ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1

Svojom žalbom Islamic Republic of Iran Shipping Lines (u daljnjem tekstu: IRISL), Hafize Darya Shipping Lines (HDSL), Khazar Shipping Lines, IRISL Europe GmbH, Qeshm Marine Services & Engineering Co. (prije IRISL Marine Services and Engineering Co.), Irano Misr Shipping Co., Safiran Payam Darya Shipping Lines, Marine Information Technology Development Co. (prije Shipping Computer Services Co.), Rahbaran Omid Darya Ship Management Co. (odnosno Soroush Sarzamin Asatir), Hoopad Darya Shipping Agency (prije South Way Shipping Agency Co. Ltd) i Valfajr 8th Shipping Line Co. zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 17. veljače 2017., Islamic Republic of Iran Shipping Lines i dr./Vijeće (T‑14/14 i T‑87/14; u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2017:102), kojom je taj sud odbio njihove tužbene zahtjeve kojima su zahtijevali: – u predmetu T‑14/14, poništenje Odluke Vijeća 2013/497/ZVSP od 10. listopada 2013. o izmjeni Odluke 2010/413/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL 2013., L 272, str. 46.) i Uredbe Vijeća (EU) br. 971/2013 od 10. listopada 2013. o izmjeni Uredbe (EU) br. 267/2012 o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL 2013., L 272, str. 1.), u dijelu u kojem se ti akti odnose na njih (u daljnjem tekstu: sporni akti iz listopada 2013.), – u predmetu T‑87/14, kao prvo, proglašavanje Odluke 2013/497 i Uredbe br. 971/2013 neprimjenjivima i, kao drugo, poništenje Odluke Vijeća 2013/685/ZVSP od 26. studenoga 2013. o izmjeni Odluke 2010/413/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL 2013., L 316, str. 46.) i Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 1203/2013 od 26. studenoga 2013. o provedbi Uredbe (EU) br. 267/2012 o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL 2013., L 316, str. 1.), u dijelu u kojem se ti akti odnose na njih (u daljnjem tekstu: sporni akti iz studenoga 2013.).
3

Uvodne izjave 4., 6., 7. i 23. Uredbe br. 1346/2000 glase: „4. Za pravilno je funkcioniranje unutarnjeg tržišta potrebno izbjegavati poticanje stranaka da prenose svoju imovinu ili sudski postupak iz jedne države članice u drugu, u potrazi za povoljnijim pravnim položajem (‚forum shopping’). […] 6. U skladu s načelom proporcionalnosti, ovu uredbu trebalo bi ograničiti na odredbe koje uređuju ovlaštenje za pokretanje [otvaranje] stečajnih postupaka i odluke koje se donose neposredno na temelju stečajnih postupaka, te su tijesno povezane s takvim postupkom. K tomu, ova uredba treba sadržavati odredbe u vezi s priznavanjem onih odluka i propisa koji se primjenjuju, a koji također zadovoljavaju to načelo. 7. Stečajni postupci, stečajne nagodbe i slični postupci izuzeti su iz područja primjene Konvencije [od 27. rujna 1968. o sudskoj nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3.), kako je izmijenjena Konvencijom od 29. studenoga 1996. o pristupanju Republike Austrije, Republike Finske i Kraljevine Švedske (SL 1997., C 15, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 14., str. 82.)]. […] 23. Za pitanja koja pokriva, ova uredba trebala bi propisivati jedinstvena pravila o sukobu zakona koja zamjenjuju, unutar njihovog područja primjene, nacionalna pravila međunarodnog privatnog prava. Osim ako nije drugačije određeno, mjerodavni propis je onaj države članice u kojoj se pokreće postupak (lex concursus). Ovo pravilo o sukobu zakona treba jednako važiti i za glavni postupak i za lokalne postupke; lex concurcus uređuje sve učinke stečajnog postupka, postupovne kao i materijalne, na osobe i pravne odnose kojih se to tiče. On određuje sve uvjete za pokretanje, vođenje i okončanje stečajnog postupka.”
13

