MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MELCHIORA WATHELETA

od 21. veljače 2018. ( 1 )

Predmet C‑123/16 P

Orange Polska S. A.

protiv

Europske komisije

„Žalba – Tržišno natjecanje – Zlouporaba vladajućeg položaja – Poljsko tržište telekomunikacija – Opravdani interes za utvrđivanje povrede počinjene u prošlosti iako je izrečena novčana kazna – Izračun novčane kazne – Težina – Uzimanje učinaka povrede u obzir – Olakotne okolnosti”

1. Ovom žalbom Orange Polska S. A. (u daljnjem tekstu: Orange) zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 17. prosinca 2015., Orange Polska/Komisija (T‑486/11, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2015:1002), kojom je taj sud odbio njegovu tužbu koja se odnosila primarno na poništenje Odluke Komisije C(2011) 4378 final ( 2 ) i podredno na poništenje ili smanjenje iznosa novčane kazne koja mu je bila izrečena tom odlukom.

I. Okolnosti spora i sporna odluka

2. Za potrebe ove žalbe dostatno je napomenuti sljedeće, pri čemu se potpunije obrazloženje nalazi u točkama 1. do 34. pobijane presude.

3. Telekomunikacja Polska S. A. je telekomunikacijsko poduzeće osnovano 1991. u Poljskoj nakon privatizacije bivšeg državnog monopolista. Nakon što je 7. studenoga 2013. steklo društva Orange Polska sp. z o.o. i Polska Telefonia Komórkowa – Centertel sp. z o.o., ono je postalo Orange ( 3 ).

4. Europska komisija je utvrdila da je Orange bio jedini pružatelj veleprodajnih usluga širokopojasnog pristupa kao i izdvojenog pristupa lokalnoj petlji i da je tijekom razdoblja obuhvaćenog spornom odlukom imao velike tržišne udjele na maloprodajnom tržištu.

5. Osim toga, ona je istaknula da je regulatorni okvir primjenjiv u Poljskoj u trenutku nastanka činjenica obvezivao operatora koji je nacionalno regulatorno tijelo ( 4 ) odredilo kao operatera sa značajnom tržišnom snagom na tržištu pružanja javnih nepokretnih telefonskih mreža, u ovom slučaju Orange, da novim sudionicima na tržištu – nazvanima „alternativni operateri” (u daljnjem tekstu: AO(-ovi)) – dodijeli izdvojeni pristup svojoj lokalnoj petlji i povezanim resursima i to pod transparentnim, pravičnim, nediskriminirajućim uvjetima te uvjetima koji su barem jednako povoljni kao i uvjeti navedeni u referentnoj ponudi koju je predložio određeni operater i koja je donesena nakon postupka koji se vodi pred UKE‑om. Od 2005. potonji je intervenirao više puta kako bi otklonio Orangeove propuste u vezi s njegovim zakonskim obvezama.

6. Dana 22. listopada 2009. Orange je s UKE‑om potpisao sporazum na temelju kojeg se dobrovoljno obvezao da će, osobito, poštovati svoje zakonske obveze, sklopiti sporazume s AO‑ovima o pristupu, pod uvjetima koji odgovaraju relevantnim referentnim ponudama te ulagati u modernizaciju svoje širokopojasne mreže (u daljnjem tekstu: sporazum s UKE‑om).

7. U članku 1. sporne odluke Komisija je zaključila da je time što je odbio dodijeliti AO‑ovima širokopojasan pristup svojim veleprodajnim proizvodima Orange počinio jedinstvenu i trajnu povredu članka 102. UFEU‑a koja je započela 3. kolovoza 2005., na dan kada su započeli prvi pregovori između Orangea i jednog AO‑a o pristupu Orangeovoj mreži, na temelju referentne ponude o pristupu local loop undbundlingu (LLU) i koja je trajala najmanje do 22. listopada 2009., dana kada je potpisan sporazum s UKE‑om.

8. Komisija je kaznila Orange izrekavši mu, kao što je to određeno u članku 2. sporne odluke, novčanu kaznu od 127554194 eura, koja je izračunana na temelju Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe (EZ) br. 1/2003[ ( 5 )] (SL 2006., C 210, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 58.; u daljnjem tekstu: Smjernice). Prilikom tog izračuna ona je odredila osnovni iznos novčane kazne izračunavši udjel od 10 % prosječne vrijednosti prodaja koje je Orange ostvario na dotičnim tržištima i množeći taj iznos s faktorom 4,2 koji odgovara trajanju povrede te je odlučila da taj iznos neće prilagoditi na temelju otegotnih ili olakotnih okolnosti. Međutim, ona je od toga oduzela novčane kazne koje je UKE izrekao Orangeu zbog povrede njegovih zakonskih obveza.

II. Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

9. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 2. rujna 2011. Orange je podnio tužbu primarno za poništenje sporne odluke i, podredno, za poništenje ili smanjenje iznosa novčane kazne koja mu je izrečena tom odlukom.

10. Polska Izba Informatyki i Telekomunikacji (Poljska komora za informacijske tehnologije i komunikacije, u daljnjem tekstu: PIIT), koja je prema vlastitim navodima udruženje poduzetnika koji djeluju u sektoru telekomunikacija u Poljskoj, intervenirala je pred Općim sudom u potporu zahtjevu Orangea. European Competitive Telecommunications Association (ECTA), koji se predstavlja kao zastupničko tijelo konkurentske industrije europskog sektora komunikacija, intervenirao je pred Općim sudom u potporu zahtjevu Komisije.

11. U prilog svojoj tužbi Orange je istaknuo pet tužbenih razloga. Odbivši sve te tužbene razloge kao neosnovane i zaključivši da niti jedan element ne opravdava izmjenu iznosa novčane kazne, Opći sud je tu tužbu odbio u cijelosti.

III. O žalbi

12. U potporu svojoj žalbi Orange ističe tri žalbena razloga.

A. Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na povredi koja se tiče prava u pogledu obveze Komisije da dokaže postojanje legitimnog interesa za donošenje odluke kojom se utvrđuje povreda počinjena u prošlosti

1. Sinteza argumenata stranaka

13. Orange primjećuje, s jedne strane, da je nesporno da u spornoj odluci Komisija nije opravdala legitiman interes za utvrđivanje predmetne povrede te, s druge strane, da je ta povreda završila gotovo osamnaest mjeseci prije donošenja sporne odluke. Ona je dakle bila počinjena u prošlosti. Međutim, tvrdeći u točki 76. pobijane presude da je na temelju članka 7. stavka 1. Uredbe br. 1/2003 na Komisiji da utvrdi postojanje legitimnog interesa za utvrđivanje povrede kad je povreda prestala, a Komisija ne izriče novčanu kaznu, Opći sud je dao do znanja da se radi o jedinoj okolnosti u kojoj Komisija treba utvrditi postojanje takvog interesa. U tom smislu ta tvrdnja predstavlja pogrešku koja se tiče prava prilikom tumačenja te odredbe. Također je pogrešna točka 77. iste presude u kojoj je, osim toga, obvezu Komisije da dokaže postojanje takvog interesa Opći sud ograničio samo na situacije u kojima je ovlast izricanja novčanih kazni u zastari.

14. U tom pogledu Orange prije svega ističe da je tekst članka 7. stavka 1. Uredbe br. 1/2003 nedvosmislen. Iz njega se ne može zaključiti da u slučaju kada se novčanu kaznu može izreći nije potrebno utvrditi postojanje legitimnog interesa za utvrđivanje povrede u odnosu na ponašanje koje je prestalo. Nadalje, samo se tom odredbom Komisiji dodjeljuje ovlast za utvrđivanje povrede članka 101. ili 102. UFEU‑a. Kako uvodna izjava 11. Uredbe br. 1/2003 tako i pripremni akti za tu uredbu i upravna praksa Komisije potvrđuju da njezina obveza da dokaže postojanje legitimnog interesa za utvrđivanje povrede počinjene u prošlosti postoji neovisno o izricanju novčane kazne.

15. Potom, ništa ne opravdava podređivanje odredaba iz članka 7. Uredbe br. 1/2003 ovlasti Komisije da izriče novčane kazne. Naime, ovlast Komisije za utvrđivanje povrede nije podređena nikakvom roku zastare i dodijeljena joj je dijelom Uredbe br. 1/2003 zasebnim od onoga kojim joj se dodjeljuje ovlast za izricanje novčanih kazni.

16. Naposljetku, okolnost prema kojoj se na temelju članka 16. Uredbe br. 1/2003 utvrđenjem Komisije o postojanju povrede počinjene u prošlosti uspostavlja u okviru tužbi za naknadu štete odgovornost dotičnog poduzetnika kao i okolnost prema kojoj takvo utvrđenje može, čak i ako se novčana kazna ne izrekne, negativno utjecati na potonjeg zbog zastoja roka zastare predviđenog u članku 10. stavku 4. Direktive 2014/104/EU Parlamenta i Vijeća ( 6 ), opravdavaju obvezu Komisije da u svojoj odluci izloži razloge kojima se utvrđuje njezin legitimni interes za vođenje postupka u vezi s prošlom povredom koju je poduzetnik dobrovoljno okončao.

17. U ovom slučaju treba stoga ukinuti pobijanu presudu te poništiti spornu odluku jer u toj odluci Komisija nije opravdala legitimni interes za utvrđivanje povrede koju je Orange počinio u prošlosti.

18. Komisija smatra u biti da je Orangeova argumentacija apsurdna jer bi dovela do toga da bi Komisijina ovlast za izricanje novčanih kazni postojala samo za povrede u tijeku i do toga da u svim drugim slučajevima, osobito kada je novčana kazna izrečena za povredu koja je već prestala, a što predstavlja bit Komisijinih odluka, Komisija ne može donijeti odluku a da ne dokaže postojanje legitimnog interesa da to učini.

19. U ovom je slučaju Komisija Orangeu izrekla novčanu kaznu jer je počinio jedinstvenu i trajnu povredu članka 102. UFEU‑a, i to od 3. kolovoza 2005. do barem 22. listopada 2009. Budući da je izricanje novčane kazne dostatno da opravda utvrđenje o postojanju povrede, Komisija nije bila dužna utvrditi još i postojanje legitimnog interesa za to utvrđenje. Slijedom toga, prvi žalbeni razlog nije osnovan.

