kako bi se utvrdilo, ako je to slučaj, treba li stvoriti strukturno radno mjesto u timovima centra. [...]”.
27

Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 41. do 43. svojeg mišljenja, nesporno je da propis poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, prema kojem se službenik Savezne zemlje Sjeverne Rajne‑Vestfalije – kada prije odlaska u mirovinu napušta službu kako bi u Saveznoj Republici Njemačkoj obavljao rad u privatnom sektoru ili kako bi obavljao rad u drugoj državi članici – mora odreći svojeg službeničkog položaja, dovodi do toga da on bez obzira na duljinu radnog staža koji je ostvario u tom svojstvu, s jedne strane, gubi prava na starosnu mirovinu iz službeničkog mirovinskog sustava i da se, s druge strane, naknadno osigurava u općem sustavu osiguranja za slučaj starosti na temelju kojeg ima pravo na starosnu mirovinu koja je znatno niža od one koju bi imao na temelju izgubljenih prava.
3

U skladu s člankom 4. stavkom 2. Código do Imposto sobre o Rendimento das Pessoas Colectivas (Zakon o porezu na dobit), koji je odobren putem Decreto‑Lei n.o 442-B/88 (Zakonski dekret br. 442-B/88) od 30. studenoga 1988. (Diário da República I., serija I‑A, br. 277. od 30. studenoga 1988.), u verziji koja proizlazi iz Decreto‑Lei br. 211/2005 (Zakonski dekret br. 211/2005) od 7. prosinca 2005. (Diário da República I., serija I‑A, br. 234 od 7. prosinca 2005.) (u daljnjem tekstu: CIRC), pravne osobe i drugi gospodarski subjekti koji nemaju sjedište ni mjesto stvarne uprave na portugalskom teritoriju podliježu IRC‑u samo u pogledu prihoda koji su ostvareni na tom teritoriju. Među tim prihodima nalaze se, na temelju članka 4. stavka 3. točke (c) CIRC‑a, kamate koje plate dužnici koji su rezidenti, imaju sjedište ili mjesto stvarne uprave na portugalskom teritoriju, ili čije se plaćanje može pripisati stalnoj poslovnoj jedinici u toj državi.
26

Međutim, Sud je utvrdio da je moguće da javni naručitelj, nakon isteka roka za podnošenje ponuda, odredi koeficijente ponderiranja potkriterija koji u biti odgovaraju kriterijima s kojima su ponuditelji prethodno bili upoznati, pod tri uvjeta, odnosno da to ex post određivanje, na prvom mjestu, ne mijenja kriterije za dodjelu ugovora kako su određeni u dokumentaciji za nadmetanje ili u pozivu na nadmetanje, na drugom mjestu, ne sadržava elemente koji bi utjecali na sastavljanje ponuda da su bili poznati u trenutku njihova sastavljanja i, na trećem mjestu, da nije odabrano na način da uključuje elemente koji mogu dovesti do diskriminacije jednog od ponuditelja (vidjeti presudu od 21. srpnja 2011., Evropaïki Dynamiki/EMSA, C‑252/10 P, neobjavljenu, EU:C:2011:512, t. 33. i navedenu sudsku praksu).
10

Napomena 5. tog poglavlja glasi: „[...] (C) Uzimajući u obzir sljedeće odlomke D i E, jedinicu se može smatrati dijelom sustava za automatsku obradu podataka ako ispunjava sve sljedeće uvjete: (1) da je vrste koju se rabi isključivo ili uglavnom u sustavu za automatsku obradu podataka; (2) da je se može povezati na središnju jedinicu bilo izravno bilo preko jedne ili više drugih jedinica; i (3) da može prihvaćati ili slati podatke u obliku (kodova ili signala) koji sustav može koristiti. Posebno podnesene jedinice stroja za automatsku obradu podataka razvrstavaju se u tarifni broj 8471. Međutim, tipkovnice, X‑Y koordinatne ulazne jedinice i disk jedinice pamtila, koje zadovoljavaju uvjete iz prethodnih stavaka C (2) i C (3), u svim će se slučajevima razvrstati kao jedinice iz tarifnog broja 8471. D) [...] E) Strojeve u koje su ugrađeni ili koji rade povezani sa strojem za automatsku obradu podataka, a obavljaju posebne funkcije različite od obrade podataka, razvrstava se u tarifne brojeve koji odgovaraju njihovoj dotičnoj funkciji ili, ako takvi ne postoje, u tarifne brojeve za ostale nespomenute strojeve.” [neslužbeni prijevod]
57

Kao što je to Sud već naveo, ta odredba omogućuje Kraljevini Belgiji, Velikom Vojvodstvu Luksemburg i Kraljevini Nizozemskoj da odstupanjem od pravila Unije ostave na snazi pravila koja se primjenjuju u okviru njihove regionalne unije, s obzirom na to da je ta regionalna unija u naprednijoj fazi od provedbe unutarnjeg tržišta (vidjeti, glede članka 233. UEEZ‑a, čiji je tekst preuzet u članku 306. UEZ‑a i kasnije u članku 350. UFEU‑a, presude od 16. svibnja 1984., Pakvries, 105/83, EU:C:1984:178, t. 11. i od 2. srpnja 1996., Komisija/Luksemburg, C‑473/93 EU:C:1996:263, t. 42.). Da bi bilo opravdano, takvo odstupanje mora, osim toga, biti nužno za pravilno funkcioniranje beneluškog sustava (presuda od 11. kolovoza 1995., Roders i dr., C‑367/93 do C377/93, EU:C:1995:261, t. 25. i 40.).
27