Dopisima od 12. siječnja 2011. i 16. siječnja 2015., Ministarstvo mu je priopćilo da je odlučilo prihvatiti taj zahtjev, osim u dijelu koji se odnosi na razdoblje od 1. travnja 2010. do 31. siječnja 2013. Također ga je obavijestilo da je razlog odbijanja za to razdoblje to što E. Bogatu tijekom tog razdoblja nije ispunjavao niti jedan uvjet za ostvarenje prava na obiteljska davanja za svoju djecu koja borave u Rumunjskoj, s obzirom na to da nije obavljao djelatnost u svojstvu zaposlene osobe u Irskoj niti je ondje primao doprinosno davanje.
33

To utvrđenje ne može biti dovedeno u pitanje očitovanjima mađarske vlade. Suprotno onomu što sugerira ta vlada, za određivanje datuma od kojeg je Provedbena odluka proizvodila učinke nije relevantno, kao prvo, to što je Komisija u svojem prijedlogu Provedbene odluke Vijeća, kojom se Mađarskoj odobrava primjena mjere kojom se odstupa od članka 193. Direktive 2006/112 [COM(2015) 557 final], izričito navela da je obaviještena o tome da je Mađarska počela primjenjivati zahtijevano odstupanje a da nije pričekala donošenje Provedbene odluke, kao drugo, to što je u članku 2. te odluke utvrdila dan njezina prestanka važenja kao 31. prosinca 2017. i, kao treće, to što je u svojem dopisu upućenom Mađarskoj Komisija naznačila namjeru prihvaćanja zahtjeva predmetne države članice o trajanju primjene zahtijevanog odstupanja i preporučila da ono primjenjuje tri godine.
9

Članak 2. stavak 1. točka (d) i članci 138. i 201. izmijenjene Direktive o PDV‑u sadržavaju izraze istovjetne onima odgovarajućih članaka Direktive o PDV‑u. Nasuprot tomu, članak 143. izmijenjene Direktive o PDV‑u glasi: „1. Države članice oslobađaju od poreza sljedeće transakcije: […] (d) uvoz robe koja je otpremljena ili prevezena iz trećeg teritorija ili treće zemlje u državu članicu osim one u kojoj otprema ili prijevoz robe završava, ako je isporuka takve robe od strane uvoznika određenog ili priznatog u skladu s člankom 201. kao osobe odgovorne za plaćanje PDV‑a izuzeta u skladu s člankom 138.; […] 2. Oslobođenje od poreza navedeno u stavku 1. točki (d) se primjenjuje u slučajevima kad nakon uvoza robe slijedi njezina isporuka, oslobođena od plaćanja poreza na temelju članka 138. stavka 1. i stavka 2. točke (c) samo ako je uvoznik u trenutku uvoza nadležnim vlastima dostavio barem sljedeću informaciju: (a) svoj identifikacijski broj za PDV, koji je izdan u državi članici uvoza ili identifikacijski broj za PDV svog poreznog predstavnika koji je obvezan platiti PDV, izdan u državi članici uvoza; (b) identifikacijski broj za PDV kupca, kojem je roba isporučena u skladu s člankom 138. stavkom 1., izdan u drugoj državi članici, ili svoj identifikacijski broj za PDV koji je izdan u državi članici u kojoj otprema ili prijevoz robe završava, ako je roba predmet prijenosa u skladu s člankom 138. stavkom 2. točkom (c); (c) dokaz da je uvezena roba namijenjena prijevozu ili otpremi iz države članice uvoza u drugu državu članicu. Međutim, država članica može uvjetovati da se dokaz naveden u točki (c) predoči nadležnim vlastima isključivo na zahtjev.”
25