20. Osim toga, Komisija smatra da se ovaj prvi žalbeni razlog odnosi samo na točku 77. pobijane presude jer se Orange slaže s točkom 76. No, potonja točka kao i obrazloženje koje je Opći sud izložio u točkama 74. i 75. pobijane presude dovoljni su da podrže zaključke iznesene u točkama 78. i 79. iste presude, kojima je Opći sud odbio prvi tužbeni razlog istaknut pred njim. Stoga prvi žalbeni razlog, koji je usmjeren isključivo protiv točke 77., jest bespredmetan. Argument iznesen u replici prema kojemu se taj prvi tužbeni razlog zapravo odnosi na točke 74. do 80. pobijane presude nedopušten je jer je nepravodoban.

21. PIIT ne podnosi očitovanja o prvom žalbenom razlogu.

22. ECTA ističe u biti da se ovlast Komisije za izricanje novčanih kazni, neovisno o tome je li povreda prestala, zasniva na članku 23. stavku 2. Uredbe br. 1/2003 i, uz izuzetak obveze dokazivanja namjere ili nepažnje, ta odredba ne podvrgava tu ovlast niti jednom drugom uvjetu. Orange se pogrešno pozvao na članak 7. stavak 1. te uredbe.

2. Ocjena

a) Uvodne napomene

23. Svojim prvim žalbenim razlogom Orange prigovara Općem sudu da je prilikom tumačenja članka 7. stavka 1. Uredbe br. 1/2003 počinio pogrešku koja se tiče prava time što od Komisije nije zahtijevao da ona dokaže postojanje legitimnog interesa za donošenje odluke kojom se utvrđuje povreda, neovisno o izricanju novčane kazne.

24. Članak 7. stavak 1. Uredbe br. 1/2003 određuje da „[k]ada Komisija [...] utvrdi da postoji povreda članka [101. ili 102. UFEU‑a], može odlukom zahtijevati od poduzetnika [...] da takvu povredu otklone. [...]. U slučaju postojanja opravdanog interesa, Komisija može utvrditi i povredu propisa koja se dogodila u prošlosti”.

25. U točki 76. pobijane presude Opći sud je tako iz teksta navedene odredbe kao i iz ulomka iz obrazloženja uz prijedlog koji je doveo do donošenja te uredbe zaključio „da je na Komisiji da utvrdi postojanje legitimnog interesa za utvrđivanje povrede kad je povreda prestala, a Komisija ne izriče novčanu kaznu”.

26. Osim toga, u točki 77. te presude on je zaključio da je taj zaključak u skladu s njegovom sudskom praksom o postojanju veze između Komisijine obveze da dokaže legitimni interes za utvrđivanje povrede te zastare njezine ovlasti da izriče novčane kazne. Shodno tomu je u točkama 78. do 80. pobijane presude odbio Orangeov zahtjev za poništenje sporne odluke.

b) Argumenti Komisije koji se odnose na bespredmetnost žalbenog razloga

27. Ne može se prihvatiti argumentacija Komisije u tom pogledu (izložena u točki 20. ovog mišljenja).

28. Iako Orange izričito navodi samo točke 76. i 77. pobijane presude i ne osporava, kao takav, sadržaj te točke 76., činjenica je da se argumentacija Orangea sastoji, u biti, od tvrdnje da iz objedinjenog tumačenja tih dviju točaka proizlazi da je Opći sud zaključio da je postojanje legitimnih interesa za utvrđivanja povrede prava tržišnog natjecanja Unije Komisija dužna utvrditi samo u slučajevima u kojima je ta povreda okončana i Komisija ne izrekne novčanu kaznu, osobito zato što je njezina ovlast da izrekne novčanu kaznu u zastari, te da je utvrdivši takvo ograničenje Opći sud počinio povredu prilikom tumačenja članka 7. stavka 1. Uredbe br. 1/2003.

29. Uostalom, te točke 76. i 77. predstavljaju srž obrazloženja Općeg suda tako da, ako se pokaže da su zahvaćene navodnom povredom, zaključke koje je izveo iz njih treba automatski poništiti.

30. Slijedom toga, ovaj prvi žalbeni razlog nije bespredmetan.

c) Osnovanost prvog žalbenog razloga

31. Tumačenje zasnovano na tekstu, općoj strukturi i svrsi relevantnih odredaba Uredbe br. 1/2003 ipak dopušta zaključak da je ovaj žalbeni razlog neosnovan.

32. Na temelju Uredbe br. 1/2003, to jest osobito njezina članka 7. stavka 1. i njezina članka 23., u slučaju znatnih povreda pravila Unije o tržišnom natjecanju, Komisija ima ovlast istodobno izricati novčane kazne i zahtijevati da se povreda otkloni. U tim su ovlastima sažete zadaće Komisije za provedbu pravila tržišnog natjecanja. Kada ih ona izvršava, Komisija nije dužna dokazati bilo kakav „legitiman interes” u tom pogledu.

33. Očito je da je za izricanje novčanih kazni i zahtjev za otklanjanje povrede prethodno potrebno utvrđenje o postojanju povrede, a što se ne čini da Orange osporava. Kao što to Komisija ističe, ona nije samo ovlaštena utvrditi povredu, već je to čak dužna učiniti kako bi mogla zahtijevati da ju se otkloni ili izreći novčanu kaznu.

34. Kao prvo, u članku 7. Uredbe br. 1/2003 jasno se navodi da samo „[k]ada Komisija [...] utvrdi da postoji povreda”, ona može donijeti odluku kojom se zahtijeva otklanjanje utvrđene povrede.

35. Kao drugo, na temelju članka 23. stavka 2. te iste uredbe, Komisija je ovlaštena izreći novčane kazne ako poduzetnici ili udruženja poduzetnika bilo namjerno ili nepažnjom krše odredbe članka 101. stavka 1. ili članka 102. UFEU‑a.

36. Doduše, tekst članka 7. stavka 1. Uredbe br. 1/2003 mogao bi se činiti dvosmislenim zato što iz njega izričito ne proizlazi da kada izrekne novčanu kaznu, Komisija može donijeti odluku kojom je utvrđeno da je povreda počinjena u prošlosti a da ne mora posebno utvrditi činjenicu da postoji legitiman interes da to učini.

37. Međutim, smatram da formulacija uvodne izjave 11. te uredbe podupire tezu Općeg suda i Komisije. U toj uvodnoj izjavi se pojašnjava da „[u]koliko za to postoji pravni interes, Komisija bi također trebala moći donositi odluke kojima se utvrđuje da je u prošlosti počinjena takva povreda propisa, čak i ako nije izrekla kaznu” (moje isticanje).

38. Kao što to Komisija ističe, uvodna izjava 11. slijedi strukturu članka 7. stavka 1. navedene uredbe i potvrđuje da zadnja rečenica te odredbe predviđa konkretnu ovlast povezanu s posebnim uvjetom. Prije svega upućuje na odluke kojima se zahtijeva otklanjanje povrede koja je još uvijek u tijeku. U uvodnoj izjavi 11. objašnjava se potom da povrh te ovlasti („također”) Komisija može donijeti deklaratornu odluku (to jest, onu koja ne uključuje novčanu kaznu) kojom se utvrđuje povreda počinjena u prošlosti pod uvjetom da za to postoji pravni interes. Izrazi „čak i ako nije izrekla kaznu” i „također” podrazumijevaju da ovlast Komisije da utvrdi prošlu povredu i to utvrđenje poveže s novčanom kaznom prethodno postoji i ne podliježe nikakvom posebnom uvjetu.

39. Obrazloženje uz prijedlog koji je doveo do donošenja Uredbe br. 1/2003 (već navedeno u točki 75. pobijane presude) još više ide u prilog tezi Općeg suda.

40. U njemu je u pogledu prijedloga članka 7. navedeno da se jedna od razlika u odnosu na članak 3. Uredbe br. 17 ( 7 ) zasniva na činjenici da se „precizira […] da je Komisija nadležna donijeti odluku kojom utvrđuje povredu ne samo kada nalaže prestanak povrede ili kada izriče novčanu kaznu, nego i kad je povreda prestala te kada ne izriče novčanu kaznu” pri čemu se u tom pogledu objašnjava da je „u skladu sa sudskom praksom Suda, [… ( 8 )], ovlast koja je dodijeljena Komisiji za donošenje odluke kojom se u tim uvjetima utvrđuje povreda ograničena na slučaj u kojem Komisija ima legitimni interes to učiniti” [neslužbeni prijevod].

41. Iz sudske prakse (zasnovane na Uredbi br. 17) proizlazi da na ovlast Komisije za izricanje sankcija uopće ne utječe činjenica da su ponašanje koje predstavlja povredu i vjerojatnost štetnih utjecaja prestali ( 9 ).

42. Također je ustaljena sudska praksa da „ovlast [Komisije] da donosi odluke [kojima se poduzetnike obvezuje da otklone utvrđenu povredu i njima izriču novčane kazne u slučaju povrede] nužno podrazumijeva ovlast za utvrđivanje povrede o kojoj se radi” ( 10 ).

43. Pravni režim je djelomično drukčiji kada nije izrečena nikakva novčana kazna i kada je povreda već prestala (u tom slučaju nema nikakve osnove koja opravdava nalog za otklanjanje povrede). Smatram da kada novčana kazna nije izrečena ili nije naloženo otklanjanje povrede, utvrđenje o postojanju povrede dobiva deklaratorni karakter i ne može stoga služiti kao preduvjet potreban da Komisija izvršava ovlasti prisile.

44. Samo je u tim okolnostima (to jest, ako nikakva novčana kazna nije izrečena i ako je povreda prestala) Komisija dužna dokazati legitiman interes koji ipak opravdava njezinu odluku kojom je utvrđeno da je povreda počinjena.

45. Naime, Opći sud je već pravilno presudio da samo kada Komisija ne izrekne novčanu kaznu ( 11 ), njezina ovlast za donošenje odluke kojom se utvrđuje povreda počinjena u prošlosti podliježe uvjetu da se dokaže postojanje legitimnog interesa za takvo utvrđivanje ( 12 ). A contrario, kada kao u ovom slučaju Komisija ima ovlast za izricanje novčane kazne i izrekne ju, nije dužna navesti poseban legitiman interes za utvrđivanje povrede. Izricanje novčane kazne dovoljno je da se opravda potreba za utvrđenjem o postojanju povrede.

