ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
49.

Prema Komisijinu mišljenju, to što Sud citira presudu Lindberg u potporu iznimci iz presude CIA u vezi s odobrenjem podrazumijeva da se to pravilo primjenjuje samo na kategorije tehničkih propisa koje su bile relevantne u vrijeme donošenja presude Lindberg. To bi onda isključivalo propise o uslugama informacijskog društva, koja su uvrštena u definiciju tehničkih propisa tek nakon donošenja presude Lindberg ( 23 ).
8.

Jedno od društava koje je pripadalo grupi Giant bilo je društvo Shanghai Giant & Phoenix Bicycle Co. Ltd (u daljnjem tekstu: GP), zajednički pothvat između grupe Giant i društva Jinshan Development and Construction (u daljnjem tekstu: Jinshan) ( 6 ). Budući da je GP prestao sa svakom aktivnošću u rujnu 2011. i da je bio u postupku likvidacije, grupa Giant zatražila je od Komisije da ga isključi iz ispitnog postupka.
44.

Tužba za poništenje koja slijedi nakon tog žalbenog postupka dovodi do toga da sud odlučuje o aktu koji negativno utječe protiv kojeg je bila izjavljena žalba. To razmatranje vrijedi, kao što je to Sud utvrdio u odnosu na žalbeni postupak predviđen člancima 90. i 91. Pravilnika ( 13 ), čak i u slučaju kad je tužba formalno usmjerena protiv odbijanja žalbe.
23.

Polazeći od informacija regije Lombardije Komisija je, međutim, dalje navela da za iznose, o kojima je riječ u glavnom postupku, Italija nije do 31. ožujka 2017., to jest isteka roka za zahtjeve za plaćanje u odnosu na razdoblje potpore 2007. – 2013., zatražila od Unije nikakvo financiranje. U informacijama, koje je Komisija priložila, službenica regije Lombardije, navodi, naime, da su svi iznosi, koje je Eurocom primio od Europskog socijalnog fonda u okviru operativnog regionalnog programa CCI 2007 IT 052 PO 006 za razdoblje potpore 2007. – 2013., sada isplaćeni i ne mogu stoga više biti zahvaćeni zahtjevom za pljenidbu u odnosu na imovinu trećih osoba. U slučaju iznosa, koje u glavnom postupku potražuje regija Lombardija, radi se stoga o isključivo nacionalnim izdacima, a ne o izdacima koje se može potraživati od Europskog socijalnog fonda za razdoblje financiranja 2007. – 2013. i time dobiti sufinanciranje Unije.
69.

Međutim, valja uzeti u obzir da se odluka odnosi samo na određene djelatnosti unutar profesionalnog područja. DV‑u nije zabranjeno preuzimanje drugih funkcija u investicijskim društvima ni obavljanje odvjetničkog zanimanja. Usto, financijski gubici mogli su se isto tako očekivati u slučaju da nadzorno tijelo nije zahtijevalo ostavku DV‑a, nego da je oduzelo odobrenje investicijskom društvu. Na to bi bilo ovlašteno u skladu s člankom 8. prvim stavkom točkom (c) Direktive kada bi investicijsko društvo dalje zapošljavalo DV‑a u suprotnosti sa zahtjevima iz Direktive 2004/39. Naposljetku, značajno je da odluka CSSF‑a ne onemogućuje DV‑u obavljanje rukovodećih djelatnosti u značajnijem razdoblju ili trajno. Ona prije svega izražava pravno stajalište CSSF‑a u trenutku odluke. O primjerenosti DV‑a ponovo će se odlučiti kada investicijsko društvo u kojem on obavlja rukovodeću funkciju zatraži od CSSF‑a odobrenje ili kada društvo s odobrenjem priopći namjeru da ga zaposli na takvoj funkciji. Nadalje, treba uzeti u obzir da odluka CSSF‑a, kao što je priopćila zastupnica tog tijela na raspravi, nije objavljena. Stoga negativni učinci odluke na ugled adresata u javnosti nisu izravna posljedica odluke.
9.