U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev podsjeća na to da je Sud u presudi od 8. svibnja 2013., Petroma Transports i dr. (C‑271/12, EU:C:2013:297) presudio da se može odbiti povrat pretporeza ako su računi s ispravcima poreznom tijelu podneseni nakon što je ono donijelo svoju odluku o odbijanju povrata PDV‑a. On se, međutim, pita može li se tu sudsku praksu ne primijeniti u situaciji poput one u glavnom postupku, koju karakterizira nepostojanje Nestradeove nepažnje ili njegova manjka suradnje s AEAT‑om i povreda njegovih pravâ obrane.
59

Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je u hrvatskom pravnom poretku ništetnost ugovora o kreditu sklopljenih s neovlaštenim vjerovnikom istodobno propisana izmijenjenim Zakonom o potrošačkom kreditiranju i Zakonom o ništetnosti ugovora o kreditu s međunarodnim obilježjima. Međutim, područje primjene tih dvaju zakona nije istovjetno, s obzirom na to da je područje primjene potonjeg zakona opsežnije jer se, kao što to proizlazi iz njegova članka 1. stavka 1., primjenjuje na sve ugovore o kreditu, uključujući one koji su sklopljeni u profesionalne svrhe. Nasuprot tomu, izmijenjeni Zakon o potrošačkom kreditiranju odnosi se samo na potrošačke ugovore.
29

U tim je okolnostima Gerechtshof Den Haag (Žalbeni sud u Haagu, Nizozemska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li članak 11. Direktive [2001/83] ili drugu odredbu prava Unije tumačiti na način da obavijest – kojom osoba koja zahtijeva ili ima [OSP u pogledu] generičkog lijeka u smislu članka 10. [te direktive] daje do znanja tijelu da ona dijelove sažetka opisa svojstava referentnog lijeka koji se odnose na indikacije ili doziranja, koji su obuhvaćeni patentnim pravom treće osobe, ne navodi u sažetku opisa svojstava i u uputi o lijeku generičkog lijeka – treba smatrati zahtjevom za ograničenje [OSP‑a], koje mora dovesti do toga da ono ne vrijedi ili više ne vrijedi za indikacije ili doziranja zaštićena patentom? 2. Ako je odgovor na prvo pitanje niječan, zabranjuju li nadležnom tijelu članak 11. i članak 21. stavak 3. Direktive 2001/83 ili druge odredbe prava Unije da – u slučaju odobrenja izdanog u skladu s člankom 6. u vezi s člankom 10. Direktive 2001/83 – objavi sažetak opisa svojstava lijeka i uputu o lijeku, uključujući dijelove koji se odnose na indikacije i doziranja i koji su obuhvaćeni patentnim pravom treće osobe ako je osoba koja zahtijeva ili ima [OSP] dala do znanja tijelu da ona dijelove sažetka opisa svojstava referentnog lijeka koji se odnose na indikacije ili doziranja koji su obuhvaćeni patentnim pravom treće osobe – ne navodi u sažetku opisa svojstava i u uputi o lijeku? 3. Je li za odgovor na drugo pitanje relevantno to da nadležno tijelo zahtijeva od nositelja odobrenja da se u uputi o lijeku, koju on mora priložiti pakiranju lijeka, navede upućivanje na internetsku stranicu tog tijela na kojoj je objavljen sažetak opisa svojstava lijeka, uključujući dijelove koji se odnose na indikacije ili doziranja koji su obuhvaćeni patentnim pravom treće osobe, iako ti dijelovi na temelju članka 11. Direktive 2001/83 nisu sadržani u uputi o lijeku?”
17

Presudom od 25. studenoga 2014. taj je sud poništio navedeno mišljenje s obrazloženjem da, s obzirom na to da članak 119. stavak 2. Zakona o PDV‑u ne spominje stvarne troškove pružatelja usluge, obveza obračuna PDV‑a nastaje tek u trenutku kad je stvarna marža konačno utvrđena. Smatrao je da procjena porezne osnovice nije predviđena u slučaju predujma za pružanje turističkih usluga putničke agencije. Taj je sud također smatrao da do ispravka porezne prijave može doći samo u iznimnim slučajevima i da to ne može biti pravilo.
25