Najprije valja istaknuti da su se činjenice u glavnom postupku dogodile 1997./1998. i 2000./2001. godine, tijekom kojih je M. C. E. Ornano koristila obvezne rodiljne dopuste, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje. U tim okolnostima pitanje koje je postavljeno valja ispitati u odnosu na odredbe prava Unije koje su bile na snazi u tim razdobljima, i to osobito odredbe Direktive 92/85, članka 119. UEZ‑a (koji je postao članak 141. UEZ‑a) i Direktive 75/117.
12

Prvi sporazum, sklopljen 20. listopada 2010., glasi: „1. Općenito Situacija ni u kojem slučaju ne dopušta gradu Beču da nastavi koristiti usluge H. Mascheka u svojstvu voditelja odjela izvan niže navedenog razdoblja. S obzirom na odlazak u mirovinu H. Mascheka predviđen za 1. listopada 2011., grad Beč s njime ugovara sljedeće: 2. Zahtjev za mirovinu od 1. listopada 2011. H. Maschek podnijet će do kraja godine pisani zahtjev za odlazak u mirovinu s učinkom od 1. listopada 2011. 3. Funkcija voditelja odjela Kako bi se zajamčila uredna predaja dužnosti, H. Maschek zadržat će svoju funkciju voditelja odjela do 31. prosinca 2010. godine. Do tog datuma, on će koristiti 5 do 6 tjedana svojeg godišnjeg odmora. Raspodjela odmora obavit će se do kraja listopada sukladno Wiener Linienu. Dana 1. siječnja 2011., H. Maschek razriješit će se s dužnosti voditelja odjela. 4. Odricanje od pružanja usluga Od 1. siječnja 2011., Magistratsdirektion‑Personalstelle Wiener Stadtwerke odriče se usluga H. Mascheka, koji će zadržati svoju plaću”.
45

Točnije, kada postoji opasnost da plan ili projekt koji nije izravno povezan s upravljanjem područjem ili neophodan za to upravljanje može ugroziti ciljeve njegova očuvanja, treba smatrati da on može na značajan način utjecati na to područje. Ocjena te opasnosti mora se izvršiti osobito s obzirom na karakteristike i posebne uvjete okoliša područja na koje se odnosi taj plan ili projekt (presuda od 15. svibnja 2014., Briels i dr., C‑521/12, EU:C:2014:330, t. 20. i navedena sudska praksa).
36

Osobito, uporaba pojma „proizvođači” u članku 148. točki (c) Carinskog zakonika upućuje na to da se, radi ispitivanja jesu li ispunjeni gospodarski uvjeti kojima podliježe upotreba postupka vanjske proizvodnje, isključivo treba koncentrirati na osnovne interese proizvođača koji u Uniji obavljaju proizvodne radnje, s obzirom na to da navedeni uvjeti tako imaju uži doseg od onih koji se odnose na preradu pod carinom, kako ih je tumačio Sud u presudi od 11. svibnja 2006., Friesland Coberco Dairy Foods (C‑11/05, EU:C:2006:312).
1

Svojom žalbom Apple and Pear Australia Ltd i Star Fruits Diffusion zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 25. ožujka 2015., Apple and Pear Australia i Star Fruits Diffusion/OHIM – Carolus C. (English pink) (T‑378/13, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2015:186), u dijelu u kojem je taj sud njome odbio njihovu tužbu za izmjenu odluke četvrtog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 29. svibnja 2013. o postupku povodom prigovora između tih društava i društva Carolus C. BVBA (u daljnjem tekstu: sporna odluka).
5

Članak 4. Direktive 2003/87/EZ određuje: „Države članice osiguravaju da od 1. siječnja 2005. nijedno postrojenje ne obavlja djelatnosti navedene u Prilogu I. koje dovode do emisija utvrđenih za tu djelatnost, osim ako operater postrojenja ima dozvolu koju mu je za to izdalo nadležno tijelo u skladu s člancima 5. i 6., odnosno ako je to postrojenje isključeno iz sustava Zajednice u skladu s člankom 27. To vrijedi i za postrojenja uključena u skladu s člankom 24.”
19

To tijelo također je zahtijevalo od Siemensa isplatu iznosa od 29183277 HUF (oko 93000 eura) na ime kamata izračunatih na iznos od 131700000 HUF za razdoblje od 2. studenoga 2008. do 24. studenoga 2011., dana koji je prethodio danu povrata potonjeg iznosa tijelu za zaštitu tržišnog natjecanja, tvrdeći da je u tom razdoblju taj iznos morao biti u njegovu posjedu jer je prvotna odluka bila proglašena zakonitom ex tunc.