46. Iz prethodno iznesenog proizlazi da kada izrekne novčanu kaznu, Komisija nužno ima ovlast utvrditi povredu, čak i ako je već prestala. Osim toga, poduzetnik će često nakon Komisijine intervencije otkloniti inkriminiranu praksu prije nego što ona donese odluku.

47. S obzirom na to, Opći sud je morao presuditi da je primjena članka 23. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 1/2003 dovoljna da opravda Komisijino utvrđenje o postojanju dotične povrede, čak i ako je počinjena u prošlosti, a time i odbijanje tužbenog razloga Orangea i to zbog razloga različitog od onog koji je utvrdio. Naime, ako nema naloga za prestanak, postaje suvišno navoditi članak 7. kao pravnu osnovu.

48. Kao što to ECTA ističe, jasno je da se pravna osnova ovlasti koju Komisija ima za izricanje novčanih kazni, neovisno o tome je li povreda prestala, nalazi u članku 23. stavku 2. Uredbe br. 1/2003. Naime, uz izuzetak obveze dokazivanja namjere ili nepažnje Orangea, ova je odredba sastavljena široko i ovlast Komisije za izricanje novčanih kazni ne podvrgava niti jednom drugom uvjetu.

49. Iz toga proizlazi da unatoč gore utvrđenoj pogrešci Općeg suda, prvi žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.

B. Drugi žalbeni razlog, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava i iskrivljavanjima dokaza u pogledu Komisijine ocjene utjecaja povrede u svrhu izračuna iznosa novčane kazne

1. Sinteza argumenata stranaka

50. Orange smatra da je Opći sud iskrivio spornu odluku. Iskrivljavanje se prije svega tiče stvarnih učinaka povrede. Naime, iz uvodne izjave 902. sporne odluke proizlazi da se na te stvarne učinke Komisija oslonila radi izračuna iznosa novčane kazne, a što je ona čak potvrdila pred Općim sudom tako što je priznala da formulacija te uvodne izjave, u dijelu u kojem se odnosi na stvarne učinke povrede, predstavlja „materijalnu povredu”. Međutim, u točki 169. pobijane presude Opći sud je tvrdio da se navedena uvodna izjava ne može čitati kao da se „općenito i apstraktno odnosi na narav povrede”.

51. Tumačenje Općeg suda ne vodi računa o jasnom značenju riječi upotrijebljenih u toj uvodnoj izjavi koja se posebno odnosi na učinke na tržišno natjecanje koji nastanu zbog konkretnog ponašanja Orangea na tržištu. U točki 182. pobijane presude Opći sud je osim toga uputio na događaje koji su se stvarno odvili, osobito na uvodnu izjavu 902. sporne odluke, dok je istodobno, u točki 169., odbio priznati da su stvarni učinci bili utvrđeni u spornoj odluci.

52. Potom i u svakom slučaju, Opći sud je smatrajući da je Komisija predvidjela stvari samo „općenito i apstraktno” iskrivio spornu odluku u odnosu na vjerojatne učinke povrede. Naime, treba utvrditi da je u uvodnoj izjavi 902. sporne odluke Komisija barem uzela u obzir njezine vjerojatne učinke radi izračuna iznosa novčane kazne, a što je osim toga priznala u svojim podnescima pred Općim sudom. Opći sud je ipak pogrešno zaključio da činjenica da se vodi računa o naravi povrede ne znači da su u obzir uzeti njezini vjerojatni učinci. Vjerojatni učinci ponašanja, kao stvarni učinci, bitni su pokazatelji za narav povrede i shodno tomu, za njezinu težinu, koja se ne može apstraktno ocijeniti. Stoga je Opći sud bio dužan ispitati je li utvrđenje o ovim vjerojatnim učincima bilo opravdano ili ne. Orange dodaje da je analiza Općeg suda o proporcionalnosti novčane kazne bila iskrivljena jer nije ispravno ispitao spornu odluku.

53. Druga pogreška Općeg suda sastoji se od povrede načela djelotvorne sudske zaštite jer je propustio ocijeniti je li Komisija ispravno utvrdila učinke povrede. Posljedično, Orange zahtijeva od Suda da izvrši svoju neograničenu nadležnost radi smanjenja iznosa novčane kazne jer ne postoje konkretni elementi na kojima se može zasnovati utvrđenje o stvarnim učincima.

54. U svakom slučaju, Opći sud se pogrešno suzdržao od izvršavanja sudskog nadzora koji mora provesti u pogledu dokaza o vjerojatnim učincima povrede.

55. Komisija ističe da je ovaj drugi žalbeni razlog nedopušten jer Orange nastoji od Suda ishoditi novu ocjenu činjenica. Ovaj drugi žalbeni razlog ne odgovara niti kriterijima iz sudske prakse u vezi s iskrivljavanjem te je u svakom slučaju neosnovan isto kao što je i bespredmetan.

56. Komisija uvodno primjećuje da Orange osporava samo točke 169. do 173. pobijane presude, a ne točke 162., 163., 166. i 167., u skladu s kojima se Smjernicama (iz 2006.) ne zahtijeva da Komisija uzme u obzir konkretan utjecaj povrede na tržište kako bi utvrdila iznos novčane kazne, niti točke 176. do 187. u kojima je Opći sud ispitao proporcionalnost novčane kazne. Budući da su te točke dostatne da se podupre zaključak Općeg suda, Orangeova argumentacija je bespredmetna.

57. Što se tiče navodnog iskrivljavanja sporne odluke, Komisija ističe da zadnju rečenicu iz točke 169. pobijane presude treba čitati zajedno s prethodnim i sljedećim točkama koje se odnose na narav povrede, njezin zemljopisni opseg, Orangeov tržišni udio, provedbu povrede u praksi, Orangeov cilj istiskivanja konkurencije i činjenicu da je Orange bio svjestan nezakonitosti svojeg ponašanja, kao i s razmatranjima izloženima u odjeljku sporne odluke posvećenom izračunu iznosa novčane kazne. Na temelju sudske prakse, bilo bi opravdano da samo na tim elementima Komisija zasnuje zaključak da je faktor težine od 10 % vrijednosti dotičnih prodaja prikladan. Nadalje, zadnja rečenica u uvodnoj izjavi 902. formulirana je općenito i apstraktno jer se odnosila na intrinsičnu sposobnost Orangea da zlouporabnim ponašanjem ugrozi tržišno natjecanje i time potrošače. S obzirom na to, navodna proturječnost između njezinih točaka 169. do 171., s jedne strane, i točke 182., s druge strane, blijedi.

58. Osim toga, Orangeova argumentacija zanemaruje razliku između vjerojatnih učinaka zlouporabnog ponašanja i njegova konkretnog utjecaja na tržište. Ponašanja koja je Orange usvojio bila su stvarna i njihov je intenzitet s konkurentskog aspekta bio utvrđen u točki 124. i sljedećima pobijane presude, a što Orange ne osporava.

59. Povećanje cijena kao i smanjenje izbora i broja inovativnih proizvoda su opis vrsta negativnih posljedica koje su svojstvene zlouporabnim praksama isključenja poput onih istaknutih protiv Orangea i potonji nije osporio činjenicu da njegovo ponašanje može dovesti do isključenja konkurenata.

60. Osim toga, s logičkog aspekta, zlouporabno ponašanje, kojim se može isključiti konkurente i koje je provedeno, može samo narušiti tržišno natjecanje i time negativno utjecati na potrošače. Shodno tomu, utvrđenje koje je Opći sud iznio u točki 169. pobijane presude u vezi s jedinom osporenom rečenicom iz uvodne izjave 902. sporne odluke nije zahvaćeno nikakvim iskrivljavanjem. Pitanje sadržava li ova zadnja rečenica pogrešku u pisanju nije bilo relevantno jer je Opći sud pravilno zaključio da u spornoj odluci Komisija nije zasnovala izračun iznosa novčane kazne na stvarnim učincima povrede.

61. Što se tiče okolnosti da su prilikom ispitivanja naravi povrede u spornoj odluci navodno uzeti u obzir vjerojatni učinci povrede, taj je dio Orangeove argumentacije također neosnovan. Komisija je samo podredno, za slučaj da Opći sud zaključi da su učinci bili uzeti u obzir, a što nije učinio, navela da se dakle radilo o vjerojatnim učincima, a ne o stvarnim. Upućujući na točke 11., 112. i 166. do 170. pobijane presude, Komisija smatra da je Opći sud bez iskrivljavanja sporne odluke zaključio u točki 171. te presude da u svrhu utvrđivanja iznosa novčane kazne Komisija nije uzela u obzir vjerojatne učinke prilikom ocjene težine Orangeova zlouporabnog ponašanja. Zaključak u točki 169. pobijane presude sa svoje je strane ispravan s obzirom na razmatranja izložena u spornoj odluci.

62. Što se tiče navodnih pogrešaka koje se tiču prava i povrede načela djelotvorne sudske zaštite u pogledu ocjene dokaza koje je Orange podnio, tu bi argumentaciju trebalo odbiti u odnosu na stvarne učinke jer je u pobijanoj presudi Opći sud pravilno zaključio da oni nisu bili uzeti u obzir radi određivanja iznosa novčane kazne. U vezi s vjerojatnim učincima Orange je pred Općim sudom osporio samo njihov opseg. Argumenti istaknuti u žalbi u tom su pogledu nedopušteni jer se odnose na činjenična pitanja a da se pri tome ne ističe iskrivljavanje. Ti su argumenti također neosnovani: budući da je Opći sud pravilno utvrdio da se Komisija nije posebno oslonila na vjerojatne učinke radi određivanja težine povrede, on nije bio dužan odlučiti o elementima koje je Orange iznio.