Što se tiče primjene te posebne odredbe na uslugu stavljanja na raspolaganje smještaja za odmor unajmljenog od trećih, valja podsjetiti na to da je, kao što je to primijetio sud koji je uputio zahtjev, Sud u točkama 23. i 24. presude od 12. studenoga 1992., Van Ginkel (C‑163/91, EU:C:1992:435) zaključio da pod navedenu posebnu odredbu može potpadati samo slučaj kad putnički agent pruža smještaj. Naime, da bi odgovorili na potrebe klijenata, putnički agenti nude vrlo raznolike kombinacije za odmor i putovanja, omogućujući tako putniku da kombinira, pod uvjetima koje odredi, usluge prijevoza i smještaja te usluge druge vrste koje ti poduzetnici mogu pružiti. Isključenje usluga koje pruža putnički agent iz područja primjene članka 306. Direktive o PDV‑u samo zato što one obuhvaćaju jedino smještaj dovelo bi do složenog poreznog sustava u kojem bi primjena pravila u području PDV‑a ovisila o sastavnim elementima usluga koje se pružaju svakom putniku. Takav bi porezni sustav bio protivan ciljevima te direktive.
31

Stoga je sud koji je uputio zahtjev sklon usko tumačiti tu priložnu oznaku u skladu s kojom se okvirnim sporazumom „po potrebi” određuje količina usluga na koje se odnosi. To bi se precizno određenje trebalo izostaviti samo kada su usluge same po sebi jasno i nedvosmisleno određene ili odredive uzimajući u obzir činjeničnu i pravnu situaciju s kojom su upoznate strane predmetnog okvirnog sporazuma, i to čak i u slučaju kada se ta situacija ne navodi u sadržaju tog sporazuma.
78

Slijedom navedenog, čini se da odredba poput one iz članka 30. stavka 2. točke (h) modela ugovora ne nadilazi ono što je nužno za postizanje zacrtanog cilja, tj. suzbijanje kriminaliteta, no na sudu koji je uputio zahtjev je da to provjeri.
42

No, očito je da članak 6.a GrEStG‑a dovodi do razlikovanja, s jedne strane, društava koja provode postupak preoblikovanja unutar grupe kao što je onaj naveden u toj odredbi i koja mogu imati koristi od poreznog oslobođenja iz glavnog postupka i, s druge strane, onih koji provode taj isti postupak a da nisu dio takve grupe te su isključeni iz takvog oslobođenja, iako se i jedni i drugi nalaze u činjenično i pravno usporedivim situacijama s obzirom na cilj navedenog poreza, a to je da se oporezuje promjena nositelja prava vlasništva sa stajališta građanskog prava, koja uključuje prijenos tih prava s jedne fizičke ili pravne osobe na drugu fizičku ili pravnu osobu.
44

Ipak, kako bi se ocijenilo ulazi li mirovina poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku u područje primjene Direktive 2000/78, treba podsjetiti na to da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi, to područje primjene treba shvatiti tako da, s obzirom na članak 3. stavak 1. točku (c) i stavak 3. navedene direktive u vezi s njezinom uvodnom izjavom 13., ne obuhvaća sustave socijalne sigurnosti i socijalne zaštite primici od kojih se ne smatraju plaćom u smislu koji se tom pojmu pripisuje radi primjene članka 157. stavka 2. UFEU‑a (presude od 6. prosinca 2012., Dittrich i dr., C‑124/11, C‑125/11 i C‑143/11, EU:C:2012:771, t. 31. i od 19. rujna 2018., Bedi, C‑312/17, EU:C:2018:734, t. 30.).
58