EBU je Her Majesty’s Revenue and Customs podnio zahtjeve za povrat PDV‑a plaćenog u pogledu tih kotizacija, navodeći da se na njih primjenjuje izuzeće od PDV‑a u skladu s člankom 132. stavkom 1. točkom (m) Direktive o PDV‑u. Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs su te zahtjeve odbili odlukom od 12. veljače 2014. EBU je podnio tužbu protiv te odluke. First‑tier Tribunal odbio je EBU‑ovu tužbu, ali je dopustio podnošenje žalbe Upper Tribunalu. Nakon rasprave održane 14. srpnja 2015., Upper Tribunal je 23. srpnja 2015. objavio svoju odluku, utvrdivši da je potrebno odlučiti o pitanju tumačenja članka 132. stavka 1. točke (m) kako bi mogao donijeti presudu u žalbenom postupku. Dana 1. rujna 2015., uputio je Sudu sljedeća prethodna pitanja: „(1) Koje su osnovne karakteristike koje mora imati neka aktivnost kako bi se mogla smatrati ‚sportom’ u smislu članka 132. stavka 1. točke (m) [Direktive o PDV‑u]? Točnije, mora li aktivnost imati značajan (ili ne beznačajan) fizički element koji je bitan za njezin ishod ili je dovoljno da ima značajan misaoni element koji je bitan za njezin ishod? (2) Je li bridž s dupliciranim kartama ‚sport’ u smislu članka 132. stavka 1. točke (m) Direktive o PDV‑u?”
9.

Odredbe Odluke 2011/273 produljene su odredbama Odluke 2011/782/ZVSP od 1. prosinca 2011. ( 8 ) za razdoblje do 1. prosinca 2012., odredbama Odluke 2012/739/ZVSP od 29. studenoga 2012. ( 9 ) za razdoblje do 1. ožujka 2013. i konačno odredbama Odluke 2013/255/ZVSP od 31. svibnja 2013. (u daljnjem tekstu: Odluka iz 2013.) ( 10 ) za razdoblje do 1. lipnja 2014. Valjanost Odluke iz 2013. zatim je Odlukom 2014/309/ZVSP od 28. svibnja 2014. ( 11 ) produljena do 1. lipnja 2015.
19.

Consiglio di Stato (Državno vijeće) je odlukom od 1. prosinca 2015. postavio sljedeće prethodno pitanje: „Protivi li se pravilnoj primjeni članka 45. stavka 2. točaka (c) i (g) i stavka 3. točke (a) Direktive 2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. i načelâ europskog prava zaštite legitimnih očekivanja i pravne sigurnosti, jednakog postupanja, proporcionalnosti i transparentnosti, zabrane otežavanja postupka i što veće otvorenosti tržišta javne nabave tržišnom natjecanju kao i taksativnog i određenog navođenja kažnjivih postupanja nacionalni propis poput članka 38. stavka 1. točke (c) Zakonodavnog dekreta od 12. travnja 2006., br. 163 (Codice dei contratti pubblici relativi a lavori, servizi e forniture in attuazione delle direttive 2004/17/CE e 2004/18/CE) (Zakonik o ugovorima o javnim radovima, javnoj nabavi robe i javnim uslugama kojim se provode direktive 2004/17/EZ i 2004/18/EZ) kako je izmijenjen, u dijelu u kojem: – se uvjet nepostojanja konačnih osuđujućih presuda za kaznena djela iz tog članka (uključujući presude o primjeni kazne na zahtjev stranaka) proširuje i na subjekte koji obnašaju funkcije u poduzećima ponuditeljima, a čija je funkcija prestala u godini koja je prethodila objavi poziva na nadmetanje – i predstavlja s tim povezan razlog za isključenje iz postupka javne nabave ako poduzeće ne dokaže da se u potpunosti i stvarno distanciralo od kažnjivog postupanja takvih subjekata, – pri čemu se naručitelju prepušta da slobodno ocjeni to distanciranje i omogućuje da, pod sankcijom isključenja iz postupka javne nabave, stvarno naloži: (i) obvezu obavještavanja i davanja izjava u vezi s kaznenim predmetima u kojima još nije donesena pravomoćna presuda (i stoga im je ishod po definiciji neizvjestan), koja nije propisana zakonom pa ni za subjekte koji obnašaju funkcije; (ii) obvezu dobrovoljnog distanciranja, pri čemu nisu određene vrste postupanja koja isključuju protupravnost, referentno razdoblje (pa ni to treba li prethoditi trenutku pravomoćnosti kaznene presude) i stadij postupka u kojem se ona treba ispuniti; (iii) obvezu lojalne suradnje, čiji sadržaj nije određen, osim u dijelu u kojem se upućuje na opće načelo dobre vjere?”
2.