63. Za slučaj da Sud zaključi, suprotno Općem sudu, da su učinci povrede bili uzeti u obzir radi određivanja iznosa novčane kazne, Komisija ističe da spornu odluku treba u cijelosti potvrditi. Konkretan utjecaj povrede na tržište treba se smatrati dovoljno dokazanim ako Komisija može iznijeti konkretne i vjerodostojne indicije koje s razumnom vjerojatnošću upućuju na to da je povreda imala utjecaj na tržište. U ovom je slučaju Komisija izvela takvo dokazivanje u odjeljku 4.4. glave 10. sporne odluke. Osim toga, argumenti izneseni u žalbi u svrhu dokazivanja pogrešaka koje je Komisija navodno počinila prilikom utvrđivanja vjerojatnih učinaka povrede nisu relevantni jer se tiču postojanja stvarnih učinaka.

64. PIIT podupire argumentaciju koju je iznio Orange. Ističe osim toga da je Komisija počinila bitne pogreške u svojoj ocjeni učinaka povrede ne uzimajući na odgovarajući način u obzir regulatorni i povijesni kontekst razvoja širokopojasne mreže u Poljskoj, što je iskrivilo njezinu analizu o težini povrede. Opći sud je propustio sankcionirati te pogreške.

65. ECTA smatra da Opći sud nije iskrivio spornu odluku i iznosi argumentaciju sličnu onoj koju je iznijela Komisija.

2. Ocjena

66. Dio sporne odluke za koji Orange tvrdi da je iskrivljen jest zadnja rečenica njezine uvodne izjave 902. koja se nalazi u odjeljku te odluke posvećenom utvrđivanju osnovnog iznosa novčane kazne, to jest konkretnije u pododjeljku u kojemu Komisija ocjenjuje narav povrede u svrhu određivanja njezine težine.

67. Ta uvodna izjava glasi kako slijedi: „U odjeljku VIII.1 također je opisano da je ponašanje [Orangea] dio zlouporabnog ponašanja čiji je cilj isključiti konkurente iz maloprodajnog tržišta ili barem usporiti njihov ulazak i/ili širenje na tom tržištu. Kao što je to bilo navedeno u uvodnoj izjavi 892., [Orange] je bio svjestan nezakonitosti svojeg ponašanja. To ima negativan utjecaj na tržišno natjecanje i potrošače koji su bili suočeni s višim cijenama, manje izbora i smanjenom dostupnošću inovativnih širokopojasnih proizvoda.”

68. Ne razumijem zašto Opći sud nije prihvatio činjenicu da je u ovoj zadnjoj rečenici Komisija uputila na učinke povrede na tržište smatrajući osobito da je ona svoje utvrđenje o zlouporabi zasnovala na postojanju vjerojatnih posljedica za tržišno natjecanje i za potrošače kojima je posvetila ne manje od 60 uvodnih izjava sporne odluke.

69. Osim toga, razlog koji je Opći sud iznio u točki 170. pobijane presude kako bi isključio takvo tumačenje, to jest činjenica da se u toj zadnjoj rečenici nije upućivalo na taj dio sporne odluke ( 13 ), čini mi se osobito slabim i neuvjerljivim.

70. S obzirom na navedeno, smatram da glavna pogreška koja se tiče prava i koju je Opći sud počinio u pobijanoj presudi i povezana je s povredom načela djelotvorne sudske zaštite jest odbijanje da se ocijeni je li Komisija ispravno utvrdila učinke povrede, pa čak i ispita Orangeove argumente s tim u vezi. Stoga što je Orange tvrdio da se radi izračuna iznosa novčane kazne Komisija oslonila na stvarne pa čak i vjerojatne učinke povrede, Opći sud je morao ispitati te argumente (a ne samo odlučiti da su bili „bespredmetni”) te provjeriti sadrži li sporna odluka stvarne, vjerodostojne i dostatne indicije za navedene učinke, a što on očito nije učinio.

71. Ovo vrijedi tim više jer je pred Općim sudom Orange iznio elemente koji dokazuju da je pristup Komisije bio pogrešan. Te elemente, koje Orange ponovno podrobno opisuje u svojoj žalbi, Opći sud nije uzeo u obzir.

72. S obzirom na činjenicu da je veliko vijeće Suda u međuvremenu, to jest 6. rujna 2017.donijelo presudu Intel Corporation/Komisija (C‑413/14 P, EU:C:2017:632), smatram da ju valja protumačiti u mjeri u kojoj je relevantna za ovaj predmet.

73. Ukratko, presuda Intel Corporation/Komisija (C‑413/14 P, EU:C:2017:632) donesena je o žalbi kojom se osporavala presuda kojom je Opći sud presudio da uvjetovani rabati i druga ograničenja koji imaju učinak istiskivanja predstavljaju zlouporabu vladajućeg položaja i suprotni su članku 102. UFEU‑a. Sud je ukinuo presudu Općeg suda smatrajući da Opći sud nije ispravno ispitao mogućnost predmetnih rabata za vjernost da ograniče tržišno natjecanje (u daljnjem tekstu: ograničavajuća mogućnost). Sud je smatrao da je analizu ograničavajuće mogućnosti trebalo provesti s obzirom na sve okolnosti, uključujući ispitivanje svih argumenata i dokaza o protivnom koje je poduzetnik protiv kojeg se vodi postupak iznio kako bi osporio zaključke Komisije.

74. Nakon što je u točki 137. te presude naveo svoju sudsku praksu (presuda od 13. veljače 1979., Hoffmann‑La Roche/Komisija, 85/76, EU:C:1979:36, t. 89.), Sud je u točki 138. naveo da međutim „tu sudsku praksu valja pojasniti u slučaju da dotični poduzetnik tijekom upravnog postupka na temelju dokaza tvrdi da njegovo ponašanje nije moglo ograničiti tržišno natjecanje i konkretno proizvesti učinke istiskivanja koji se stavljaju na teret” (moje isticanje).

75. Ako je to slučaj, u skladu sa sljedećom točkom (139.), „Komisija je ne samo dužna ispitati, s jedne strane, razmjer vladajućeg položaja poduzetnika na relevantnom tržištu i, s druge strane, stopu pokrivenosti tržišta osporavanom praksom te uvjete i načine davanja predmetnih rabata, njihovo trajanje i njihov iznos nego je također dužna ocijeniti eventualno postojanje strategije kojoj je cilj istisnuti konkurente koji su u najmanju ruku jednako učinkoviti (vidjeti analogijom presudu od 27. ožujka 2012., Post Danmark, C‑209/10, EU:C:2012:172, t. 29.)”.

76. Prema mojem mišljenju, uopće se ne radi o isključivo postupovnom zahtjevu.

77. Također podsjećam da u skladu s točkom 133. te presude, „valja podsjetiti da cilj članka 102. UFEU‑a nipošto nije spriječiti poduzetnika da vlastitim zaslugama osvoji vladajući položaj na tržištu. Cilj te odredbe nije ni osigurati da konkurenti koji su manje učinkoviti od poduzetnika u vladajućem položaju ostanu na tržištu (vidjeti osobito presudu od 27. ožujka 2012., Post Danmark, C‑209/10, EU:C:2012:172, t. 21. i navedenu sudsku praksu)” ( 14 ).

78. U svakom slučaju i u mjeri u kojoj se to odnosi na ovu žalbu, smatram da iz prethodno iznesenog proizlazi da, suočen s odlukom kojom Komisija utvrđuje postojanje zlouporabe i analizira mogućnost ponašanja namijenjenog istiskivanju konkurenta ili sprječavanju ili utjecanju na bilo koji drugi način na tržišno natjecanje i potrošače, Opći sud mora nužno ispitati sve argumente tužitelja kojima se nastoji dovesti u pitanje valjanost zaključaka Komisije u vezi s mogućnošću predmetne prakse da spriječi tržišno natjecanje.

79. Drukčije rečeno, načela koja je radi ocjene ograničavajuće mogućnosti zlouporabne prakse Sud utvrdio u presudi Intel Corporation/Komisija (C‑413/14 P, EU:C:2017:632) jesu relevantna ne samo kada se utvrđenje o postojanju povrede osporava u meritumu (predmet povodom kojeg je donesena navedena presuda) već i kada se radi o ocjeni naravi i težine povrede u svrhu određivanja iznosa novčane kazne (kao i kod žalbe kojom se ovdje bavimo).

80. Nasuprot onomu što Komisija smatra, presuda Intel Corporation/Komisija (C‑413/14 P, EU:C:2017:632) primjenjuje se dakle po analogiji na izračun osnovnog iznosa novčane kazne predviđene u članku 23. stavku 3. Uredbe br. 1/2003.

81. Naime, kao što se to ističe u doktrini, iako u predmetima koji se odnose na zabranjene sporazume (kartele) Komisija nije obvezana prilikom izračuna iznosa novčane kazne uzeti u obzir utjecaj ili učinke povrede, pristup mora nužno biti drukčiji u slučaju zlouporabe vladajućeg položaja pri čemu se on ne može dakle zasnivati na jednostavnom rules of thumb (općim pravilima) ( 15 ) niti biti „općenit i apstraktan” (točka 169. pobijane presude).

82. Doduše, Komisija raspolaže širokom marginom prosudbe prilikom određivanja iznosa novčanih kazni ( 16 ), ali ta margina prosudbe ne može biti neograničena. Prilikom navedenog određivanja u obzir treba uzeti određena načela, a osobito načela jednakog postupanja i proporcionalnosti jer bi u suprotnome preširoka margina prosudbe dovela do pravne nesigurnosti. Naime, načelo proporcionalnosti predstavlja značajno ograničenje Komisijine margine prosudbe prilikom utvrđivanja iznosa novčanih kazni.

83. U svojem mišljenju u predmetu Dansk Rørindustri i dr./Komisija (C‑189/02 P, EU:C:2004:415, t. 129., 130. i 132.) nezavisni odvjetnik A. Tizzano već je istaknuo nužnost sprečavanja određenih rizika. Iz njega iznosim dva odlomka: „ne mogu ne primijetiti da je upravo dosad izneseno ispitivanje [u navedenom predmetu] pokazalo da metoda izračuna koju je primijenila Komisija predstavlja određeni rizik u pogledu pravičnosti sustava” (točka 129.) i „[n]e čini mi se kao da je potpuno u skladu sa zahtjevima individualizacije i stupnjevanja ‚kazne’ – dvama glavnim načelima svakog sustava sankcija na kazneno- i upravnopravnom području – da je, kao u ovom slučaju, dio računskih operacija formalnog i apstraktnog karaktera te stoga konkretno ne utječe na konačan iznos novčane kazne [ovdje ističem ‚opći i apstraktan’ pristup preuzet u točki 169. pobijane presude]. Ne može se zanemariti ni činjenica da, zbog istog razloga, postoji rizik da se neće postići cilj veće transparentnosti koji se nastoji ostvariti Smjernicama” (točka 130., moje isticanje). Nezavisni odvjetnik dodaje da ima dvojbe o činjenici da su novčane kazne tako u skladu sa zahtjevima pravičnosti i razumnosti kazne (točka 133.).