Preciznije, osobni podaci moraju se, na temelju članka 6. stavka 1. točaka (b) i (c) Direktive 95/46 ili članka 5. stavka 1. točaka (b) i (c) Uredbe 2016/679, prikupljati u posebne, izričite i zakonite svrhe, kao i svrhe koje su primjerene, relevantne i ograničene na ono što je nužno za postizanje navedenih ciljeva s obzirom na to da je, u skladu s člankom 7. točkom (c) te direktive ili člankom 6. stavkom 1. točkom (c) te uredbe njihova obrada zakonita ako je nužna radi poštovanja pravnih obveza voditelja obrade.
36

Doduše, obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama prema svojoj je prirodi provizorna i može doživjeti izmjene prilikom ocjene koju Komisija provodi kasnije, na temelju očitovanja koja su joj podnijele stranke i na temelju drugih činjeničnih razmatranja (presuda od 10. srpnja 2008., Bertelsmann i Sony Corporation of America/Impala, C‑413/06 P, EU:C:2008:392, t. 63.). Zbog svoje provizornosti obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama ni na koji način ne sprečava Komisiju da izmijeni svoje stajalište u korist dotičnih poduzetnika a da pritom nije obvezna objasniti eventualne razlike u odnosu na svoje provizorne ocjene sadržane u toj obavijesti (presuda od 10. srpnja 2008., Bertelsmann i Sony Corporation of America/Impala, C‑413/06 P, EU:C:2008:392, t. 63. do 65.).
51

Nadalje, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 77. svojeg mišljenja, kada, kao u glavnom postupku, sud pred kojim je postupak započeo ranije – odlučujući o podrednom zahtjevu za priznavanje – razmatra je li sud pred kojim je postupak započeo kasnije pravilno primijenio pravila o litispendenciji, a time i razloge zbog kojih se nije proglasio nenadležnim, on nužno preispituje nadležnost suda pred kojim je postupak započeo kasnije. Međutim, kao što je to navedeno u točki 45. ove presude, članak 24. Uredbe br. 2201/2003 onemogućava takvu provjeru.
31

Međutim, tumačenje presuda od 15. ožujka 2017., Polynt/ECHA (C‑323/15 P, EU:C:2017:207) i od 15. ožujka 2017., Hitachi Chemical Europe i Polynt/ECHA (C‑324/15 P, EU:C:2017:208) koje predlaže žalitelj pogrešno je. U točki 24. svake od tih presuda Sud je smatrao da se članak 57. točke (a) do (c) Uredbe REACH odnosi prije svega na tvari koje ispunjavaju kriterije klasifikacije kao karcinogene, mutagene ili toksične tvari za razmnožavanje, iz kategorija 1A ili 1B, u skladu s dijelovima 3.5. do 3.7. Priloga I. Uredbi (EZ) br. 1272/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o razvrstavanju, označivanju i pakiranju tvari i smjesa, o izmjeni i stavljanju izvan snage Direktive 67/548/EEZ i Direktive 1999/45/EZ i o izmjeni Uredbe (EZ) br. 1907/2006 (SL 2008., L 353, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 20., str. 3.). Nadalje, taj članak 57. točke (d) i (e) odnosi se na postojane, bioakumulativne i toksične tvari i one koje su vrlo postojane i vrlo bioakumulativne, sukladno kriterijima navedenima u Prilogu XIII. Uredbi REACH. Ti kriteriji temelje se na procjeni opasnosti koje te tvari predstavljaju. Konačno, članak 57. točka (f) te uredbe odnosi se na sve druge tvari koje ne ispunjavaju nijedan od navedenih kriterija, već „kod kojih postoje znanstveni dokazi o vjerojatnim ozbiljnim učincima na zdravlje ljudi ili okoliš koji su jednako zabrinjavajući kao učinci drugih tvari iz točaka od (a) do (e), i koje se određuju od slučaja do slučaja u skladu s postupkom iz članka 59.” (presuda od 15. ožujka 2017., Polynt/ECHA, C‑323/15 P, EU:C:2017:207, t. 24.).
33