Zahtjev je podnesen u okviru spora između društva Solar Electric Martinique SARL i Ministre des Finances et des Comptes publics (ministar financija i javnog računovodstva) u pogledu poreznih rješenja o dugovanju poreza na dodanu vrijednost (PDV) za čije je plaćanje to društvo bilo odgovorno u razdoblju od 1. siječnja 2005. do 31. prosinca 2007.
40.

To je pitanje osobito značajno u kontekstu izvoza živih životinja u treće zemlje. U takvim slučajevima članak 21. stavak 1. točka (e) Uredbe br. 1/2005 upućuje na Europsku konvenciju o zaštiti životinja tijekom međunarodnog prijevoza. Stoga se čini da se u Uredbi br. 1/2005 pravi razlika između (viših) standarda za dobrobit životinja tijekom prijevoza koji se primjenjuju unutar Unije i (nižih) standarda koji se primjenjuju u trećim zemljama. Navodilo se – i to prilično uvjerljivo – da to upućuje na to da put između izlazne točke i prvog mjesta istovara u trećoj zemlji krajnjeg odredišta nije uređen Uredbom br. 1/2005, nego međunarodnim sporazumima ( 19 ). U svakom slučaju, presuda Zuchtvieh‑Export ne isključuje mogućnost da to može vrijediti u kontekstu nadzora ex post.
6.

U pravu Ujedinjene Kraljevine zajedničko paušalno oporezivanje za poljoprivrednike uvedeno je člankom 54. Value Added Tax Acta 1994 (Zakon iz 1994. o porezu na dodanu vrijednost, u daljnjem tekstu: Zakon iz 1994.). Value Added Tax (Flat‑rate Scheme for Farmers) (Percentage Addition) Order 1992, SI 1992/3221 (Odluka iz 1992. o porezu na dodanu vrijednost (zajednički sustav za poljoprivrednike) (dodatni postotak), Ukaz 1992/3221) odredio je postotak paušalne nadoknade u visini od 4 %. Taj se postotak primjenjuje na sve poljoprivrednike koji sudjeluju u paušalnom oporezivanju. Članak 206. Value Added Tax Regulationsa 1995 (Uredba iz 1995. o porezu na dodanu vrijednost), koji se nalazi u dijelu XXIV. te uredbe, koji je predviđen u okviru provedbe članka 54. Zakona iz 1994., definira slučajeve u kojima Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Uprava Ujedinjene Kraljevine za poreze i carine, u daljnjem tekstu: porezna uprava) može poništiti potvrdu o sudjelovanju poljoprivrednog poduzeća u paušalnom oporezivanju. Ti slučajevi obuhvaćaju situaciju u kojoj porezna uprava smatra da je poništenje potvrde potrebno radi očuvanja prihoda.
17.

Ukratko, porezna uprava navodi da: a) članak 43. stavak 1. točka 10. Zakona o PDV‑u dopušta izuzeće samo u vezi s prijenosima objekata nakon njihova „prvog useljenja” i da b) članak 2. točka 14. Zakona o PDV‑u podrazumijeva da do „prvog useljenja” dolazi tek nakon oporezive transakcije. Stoga, iako je objekt prenamijenjen za aktivnosti društva 31. srpnja 2007., toga dana nije došlo do „prvog useljenja” jer njegovo stavljanje u uporabu nije uključivalo provedbu oporezivih transakcija. U skladu s tim kriterijem, do „prvog useljenja” došlo je u trenutku njegove prodaje, odnosno 15. siječnja 2009.
1.