84. Osim toga, marginu prosudbe kojom Komisija raspolaže za izricanje novčanih kazni treba primjenjivati unutar granica (i prema zahtjevima iz) Uredbe br. 1/2003, a osobito njezina članka 23. stavka 3.: „[p]ri određivanju iznosa novčane kazne uzet će se u obzir težina i trajanje povrede” (moje isticanje), neovisno o tome radi li se o povećanju ili smanjenju sankcije (i to suprotno Smjernicama iz 2006. kojima je uzimanje u obzir učinaka povrede predviđeno samo za povećanje iznosa novčane kazne) ( 17 ).

85. No, ti se aspekti mogu ocjenjivati samo od slučaja do slučaja uzimajući u obzir sve okolnosti danog predmeta, a ne samo na temelju „općeg i apstraktnog” pristupa (točka 169. pobijane presude) ( 18 ).

86. Prethodno izneseno potvrđeno je presudom Intel Corporation/Komisija (C‑413/14 P, EU:C:2017:632) u mjeri u kojoj: kao prvo, zlouporaba vladajućeg položaja u skladu s člankom 102. UFEU‑a ne može biti utvrđena in abstracto, kao drugo, jest nužno detaljno ispitati okolnosti slučaja (točka 142. navedene presude) i, kao treće, kao što to nezavisni odvjetnik N. Wahl ističe u svojem mišljenju ( 19 ), „utvrđenje da sporno postupanje predstavlja zloporabu vladajućeg položaja [trebalo bi biti ‚vjerojatno’, a nije samo] [...] dovoljno da se radi o vjerojatnosti u razini puke teoretske mogućnosti isključujućeg učinka, kako se čini da Komisija predlaže”.

87. Rasuđivanje Suda u presudi Intel Corporation/Komisija (C‑413/14 P, EU:C:2017:632) koje se odnosilo na samu povredu trebalo bi po analogiji primijeniti na analizu naravi i, slijedom toga, težine povrede kako bi se odredio iznos novčane kazne.

88. U ovom je slučaju Orange istaknuo konkretne argumente kojima objašnjava zašto narav i težina predmetnog ponašanja ne opravdavaju iznos novčane kazne.

89. Narav i, slijedom toga, težina povrede ovise velikim dijelom o tendenciji Orangea da ukloni konkurenciju na maloprodajnom tržištu širokopojasne mreže u Poljskoj i time negativno utječe na tržišno natjecanje i potrošače.

90. Orange ističe da je spornoj odluci Komisija ograničeno analizirala svoju teoriju o šteti iznoseći svoju ocjenu stvarnih ili vjerojatnih učinaka povrede. Tijekom upravnog postupka Orange je podnio dokaze i iznio argumente radi utvrđivanja glavnih pogrešaka Komisije prilikom procjene štetnih učinaka.

91. Kao što to potvrđuje presuda Intel Corporation/Komisija (C‑413/14 P, EU:C:2017:632), iz toga proizlazi da Opći sud više nije mogao zanemarivati tužiteljeve argumente te je u ovom slučaju morao ispitati sve dokaze i argumente koje je Orange iznio kako bi doveo u pitanje valjanost Komisijinih zaključaka u vezi s mogućnošću dotične prakse da negativno utječe na tržišno natjecanje u Poljskoj.

92. No, u pobijanoj je presudi Opći sud odbio ispitati Orangeove tužbene razloge koji se temelje na tome da Komisija nije ispravno procijenila stvarne ili vjerojatne učinke tužiteljeve povrede ili u toj procjeni nije iznijela posebne, vjerodostojne i dostatne elemente koji osobito opravdavaju korištenje praga od 10 % za izračun osnovnog iznosa novčane kazne.

93. Opći sud odbio je u cijelosti Orangeove argumente smatrajući da Komisija nije vodila računa niti o stvarnim učincima niti o vjerojatnim učincima povrede i da je samo „općenito i apstraktno” analizirala narav povrede procijenivši da ponašanje ima kapacitet negativno utjecati na tržišno natjecanje i potrošače (vidjeti pobijanu presudu, točka 169.), pri čemu se zadovoljio takvim neizvjesnim, nepreciznim i hipotetskim pristupom.

94. Opći sud je iz toga zaključio da nije potrebno ispitati tužiteljeve argumente u vezi s pogreškama koje je Komisija navodno počinila prilikom procjene stvarnih ili vjerojatnih protutržišnih učinaka jer su potonji „bespredmetni” (vidjeti pobijanu presudu, točka 173.).

95. Smatram (kao i Orange) da je zapanjujuće da u točkama 25. i 26. svojeg odgovora na repliku Komisija podupire zaključke Općeg suda sadržane u točki 169. pobijane presude tvrdeći da je „[...] stoga točno da Orangeovo ponašanje ima kapacitet negativno utjecati na tržišno natjecanje i potrošače. [...] U slučaju kao što je ovaj, protutržišni učinci koji su barem vjerojatni se podrazumijevaju. [...] zlouporabno ponašanje, kojim se može isključiti konkurente i koje je provedeno, može samo narušiti tržišno natjecanje i tako negativno utjecati na potrošače” (moje isticanje).

96. Ovo otkriva formalistički pristup koji Komisija koristi kako bi se samo na osnovi zaključaka i pretpostavki oslobodila tereta dokazivanja, a ne upućuje na dokaze o učincima niti uz potrebno obrazloženje opovrgava protivna objašnjenja osporenog dijela.

97. Pridružujući se Komisijinu pristupu, Opći sud nije provjerio, s jedne strane, jesu li činjenice, koje je Komisija iznijela radi zaključka da je povreda mogla negativno utjecati na tržišno natjecanje, bile pravilno izložene i, s druge strane, je li Komisija u svojoj procjeni opsega i vjerojatnosti štetnih učinaka počinila pogrešku u ocjeni i jesu li pravne posljedice koje se temelje na tim činjenicama bile točne.

98. Ovaj je apstraktan pristup suprotan kriterijima dokazivanja na koje je već podsjetio nezavisni odvjetnik N. Wahl u svojem mišljenju u predmetu Intel Corporation/Komisija (C‑413/14 P, EU:C:2016:788, t. 114. do 121.) i s kojim se mogu samo složiti: „mogućnost [ograničavanja tržišnog natjecanja] ne smije biti tek hipotetska ili teoretska” i „[c]ilj ocjene mogućnosti je da se utvrdi ima li sporno postupanje, po svoj prilici, učinak protutržišnog istiskivanja” i „[k]ako bi se izbjeglo sankcioniranje prevelikog broja praksi, ocjena mogućnosti ponašanja za koje se pretpostavlja da je nezakonito mora se shvatiti kao sredstvo za utvrđivanje da, vodeći računa o svim okolnostima slučaja, dotično ponašanje nema tek neutralne učinke na tržište [...], nego da su njegovi pretpostavljeni ograničavajući učinci doista potvrđeni” (moje isticanje).

99. Slično tomu, slažem se s mišljenjima nezavisnog odvjetnika J. Mazáka u predmetu Deutsche Telekom/Komisija (C‑280/08 P, EU:C:2010:212, t. 64.) i u predmetu TeliaSonera Sverige (C‑52/09, EU:C:2010:483, t. 39. do 40.) ( 20 ), koja sadržavaju slične zahtjeve.

100. Smatram (kao i Orange) da pristup Općeg suda u pobijanoj presudi također nije u skladu s tvrdnjom Suda u točkama 138. do 146. presude Intel Corporation/Komisija (C‑413/14 P, EU:C:2017:632) da „je na” Komisiji i time na Općem sudu „da ispita sve tužiteljeve argumente kojima nastoji dovesti u pitanje osnovanost Komisijinih utvrđenja u pogledu mogućnosti istiskivanja predmetne [zlouporabe]” (moje isticanje) ( 21 ).

101. Tako je pristup koji je Opći sud zauzeo u pobijanoj presudi sličan onome koji je Sud kritizirao u presudi Intel Corporation/Komisija (C‑413/14 P, EU:C:2017:632) (kao i nezavisni odvjetnik N. Wahl u tom predmetu), kao što je to već bio slučaj u prvostupanjskom predmetu povodom kojeg je donesena presuda od 10. srpnja 2014., Telefónica i Telefónica de España/Komisija (C‑295/12 P, EU:C:2014:2062) i koji sam kritizirao u svojem mišljenju u navedenom predmetu (C‑295/12 P, EU:C:2013:619).

102. Taj pristup Općeg suda također je suprotan točki 20. Smjernica iz 2006. o novčanim kaznama u skladu s kojom se „[t]ežina svake vrste povreda ocjenjuje […] za svaki slučaj posebno, uzimajući u obzir sve bitne okolnosti pojedinog slučaja” ( 22 ).

103. Odbijanje Općeg suda da u cijelosti i detaljno ispita argumente i dokaze koje je Orange iznio također je isto kao nepostojanje prikladnog i potpunog nadzora zakonitosti sporne odluke na temelju članka 263. UFEU‑a ( 23 ).

104. Osim toga, Opći sud je pogrešno primijenio kriterij proporcionalnosti novčane kazne s obzirom na narav i time težinu povrede, lišivši tako Orange djelotvorne sudske zaštite.

105. Naime, novčanu se kaznu ne može smatrati proporcionalnom ako elementi koji određuju njezin iznos i koji su opisani u spornoj odluci (posebno ako se radi o naravi i stoga o težini povrede) nisu pravilno ispitani ( 24 ) od strane Općeg suda koji se ne može ograničiti na nadzor usklađenosti sa Smjernicama i mora sam kontrolirati primjerenost predmetne kazne ( 25 ).

106. U presudi Intel Corporation/Komisija (C‑413/14 P, EU:C:2017:632) Sud je vrlo jasno podsjetio da se čak ni ponašanje za koje se može smatrati da stvara sumnje na području tržišnog natjecanja ne može osuditi kao takvo.