Tumačenje koje zagovara njemačka vlada, da se članak 316. Direktive o PDV‑u ne primjenjuje na isporuke kojima su prethodile transakcije unutar Zajednice, može zanemarivati načela na kojima je zasnovan sustav PDV‑a. Naime, to tumačenje vodi posebno stvaranju diskriminacije između poreznog sustava primjenjivog na ulaznu isporuku umjetnina izuzetu od poreza na području te države članice i, s druge strane, na nabavu umjetnina koja je bila predmet ulazne isporuke unutar Zajednice, izuzete od poreza. Kao što je to njemačka vlada priznala na raspravi, zabrana poput one predviđene člankom 25.a stavkom 7. točkom 1. podtočkom (a) UStG‑a dovodi do diskriminacije na temelju nacionalnog porijekla ili porijekla unutar Zajednice umjetnina isporučenih oporezivom preprodavatelju jer on, prema navedenoj nacionalnoj odredbi, ne može primijeniti maržni sustav na isporuku umjetnine koja je bila predmet ulazne isporuke unutar Zajednice, no, s druge strane, može primijeniti navedeni sustav u vezi s ulaznom isporukom umjetnine unutar njemačkog državnog područja.
–

za Minister for Justice and Equality, Commissioner of An Garda Síochána i Irsku, M. Browne, L. Williams i T. Joyce, u svojstvu agenata, uz asistenciju A. Kerra, BL, i B. Murraya, SC,
„1.

Sukladno članku 3. stavku 1. točki (c) [UEZ‑a], ukidanje prepreka slobodnome kretanju osoba i usluga između država članica jedan je od ciljeva [Europske unije]. To za državljane država članica posebno uključuje pravo na obavljanje određene profesije u svojstvu samozaposlene ili zaposlene osobe u državi članici različitoj od one u kojoj su stekle svoje stručne kvalifikacije. Osim toga, člankom 47. stavkom 1. [UEZ‑a] predviđa se donošenje direktiva o uzajamnome priznavanju diploma, svjedodžbi i drugih dokaza o formalnoj osposobljenosti.
5

Člankom 3. navedene odluke predviđeno je: „1. U skladu sa zahtjevima utvrđenim u članku 3., utrživi dužnički vrijednosni papiri nominirani u eurima koje je izdala središnja država, jedinice područne (regionalne) ili lokalne samouprave države članice čija je valuta euro, priznate agencije koje se nalaze u europodručju, međunarodne organizacije koje se nalaze u europodručju i multilateralne razvoj[n]e banke koje se nalaze u europodručju prihvatljivi su za kupnju od strane središnjih banaka Eurosustava prema PSPP‑u. U iznimnim okolnostima, kada se predviđeni iznos kupnje ne može postići, Upravno vijeće može odlučiti kupiti utržive dužničke vrijednosne papire koje su izdali drugi subjekti koji se nalaze u europodručju […] 2. Da bi bili prihvatljivi za kupnje prema PSPP‑u, utrživi dužnički vrijednosni papiri moraju udovoljavati kriterijima prihvatljivosti za utrživu imovinu za kreditne operacije Eurosustava sukladno dijelu četvrtom Smjernice (EU) 2015/510 Europske središnje banke [od 19. prosinca 2014. o provedbi monetarne politike Eurosustava (ESB/2014/60) (SL 2015., L 91, str. 3.)], sukladno sljedećim uvjetima: (a) izdavatelj ili garant utrživih dužničkih vrijednosnih papira mora imati procjenu kreditne kvalitete od najmanje 3. stupnja kreditne kvalitete na usklađenoj ljestvici kreditnih rejtinga Eurosustava […] […] (d) ako kreditna procjena […] za izdavatelja, garanta ili izdanje ne odgovara najmanje 3. stupnju kreditne kvalitete na usklađenoj ljestvici kreditnih rejtinga Eurosustava, utrživi dužnički vrijednosni papiri prihvatljivi su samo ako ih izdaju ili za njih u cijelosti jamče središnje države država članica europodručja prema programu financijske potpore i u odnosu na koju je primjena praga kreditne kvalitete Eurosustava privremeno obustavljena od strane Upravnog vijeća […] (e) u slučaju provjere tekućeg programa financijske potpore, prihvatljivost za PSPP kupnje privremeno se opoziva i vraća se samo u slučaju pozitivnog ishoda provjere. 3. Da bi bili prihvatljivi za kupnju prema PSPP‑u, dužnički vrijednosni papiri, u smislu stavaka od 1. do 2. moraju imati preostalo dospijeće od najmanje 1 godine i najviše 30 godina u vrijeme njihove kupnje od st[r]ane odgovarajuće središnje banke Eurosustava. Radi omogućavanja nesmetane provedbe, utrživi dužnički instrumenti s preostalim dospijećem od 30 godina i 364 dana prihvatljivi su prema PSPP‑u. Nacionalne središnje banke također provode zamjenske kupnje utrživih dužničkih vrijednosnih papira koje su izdale međunarodne organizacije i multilateralne razvojne banke ako se predviđeni iznosi za kupnju u utrživim dužničkim vrijednosnim papirima koje su izdale središnje države, jedinice područne (regionalne) ili lokalne samouprave i priznate agencije ne mogu postići. […] 5. Kupnje nominalnih utrživih dužničkih instrumenata uz negativni prinos do dospijeća (ili najniži prinos (engl. yield to worst)) jednake pasivnoj kamatnoj stopi ili iznad pasivne kamatne stope dozvoljene su. Kupnje nominalnih utrživih dužničkih instrumenata uz negativni prinos do dospijeća (ili najniži prinos (engl. yield to worst)) ispod pasivne kamatne stope dozvoljene su u mjeri u kojoj je to potrebno.”
26

