Nevaljane su odredbe članka 49. stavka 1. druge rečenice Uredbe Komisije (EU) br. 601/2012 od 21. lipnja 2012. o praćenju i izvješćivanju o emisijama stakleničkih plinova u skladu s Direktivom 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća i točke 10. pod B njezina Priloga IV. jer u emisije postrojenja za kalcinaciju vapna sustavno ubrajaju ugljikov dioksid (CO2) prenesen u drugo postrojenje radi proizvodnje precipitiranog kalcijeva karbonata, neovisno o tome je li taj ugljikov dioksid ispušten u atmosferu ili nije.

Ekonomska logika na kojoj počivaju emisijske jedinice stakleničkih plinova, prema onomu što proizlazi iz članka 1. Direktive 2003/87, sastoji se od osiguravanja da se smanjenje emisija stakleničkih plinova, potrebno za ostvarenje unaprijed određenog rezultata povezanog s okolišem, provede na troškovno najučinkovitiji način. Osobito dozvoljavanjem prodaje emisijskih jedinica koje su bile dodijeljene, sustav nastoji potaknuti sudionika u sustavu da emitira manju količinu stakleničkih plinova nego li mu je prvobitno dodijeljeno emisijskih jedinica, kako bi prodao višak drugom sudioniku koji je emitirao više nego li mu je dozvoljeno (viojeti osobito presude od 16. prosinca 2008., Arcelor Atlantique et Lorraine i dr., C‑127/07, EU:C:2008:728, t. 32., kao i od 7. travnja 2016., Holcim (Romania)/Komisija (C‑556/14 P, neobjavljena, EU:C:2016:207, t. 64. i 65.).

Slijedom toga, jedan od stupova na kojima počiva sustav uspostavljen Direktivom 2003/87 jest obveza operatera da prije 30. travnja tekuće godine predaju, radi poništavanja, broj emisijskih jedinica stakleničkih plinova u visini svojih emisija u prethodnoj kalendarskoj godini (presuda od 29. travnja 2015., Nordzucker, C‑148/14, EU:C:2015:287, t. 29.). Prema tome, za dobro funkcioniranje sustava uspostavljenog Direktivom 2003/87 odlučujuće je utvrditi koje emisije operateri trebaju uzeti u obzir u tom pogledu.

Prema njezinu članku 3. točki (b), za potrebe Direktive 2003/87 „emisije” se smatraju ispuštanjem u atmosferu stakleničkih plinova iz izvora u nekom postrojenju. Iz samog teksta te odredbe proizlazi da emisija u smislu te odredbe pretpostavlja ispuštanje stakleničkog plina u atmosferu.

U tom pogledu valja navesti da je točno da članak 12. stavak 3.a Direktive 2003/87 predviđa da se pod određenim pretpostavkama obveza predaje jedinica ne odnosi na jedinice koje su uhvaćene i transportirane u prostor za stalno geološko skladištenje, za koji postoji važeća dozvola u skladu s Direktivom 2009/31. Međutim, i protivno argumentaciji koju je iznijela Komisija, to ne znači da je zakonodavac Unije smatrao da su operateri oslobođeni obveze predaje isključivo u slučaju stalnog geološkog skladištenja.

Naime, za razliku od posljednjeg podstavka u članku 49. stavku 1. Uredbe br. 601/2012, koji predviđa da se za bilo kakve druge prijenose CO2 izvan postrojenja ne dopušta oduzimanje CO2 od emisija iz postrojenja, članak 12. stavak 3.a Direktive 2003/87 ne sadržava analogno pravilo.

Potonja odredba, koja se u biti odnosi na posebnu situaciju i čiji je cilj dati prednost skladištenju stakleničkih plinova, nema za cilj ni za učinak izmijeniti definiciju „emisija” u smislu članka 3. Direktive 2003/87 ni, slijedom toga, izmijeniti područje primjene te direktive kako je određeno njezinim člankom 2. stavkom 1.

Ipak, u situaciji poput one u glavnom postupku, u kojoj se CO2 nastao u postrojenju za proizvodnju vapna prenosi u postrojenje za proizvodnju PCC‑a, čini se da se primjenom članka 29. stavka 1. druge rečenice Uredbe br. 601/2012 i točke 10. pod B njezina Priloga IV. cjelokupni preneseni CO2, neovisno o tome je li njegov dio ispušten u atmosferu tijekom transporta ili zbog curenja ili čak samog proizvodnog procesa, smatra emisijom postrojenja za proizvodnju vapna u kojem je taj CO2 nastao, čak i ako taj prijenos ne bi mogao dovesti ni do kakvog ispuštanja CO2 u atmosferu. Kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 41. svojeg mišljenja, te odredbe stvaraju neoborivu presumpciju da će sav preneseni CO2 biti ispušten u atmosferu.

Te odredbe, dakle, dovode do toga da se CO2 prenesen u takvim okolnostima smatra obuhvaćenim pojmom „emisije”, u smislu članka 3. točke (b) Direktive 2003/87, iako ne bi u svim slučajevima bio ispušten u atmosferu. Komisija je, prema tome, člankom 49. stavkom 1. drugom rečenicom Uredbe br. 601/2012 i točkom 10. pod B njezina priloga IV. proširila područje primjene tog pojma.

Osim toga, kao posljedica te presumpcije, predmetni operateri ne mogu ni u kojem slučaju od ukupnih emisija svojeg postrojenja za proizvodnju vapna oduzeti količinu CO2 prenesenog za potrebe proizvodnje PCC‑a, iako taj CO2 ne bi u svim slučajevima bio ispušten u atmosferu. Takva nemogućnost podrazumijeva da se emisijske jedinice moraju predati za cjelokupni CO2 prenesen radi proizvodnje PCC‑a i ne mogu se prodati kao višak, čime se dovodi u pitanje sustav trgovanja emisijskim jedinicama, u situaciji koja je, međutim, u skladu s krajnjim ciljem Direktive 2003/87, a to je zaštita okoliša smanjenjem emisija stakleničkih plinova (što se tiče cilja Direktive 2003/87, vidjeti presudu od 16. prosinca 2008., Arcelor Atlantique et Lorraine i dr., C‑127/07, EU:C:2008:728, t. 31.).

Iz svega prethodno navedenog slijedi da je, time što je izmijenila bitan element Direktive 2003/87 donošenjem odredaba članka 49. stavka 1. druge rečenice Uredbe br. 601/2012 i točke 10. pod B njezina Priloga IV., Komisija prekoračila granice određene člankom 14. stavkom 1. te direktive.

(t. 31.‑38., 41.‑43., 50., 51. i izreka)