107. S obzirom na to moguće je da je u ovom slučaju Komisija u konačnici u pravu, ali ne prije nego što Opći sud ispita argumente koje je Orange istaknuo u prvom stupnju u okviru drugog dijela trećeg tužbenog razloga.

108. Stoga mi se drugi žalbeni razlog čini osnovanim. Zato pobijanu presudu treba ukinuti i predmet vratiti Općem sudu na ponovno suđenje da potonji ispita argumente koje je Orange istaknuo.

C. Treći žalbeni razlog, koji se temelji na pogreškama koje se tiču prava i iskrivljavanjima dokaza zbog toga što kao olakotna okolnost u obzir nisu uzeta ulaganja koja je Orange ostvario

1. Sinteza argumenata stranaka

109. Orange smatra da je odbivši njegovu argumentaciju prema kojoj je Komisija morala kao olakotne okolnosti kvalificirati ulaganja koja je izvršio kako bi poboljšao nepokretnu širokopojasnu mrežu u Poljskoj, Opći sud iskrivio dokaze i počinio više pogrešaka koje se tiču prava i/ili očitih pogrešaka u ocjeni od kojih je svaka morala dovesti do smanjenja iznosa novčane kazne.

110. Kao prvo, na kraju točke 208. pobijane presude Opći sud je s pravom odbio Komisijin argument iznesen u uvodnoj izjavi 915. sporne odluke kada je presudio da je za kvalifikaciju kao olakotne okolnosti nebitno da ta ulaganja ne mijenjaju narav povrede. Međutim, u točkama 192. do 209. pobijane presude on je odstupio od obrazloženja iznesenog u spornoj odluci kako se ta ulaganja ne bi kvalificiralo kao olakotnu okolnost te je to nadomjestio svojim vlastitim razlozima. Time je zanemario pravilo koje propisuje da prilikom nadzora zakonitosti iz članka 263. UFEU‑a on ne može svojim obrazloženjem zamijeniti obrazloženje donositelja pobijanog akta.

111. Kao drugo, Opći sud je počinio povredu koja se tiče prava i/ili očitu povredu u ocjeni kada je odlučio da se predmetna ulaganja ne mogu kvalificirati kao kompenzacijske mjere. S jedne strane i suprotno onomu što je presuđeno u točkama 199. do 201. pobijane presude, iz presude od 30. travnja 2009.Nintendo i Nintendo of Europe/Komisija (T‑13/03, EU:T:2009:131) kao i iz odluka nacionalnih tijela nadležnih za tržišno natjecanje moglo bi se zaključiti da se pojam kompenzacije može odnositi na korisne učinke u naravi prije nego financijske, čak i ako su neizravni. To potvrđuje članak 18. stavak 3. Direktive 2014/104. S druge je strane u ovom slučaju bilo nemoguće precizno i učinkovito odrediti visinu izravnih kompenzacija i dodijeliti ih. Stoga, iako Orange nije jednostrano izvršio predmetna ulaganja, čiju su važnost i korisne učinke UKE i AO‑ovi priznali, malo je osoba primilo kompenzaciju. Osim toga, u točkama 204. do 206. pobijane presude Opći sud je pogrešno zaključio da ti korisni učinci proizlaze iz sporazuma s UKE‑om, a ne iz navedenih ulaganja.

112. Kao treće, Opći sud je počinio povredu koja se tiče prava i iskrivio je dokaze zaključivši u točki 202. pobijane presude da su ulaganja potaknuta željom Orangea da izbjegne funkcionalno odvajanje koje je UKE planirao. Niti u podnescima niti u spornoj odluci ne nalazi se nikakav argument u vezi razlozima koji su Orange naveli na sklapanje sporazuma s UKE‑om te, osim što je nepravilno zamijenio razloge i povrijedio jednakost i prava obrane, Opći sud nije pravilno postupio niti zamijenivši Komisijno obrazloženje svojim vlastitim obrazloženjem. Osim toga, ta su ulaganja bila dobrovoljna kao što je to sama Komisija priznala u točki 140. sporne odluke.

113. Kao četvrto, Opći sud je pogrešno zaključio u točki 203. pobijane presude da su predmetna ulaganja samo „normalni dio poslovnog života”. Ta tvrdnja proturječi zaključku iz točke 202. te presude zato što ista ulaganja ne mogu istodobno biti rezultat prijetnje u vidu regulatorne intervencije i dio normalnog poslovnog života. U svakom slučaju, ta ulaganja nisu bila provedena u očekivanju povrata jer neka od njih nisu gospodarski održiva, već su provedena radi popravljanja štete osobama koje su oštećene protupravnim ponašanjem.

114. Osim toga, olakotne okolnosti ne predstavljaju zatvorenu kategoriju i nepostojanje sudskog presedana ne predstavlja prepreku da se prizna postojanje olakotne okolnosti.

115. Komisija primjećuje da ovaj žalbeni razlog treba odbiti kao bespredmetan i/ili nedopušten.

116. Povrh toga, ovaj žalbeni razlog nije osnovan jer Orange nije dokazao da je na temelju primjenjivog pravnog okvira Opći sud dužan predmetna ulaganja smatrati kompenzacijskim mjerama.

117. Kao prvo, Komisija raspolaže širokom marginom prosudbe kada određuje koliko će možda smanjiti iznos novčane kazne na osnovi olakotnih okolnosti.

118. Kao drugo, Opći sud se nije oslonio na „nove razloge koji opravdavaju Komisijino odbijanje” da smanji iznos novčane kazne.

119. Kao treće, tvrdnja Općeg suda da su ulaganja bila potaknuta željom za izbjegavanjem regulatornih sankcija proizlazi iz njegova ispitivanja dokaza u vezi s prijetnjom u vidu funkcionalnog odvajanja koju je Komisija istaknula u spornoj odluci. On nije zaključio niti da je rizik od funkcionalnog odvajanja jedini razlog za potpisivanje sporazuma s UKE‑om niti je odbio dobrovoljan karakter tih ulaganja.

120. Kao četvrto, Opći sud nije počinio pogrešku zaključivši da su ulaganja i njihovi mogući korisni učinci dio sporazuma sklopljenog s UKE‑om.

121. Kao i Orange, PIIT smatra da su predmetna ulaganja korektivne naravi kao što to proizlazi iz činjenica izloženih u očitovanjima koja je PIIT podnio Općem sudu. Slijedom toga, Opći sud je počinio pogrešku koja se tiče prava propustivši uzeti ih u obzir kao olakotnu okolnost. On je, osim toga, počinio pogrešku u svojoj ocjeni dokaza koje je PIIT podnio te je iskrivio njihov sadržaj, osobito kada u točki 204. pobijane presude tvrdi da teze koje je PIIT iznio u svojem podnesku proturječe dokumentima priloženima u prilogu tog podneska. Također je pogrešno zaključio u točki 206. pobijane presude da se korisne učinke za AO‑ove i krajnje korisnike treba pripisati isključivo sporazumu s UKE‑om, a ne navedenim ulaganjima.

122. ECTA iznosi u biti argumentaciju sličnu onoj koju je iznijela Komisija.

2. Ocjena

123. Smatram da je ovaj žalbeni razlog nedopušten jer Orange u stvarnosti osporava ocjenu činjenica koju je izveo Opći sud te poziva Sud da preispita činjenice koje je Opći sud utvrdio.

124. Orange osporava zapravo zaključak Općeg suda o razlozima koji su potaknuli Orange na poduzimanje predmetnih ulaganja, s obzirom na njihovu narav i njihove vjerojatne posljedice. Sva ta pitanja su činjenična pitanja. U skladu sa sudskom praksom Suda, „[...] zaključak o činjenicama obuhvaćen je samostalnom nadležnošću ocjene koja pripada Općem sudu i koju Sud ne može nadomjestiti u okviru nadzora koji provodi” (rješenje od 15. lipnja 2012., Otis Luxembourg i dr./Komisija (C‑494/11 P, neobjavljeno, EU:C:2012:356, t. 48.).

125. Štoviše, ovaj mi se žalbeni razlog čini neosnovanim.

126. Međutim, iako je u okviru nadzora zakonitosti iz članka 263. UFEU‑a Opći sud ovlašten ispitati i koristiti dokaze koje su mu stranke podnijele ( 26 ), ustaljena je sudska praksa da sudovi Unije ne mogu u okviru tog nadzora ni u kojem slučaju svojim obrazloženjem nadomjestiti ono autora predmetnog akta ( 27 ).

127. S druge su strane sudovi Unije, kada izvršavaju svoju neograničenu nadležnost, povrh običnog nadzora zakonitosti sankcije, ovlašteni vlastitom ocjenom za utvrđivanje iznosa te sankcije nadomjestiti ocjenu autora akta u kojem je taj iznos prvotno utvrđen, pri čemu je doseg te neograničene nadležnosti strogo međutim ograničen na utvrđivanje iznosa novčane kazne ( 28 ).

128. Polazeći od tih načela, slažem se sa zaključcima Općeg suda.

129. Naime, Opći sud se ovdje oslonio na vlastitu ocjenu sporne odluke kao i na očitovanja koja su stranke podnijele tijekom postupka ( 29 ). Ta su utvrđenja učinjena kao odgovor na Orangeove argumente u okviru kojih se on poziva upravo na te predmete. Orange ne može stoga tvrditi da je Opći sud obrazloženje Komisije u tom pogledu nadomjestio svojim vlastitim obrazloženjem.

130. Zatim, zaključak Općeg suda prema kojemu su ulaganja bila potaknuta željom da se izbjegnu sankcije kao što je funkcionalno odvajanje jasno se zasniva na određenom broju elemenata sadržanih u spornoj odluci ( 30 ). Orange je znao za te dokaze i nikad ih nije osporavao.