Konkretnije, kao što to proizlazi iz točaka 119. i 120. pobijane presude, dvije okolnosti na koje se oslonio Opći sud kako bi došao do zaključka navedenog u točki 121. te presude su, s jedne strane, to da je u trenutku kad je društvo Gascogne osiguralo bankarsku garanciju povreda razumnog roka za suđenje bila neočekivana te je to društvo moglo legitimno očekivati da će se s navedenim tužbama postupati u razumnom roku i, s druge strane, to da je do prekoračenja razumnog roka za suđenje došlo nakon prvotne odluke društva Gascogne da osigura navedenu garanciju.
27

Konkretnije, kao što to proizlazi iz točaka 110. i 111. pobijane presude, dvije okolnosti na koje se Opći sud oslonio kako bi došao do zaključka navedenog u točki 112. te presude su, s jedne strane, to da je u trenutku kad su društva ASPLA i Armando Álvarez osigurala bankarsku garanciju povreda razumnog roka za suđenje bila neočekivana te da su ta društva mogla legitimno očekivati da će se s navedenim tužbama postupati u razumnom roku i, s druge strane, to da je do prekoračenja razumnog roka za suđenje došlo nakon prvotne odluke društava ASPLA i Armando Álvarez da osiguraju navedenu garanciju.
44

U tom pogledu treba podsjetiti da je svrha dobivanja redovne plaće tijekom razdoblja plaćenog godišnjeg odmora ta da se radniku omogući da stvarno iskoristi dane odmora na koje ima pravo (vidjeti u tom smislu presude od 16. ožujka 2006., Robinson‑Steele i dr., C‑131/04 i C‑257/04, EU:C:2006:177, t. 49. i od 22. svibnja 2014., Lock, C‑539/12, EU:C:2014:351, t. 20.). Međutim, ako je naknada plaće isplaćena na temelju prava na plaćeni godišnji odmor predviđenog člankom 7. stavkom 1. Direktive 2003/88, kao što je to posrijedi u glavnom postupku, niža od redovne plaće koju radnik prima u razdobljima u kojima stvarno radi, to bi ga moglo potaknuti da ne uzme svoj plaćeni godišnji odmor, barem u razdobljima takvog rada, ako bi to tijekom tih razdoblja dovelo do smanjenja njegove plaće.