131. Osim toga, što se također tiče utvrđenja Općeg suda prema kojemu su predmetna ulaganja predstavljala „dio poslovnog života” i da se „provode u očekivanju povrata”, ne može se tvrditi da je Opći sud obrazloženje Komisije nadomjestio svojim vlastitim obrazloženjem. U okviru izvršavanja nadzora koji je proveo kako bi saznao je li Komisija počinila pogrešku, Opći sud je naprotiv odgovorio na argumente koje je Orange istaknuo, također s obzirom na dokaze koje su stranke podnijele. Naime, kako replika Komisije (točka 133.) tako i odgovor na repliku (točka 64.) sadržavaju elemente koji dopuštaju Općem sudu da odbije tužiteljeve argumente i zaključi da su ulaganja koja je Orange ostvario bila u stvarnosti poduzeta u njegovu vlastitom interesu. Osim toga, sporna odluka sadržava određeni niz elemenata iz kojih proizlazi važnost trajnog napora za ulaganje u sektor telekomunikacija (uvodna izjava 807. sporne odluke) kao i opći poticaji Orangea (ekonomija razmjera) za ulaganje (uvodna izjava 661. iste odluke).

132. Naposljetku, smatram (kao i Komisija) da se Opći sud nije oslonio na „nove razloge koji opravdavaju Komisijino odbijanje” da smanji iznos novčane kazne. Svi elementi koje je Opći sud ispitao kao i svi razlozi izneseni kako se predmetna ulaganja ne bi kvalificiralo kao olakotnu okolnost proizašli su iz podnesaka koji su mu podneseni te iz sporne odluke. Osim toga, odlučivši da ne izmijeni iznos novčane kazne, Opći sud je samo izvršavao svoju neograničenu nadležnost.

133. Nadalje, suprotno od onoga što Orange tvrdi, Opći sud nije u točkama 204. do 206. pobijane presude zaključio da nema korisnih učinaka koje se može pripisati predmetnim ulaganjima. Naime, na temelju vlastite analize dokumenata koje je Komisija koristila, Opći sud je utvrdio da određeni među njima potvrđuju da su kako AO‑ovi tako i UKE priznali korisne učinke ulaganja. U točki 203. pobijane presude Opći sud je također priznao da su određene neizravne koristi vjerojatno postojale za krajnje korisnike i AO‑ove. Međutim, zaključio je da ti korisni učinci nisu bili takvi da učine pogrešnom Komisijinu ocjenu da Orangeu odbije priznati pogodnost u vidu olakotnih okolnosti ili u svakom slučaju barem opravdaju smanjenje iznosa novčane kazne po toj osnovi, a što je potpuno drukčije od nepriznavanja korisnih učinaka.

134. Orange smatra (žalba, točka 64.) da su pogreška koja se tiče prava i očita pogreška u ocjeni olakotnih okolnosti povezane sa zaključkom da: kao prvo, samo izravna financijska naknada može predstavljati kompenzacijske mjere i, kao drugo, da predmetna ulaganja nisu namijenjena naknadi štete trećima.

135. Ne mogu se složiti s tom tezom. Kao prvo, prema ustaljenoj sudskoj praksi Unije, smjernice kogentno ne predviđaju olakotne okolnosti koje bi Komisija bila dužna uzeti u obzir. Slijedom toga, Komisija zadržava široku marginu prosudbe da općenito ocjenjuje važnost mogućeg smanjenja iznosa novčane kazne na temelju olakotnih okolnosti ( 31 ). Dakle, Smjernice iz 2006. sadržavaju netaksativan popis čimbenika za koje Komisija može odlučiti da ih uzme u obzir na osnovi olakotnih okolnosti.

136. Može se osim toga istaknuti da je sve češće iznimka da Komisija uzme u obzir olakotne okolnosti u svrhu smanjivanja osnovnog iznosa novčane kazne, a posebno od donošenja Smjernica iz 2006. ( 32 ).

137. Kao drugo, sudovi Unije i Komisija nikada nisu prihvatili da se ulaganja kao što su ona o kojima je riječ u ovom slučaju mogu smatrati olakotnim okolnostima koje opravdavaju snižavanje razine iznosa novčane kazne.

138. U svojoj jedinoj presudi u vezi s mogućnošću da se odobri smanjenje iznosa novčane kazne zbog isplaćenih naknada ( 33 ), Opći sud je s obzirom na iznimne okolnosti prihvatio da se u obzir uzmu „financijske naknade koje [predmetni] poduzetnik ponudi trećim osobama oštećenima [povredom], a koje su utvrđene u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku”.

139. U tom je predmetu Komisija ukupni iznos novčane kazne od 375000 eura izrečene Nintendu smanjila za 300000 eura kako bi se u obzir uzele naknade koje je ponudio trećim osobama koje su u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku prepoznate kao osobe koje su pretrpjele financijsku štetu zbog protupravnog ponašanja ( 34 ). U tom pogledu također je relevantan predmet Independent Schools (odluka tijela Ujedinjene Kraljevine nadležnog za tržišno natjecanje od 20. studenoga 2006., predmet CA 98/05/2006), koji je Opći sud naveo u točki 201. pobijane presude.

140. Osim toga, do danas u Komisijinoj praksi donošenja odluka nema nikakve naznake o blažem pristupu. Osobito u svojoj odluci u vezi s predmetom „Predizolirane cijevi” ( 35 ), Komisija je odlučila smanjiti iznos novčane kazne jednog od sudionika u zabranjenom sporazumu i to iz razloga „značajnog iznosa naknade štete” koji je on isplatio poduzetniku koji je u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku prepoznat kao onaj protiv kojeg su počinitelji povrede poduzeli usklađene mjere kako bi ugrozili njegove aktivnosti, ograničili te aktivnosti na državno područje države članice ili jednostavno istisnuli poduzetnika s tržišta.

141. Naposljetku, kao što Komisija ističe, predmetna ulaganja nisu imala nikakvu vezu s povredom i nisu bila namijenjena tome da se u pogledu AO‑ova i krajnjih korisnika nadoknadi moguća šteta koju su pretrpjeli.

142. Mislim da se taj scenarij ne može kategorički isključiti, već je činjenica da bi na odvraćajući učinak novčanih kazni negativno utjecalo to da se ulaganja koja je poduzetnik u vladajućem položaju ostvario u vlastitu infrastrukturu nakon povrede „automatski” kvalificira kao olakotnu okolnost.

143. Kao što to Komisija ističe, članak 18. stavak 3. Direktive 2014/104 potvrđuje samo to da tijela nadležna za tržišno natjecanje imaju diskrecijsku ovlast da kao olakotne okolnosti uzmu u obzir izravna plaćanja izvršena oštećenim stranama i da se načelno u obzir može uzeti samo novčana naknada štete izravno isplaćena oštećenoj strani.

144. Naposljetku, Opći sud nije počinio pogrešku zaključivši da su ulaganja i njihovi mogući korisni učinci dio sporazuma sklopljenog s UKE‑om. Štoviše, s obzirom na elemente koji su mu podneseni, on je mogao pravilno zaključiti, čak i pod pretpostavkom da su predmetna ulaganja imala dodatne pozitivne učinke koje Orange ističe, da nisu predstavljala naknadu štete koju Komisija može uzeti u obzir.

145. Stoga ovaj treći žalbeni razlog treba odbiti kao nedopušten i, u svakom slučaju, kao neosnovan.

IV. Troškovi

146. Budući da je predmet vraćen Općem sudu na ponovno suđenje, o troškovima nastalima u okviru ovog žalbenog postupka valja odlučiti naknadno.

V. Zaključak

147. Zbog tih razloga, predlažem Sudu da odluči sljedeće: – ukine presudu Općeg suda Europske unije od 17. prosinca 2015., Orange Polska/Komisija (T‑486/11, EU:T:2015:1002), u dijelu u kojem je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što nije ispitao argumente koje je u prvom stupnju Orange Polska S. A. istaknuo u okviru drugog dijela trećeg tužbenog razloga, a koji se temelje na postojanju pogrešaka kojima su zahvaćeni Komisijini zaključci o utjecaju povrede na dotična tržišta i kojima su povrijeđena načela djelotvorne sudske zaštite i proporcionalnosti novčane kazne, – odbije žalbu u preostalom dijelu i – vrati predmet Općem sudu na ponovno suđenje kako bi ponovno ispitao argumentaciju na kojoj se temelji drugi žalbeni razlog i da se o troškovima odluči naknadno.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) Odluka od 22. lipnja 2011. o postupku primjene članka 102. UFEU‑a (predmet COMP/39.525 – Telekomunikacja Polska) (u daljnjem tekstu: sporna odluka)

( 3 ) Iako se sporna odluka odnosi na društvo Telekomunikacja Polska i na to da je njegovo preoblikovanje u Orange uslijedilo nakon zatvaranja pisanog dijela postupka pred Općim sudom, dovoljno je da za potrebe žalbe i radi pojednostavljenja ovo mišljenje upućuje samo na Orange.

( 4 ) Urząd Komunikacji Elektronicznej (Ured za elektroničke komunikacije, Poljska, u daljnjem tekstu: UKE) zamijenio je od 16. siječnja 2006. prvotno osnovano tijelo.

( 5 ) Uredba Vijeća od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101. i 102. UFEU‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.)

( 6 ) Direktiva od 26. studenoga 2014. o određenim pravilima kojima se uređuju postupci za naknadu štete prema nacionalnom pravu za kršenje odredaba prava tržišnog natjecanja država članica i Europske unije (SL 2014., L 349, str. 1.)

( 7 ) Uredba Vijeća br. 17 od 21. veljače 1962., Prva uredba o provedbi članaka [101. i 102. UFEU‑a] (SL 1962., 13, str. 204.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 3.)

( 8 ) Presuda od 2. ožujka 1983., GVL/Komisija (7/82, EU:C:1983:52)

( 9 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 15. srpnja 1970., ACF Chemiefarma/Komisija (41/69, EU:C:1970:71, t. 171. do 175.)

( 10 ) Vidjeti presudu od 2. ožujka 1983., GVL/Komisija (7/82, EU:C:1983:52, t. 22. i 23.). Vidjeti također presudu od 6. listopada 2005., Sumitomo Chemical i Sumika Fine Chemicals/Komisija (T‑22/02 i T‑23/02, EU:T:2005:349, t. 61. i 131.).

( 11 ) Bez obzira na razlog, osobito jer je rok zastare od pet godina istekao ili jer Komisija smatra da predmetno ponašanje ne opravdava izricanje novčane kazne.

( 12 ) Presude od 6. listopada 2005., Sumitomo Chemical i Sumika Fine Chemicals/Komisija (T‑22/02 i T‑23/02, EU:T:2005:349, t. 131. i 132.) i od 16. studenoga 2006., Peróxidos Orgánicos/Komisija (T‑120/04, EU:T:2006:350, t. 18.)

( 13 ) To jest onaj u kojemu je Komisija iznijela svoje primjedbe u pogledu vjerojatnih učinaka povrede.

( 14 ) Vidjeti također Coates, K., The Intel CJ Ruling: More Than A Nudge Towards Economic Analysis, Competition Policy International, listopad 2017., str. 4.

( 15 ) Vidjeti Lianos, I., i Geradin, D., Handbook on European Competition Law – Enforcement and Procedure, Edward Elgar, Cheltenham, 2013., str. 359. Vidjeti također Al‑Ameen, A., Antitrust Fines‑Seeking Justice, Competition Law Review, 2010., br. 7, str. 83. i 88.

( 16 ) Vidjeti među ostalima presudu od 20. ožujka 2002., LR AF 1998/Komisija (T–23/99, EU:T:2002:75, t. 231.).

( 17 ) Vidjeti točku 31. Smjernica („Komisija također uzima u obzir potrebu za povišenjem kazne kako bi premašila iznos protupravne koristi ostvarene povredom, ako je taj iznos moguće procijeniti”). Pristup koji zagovaram sličan je pristupu iz presuda od 20. lipnja 1978., Tepea/Komisija (28/77, EU:C:1978:133, t. 66. i 67.), od 11. ožujka 1999., Thyssen Stahl/Komisija (T‑141/94, EU:T:1999:48, t. 646.), od 9. srpnja 2009., Peugeot i Peugeot Nederland/Komisija (T‑450/05, EU:T:2009:262, t. 301. do 305., 328. i 329.) i od 1. srpnja 2010., AstraZeneca/Komisija (T‑321/05, EU:T:2010:266, t. 905.), i u pogledu ispitivanja olakotnih okolnosti, iz presuda od 6. travnja 1995., Martinelli/Komisija (T‑150/89, EU:T:1995:70, t. 60.) i od 11. ožujka 1999., Cockerill‑Sambre/Komisija (T‑138/94, EU:T:1999:47, t. 572.).

( 18 ) Pristup koji zagovaram već je primijenjen u sudskoj praksi i praksi određenih država članica; vidjeti važnu presudu britanskog suda specijaliziranog za pravo tržišnog natjecanja (Competition Appeal Tribunal, Žalbeni sud za tržišno natjecanje, Ujedinjena Kraljevina) u predmetu „Construction Bid Rigging”, Case No. 1114‑1119‑1127‑1129‑1132‑1133/1/1/09 (2011) CAT 3, t. 102.; vidjeti također nacrt novih smjernica o metodi za izračun iznosa novčanih kazni tijela Ujedinjene Kraljevine nadležnog za tržišno natjecanje kojima se učinke uzima u obzir prilikom utvrđivanja iznosa novčane kazne (https://www.gov.uk/government/consultations/ca98-penalties‑guidance). Po analogiji možemo se inspirirati načelima koja se primjenjuju u kaznenom pravu u kojem utjecaj, odnosno nepostojanje utjecaja, igra važnu ulogu (vidjeti primjerice „Guideline – Overarching Principles: Seriousness” britanskog Sentencing Guidelines Councila, 2004., str. 3.‑4.). Vidjeti također Lianos i Geradin, op. cit., str. 359. i 360.

( 19 ) Mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu Intel Corporation/Komisija (C–413/14 P, EU:C:2016:788, t. 118.)

( 20 ) Vidjeti također predmet Meo – Serviços de Comunicações e Multimédia (C–525/16) koji je trenutačno u tijeku i mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u tom predmetu (EU:C:2017:1020) koje je već dostupno.

( 21 ) Kao što je to istaknuto u doktrini (Venit, J. S., The judgment of the European Court of Justice in Intel v Commission : a procedural answer to a substantive question ?, European Competition Journal, str. 11.), „The Court’s ruling, which decisively rejects the position advocated by the Commission and supported by the General Court, establishes that, whether or not the rebate is conditioned on exclusivity, facts do matter in competition cases and that it would be a grave error not to consider all the relevant facts, at least in cases where there is a plausible claim, based on these facts, that the dominant firm’s conduct may not have been capable of foreclosing its rivals. […] the Court came down squarely against the Commission and the General Court by rejecting the ‚facts are irrelevant approach’ at least where the defendant, with supporting evidence, submits that its conduct was not capable of producing the alleged foreclosure effects” i „the General Court is required to examine all of the defendant’s arguments concerning the application of the test” (moje isticanje).

( 22 ) Pri čemu se u točki 19. navedenih smjernica pojašnjava da je „[o]snovni iznos kazne povezan [...] s udjelom vrijednosti prihoda od prodaje, ovisno o stupnju težine povrede, pomnoženo s godinama trajanja povrede” i u točki 22. navodi da „[p]ri odlučivanju treba li udio vrijednosti prihoda od prodaje, koji se u danom slučaju treba razmotriti, biti na donjem ili na gornjem dijelu tog raspona, Komisija uzima u obzir niz čimbenika kao što je narav povreda, zajednički tržišni udio svih dotičnih poduzetnika, zemljopisni opseg povreda te je li povreda u potpunosti izvršena ili ne”.

( 23 ) Presuda od 8. prosinca 2011., KME Germany i dr./Komisija (C‑272/09 P, EU:C:2011:810, t. 129. do 133.)

( 24 ) Vidjeti moje mišljenje u predmetu Telefónica i Telefónica de España/Komisija (C‑295/12 P, EU:C:2013:619, t. 107. i sljedeće). Kao što je to istaknuto u doktrini (Forrester, I. S., „A challenge for Europe’s judges : the review of fines in competition cases”, European Law Review, svezak 36., br, 2., 2011., str. 185. i 197.), „review [of fines should ask] whether the punishment imposed on an undertaking corresponded to the individual gravity of misconduct”.

( 25 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 8. prosinca 2011., Chalkor/Komisija (C‑386/10 P, EU:C:2011:815, t. 78.). Osim toga, sustav utvrđivanja novčanih kazni kod kojeg se u obzir uzima učinak ili utjecaj povrede bio bi usklađeniji s načelom proporcionalnosti koje zahtijeva da „penalties should come as a direct response to an infringer’s wrongdoing” (vidjeti Fish, M., „An Eye for an Eye: Proportionality as a Moral Principle of Punishment”, Oxford Journal of Legal Studies, 2008., str. 28. i 57.).

( 26 ) Vidjeti osobito u tom smislu presude od 21. siječnja 2016., Galp Energía España i dr./Komisija (C‑603/13 P, EU:C:2016:38, t. 72.) i navedenu sudsku praksu.

( 27 ) Presuda od 24. siječnja 2013., Frucona Košice/Komisija (C‑73/11 P, EU:C:2013:32, t. 89. i navedena sudska praksa) kao i presuda od 21. siječnja 2016., Galp Energía España i dr./Komisija (C‑603/13 P, EU:C:2016:38, t. 73.)

( 28 ) Vidjeti presudu od 21. siječnja 2016., Galp Energía España i dr./Komisija (C‑603/13 P, EU:C:2016:38, t. 75. i 76. kao i navedenu sudsku praksu); vidjeti također presudu od 8. prosinca 2011., KME Germany i dr./Komisija, (C‑389/10 P, EU:C:2011:816, t. 129. do 133.). Vidjeti također moje mišljenje u predmetu Telefónica i Telefónica de España/Komisija (C‑295/12 P, EU:C:2013:619) gdje sam podrobno analizirao ove probleme.

( 29 ) Vidjeti točke 193., 194., 196. i 197. pobijane presude i zaključak Općeg suda u točkama 200. i 201.

( 30 ) Vidjeti pobijanu presudu (t. 215.); osim toga, rizik funkcionalnog odvajanja također je bio istaknut u točki 17. te presude, a detaljna se analiza nalazi u točki 197. iste presude.

( 31 ) Presude od 8. srpnja 2004., Dalmine/Komisija (T‑50/00, EU:T:2004:220, t. 326.), od 16. lipnja 2011., FMC Foret/Komisija (T‑191/06, EU:T:2011:277, t. 333.), od 3. ožujka 2011., Siemens i VA Tech/Komisija (T‑122/07 do T‑124/07, EU:T:2011:70, t. 208.), od 14. prosinca 2006., Raiffeisen Zentralbank Österreich/Komisija (T‑259/02 do T‑264/02 i T‑271/02, EU:T:2006:396, t. 473.); od 6. svibnja 2009., KME Germany i dr./Komisija (T‑127/04, EU:T:2009:142, t. 115.) i od 8. rujna 2010., Deltafina/Komisija (T‑29/05, EU:T:2010:355, t. 348.)

( 32 ) Vidjeti Bernardeau, L., i Christienne, J.-P., Les amendes en droit de la concurrence, Larcier, Bruxelles, 2013., str. 166. (naime, u prvih deset odluka u okviru kojih je Komisija primijenila Smjernice iz 2006. nije priznata niti jedna olakotna okolnost).

( 33 ) Presuda od 30. travnja 2009., Nintendo i Nintendo of Europe/Komisija, (T‑13/03, EU:T:2009:131, t. 23.)

( 34 ) Presuda od 30. travnja 2009., Nintendo i Nintendo of Europe/Komisija, (T‑13/03, EU:T:2009:131, t. 204.) i Odluka Komisije od 30. listopada 2002. o postupku primjene članka 81. Ugovora o EZ‑u i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (COMP/35.587 PO videoigre, COMP/35.706 PO Nintendo Distribution i COMP/36.321 Omega – Nintendo) (SL 2003., L 255, str. 33.), uvodne izjave 440. i 441.

( 35 ) Odluka Komisije 1999/60/EZ od 21. listopada 1998. o postupku primjene članka 85. Ugovora o EZ‑u (IV/35.691/E-4 - Predizolirane cijevi) (SL 1999., L 24, str. 1. – 70., uvodne izjave 25. i 172.). Vidjeti također Odluku Komisije 75/75/EEZ od 19. prosinca 1974. o postupku primjene članka 86. Ugovora o EEZ‑u (IV/28 851 - General Motors Continental) (SL 1975., L 29, str. 14. do 19.).