Ovaj je predmet drugi po redu u kojem će Sud odlučivati o pravnim pitanjima koja se odnose na funkcioniranje platforme za lokalni prijevoz Uber ( 2 ). Okosnica prvog predmeta, u kojem sam svoje mišljenje iznio 11. svibnja 2017. ( 3 ), bilo je pitanje treba li uslugu kao što je ona koju pruža Uber smatrati uslugom informacijskog društva u smislu relevantnih odredbi prava Unije. To se pitanje postavlja i u ovom predmetu. On se, međutim, odnosi na drukčiji problem u pogledu toga treba li određene odredbe nacionalnog prava koje su primjenjive na usluge kao što su one koje nudi Uber dostaviti kao propise o uslugama u smislu odredbi prava Unije o tehničkom obavješćivanju. Međutim, kao što ću iznijeti u nastavku, to je pitanje djelomično neovisno o kvalifikaciji djelatnosti Ubera.
121.

Točno je da se zahtjevom zakonitosti koji sam kvalificirao kao „pojačan”, jer se odnosi na to da je povrijeđeno pravilo dio javnog poretka, opravdava to da sud utvrdi takvu zakonitost ex officio. Međutim, tim se zahtjevom ne opravdava, prema mojem mišljenju, da sud može prekoračiti granice svoje ovlasti, kako su in concreto utvrđene zahtjevom za sudsku zaštitu koji je tužitelj istaknuo i utvrdio u svojim tužbenim zahtjevima, dovodeći tako u pitanje konačnu narav koju su dijelovi odluke koji nisu bili pobijani stekli u pogledu tužitelja.
3.

To se pitanje naime postavlja s obzirom na to da su, u skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive 2004/38, „nositelji prava” koja se dodjeljuju tom direktivom, „sv[i] građan[i] Unije koji se useljavaju ili borave u državi članici različitoj od one čiji su državljani i […] članov[i] njihovih obitelji […] koji ih prate ili im se pridružuju” ( 3 ).
12.

Prema mišljenju Her Majesty’s Revenue and Customs (porezno tijelo Ujedinjene Kraljevine), ugovor „Agility” predstavlja isporuku robe u smislu odredbi o PDV‑u. To je tijelo potvrdilo to tumačenje u poreznom mišljenju od 16. prosinca 2008. Društvo MBFS je 23. prosinca 2008. pobijalo tu odluku pred prvostupanjskim sudom koji je 17. prosinca 2012. odbio tužbu. Međutim, ta je presuda ukinuta u drugom stupnju presudom od 2. svibnja 2014., što je porezno tijelo osporavalo pred sudom koji je uputio zahtjev.
29.

Malteška se vlada ne slaže s tim očitovanjima i tvrdi da djelatnost kliničkih dentalnih tehničara i njihova stručnost obuhvaća samo mehaničke aspekte liječenja određenih anomalija i bolesti zubi te usne šupljine. Klinički dentalni tehničari nisu kvalificirani za postavljanje dijagnoze za planiranje te vrste liječenja te također nisu osposobljeni za nadzor tijeka rehabilitacije usne šupljine, koji može nadzirati samo potpuno kvalificiran stomatolog, i to tim više što postoje velike razlike u osposobljavanju kojim se omogućuje pristup profesiji kliničkih dentalnih tehničara ( 35 ). Osiguravanje zubnog aparata ili proteze nije bezopasno jer bi, ako je navedeni aparat ili navedena proteza loše postavljena, mogle nastati s tim povezane bolesti, koje klinički dentalni tehničari možda ne bi primijetili, te privremena ili trajna oštećenja na tkivu. Primjerice, moglo bi doći do infekcije kao posljedica nepravilnog vađenja zuba ako korijen zuba ispod aparata ili proteze nije pravilno izvađen. Nadalje, moglo bi doći do komplikacija kod pacijenata liječenih kemoterapijom ili bifosfonatom. Loše postavljeno umjetno zubalo uz lošu dentalnu skrb povećalo bi rizik od raka usne šupljine. Aparat bi mogao uzrokovati ili pogoršati parodontne bolesti ako je loše izrađen te bi tako mogao prouzročiti nepovratnu štetu ako njegov položaj, kao i okolnosti u kojima je postavljen, ne nadzire stomatolog čije osposobljavanje, koje je šire i sveobuhvatnije od osposobljavanja kliničkih dentalnih tehničara, omogućuje donošenje sveobuhvatne ocjene stanja, a ne samo mehaničke kao što je to slučaj kod kliničkih dentalnih tehničara. Ne može se računati na to da bi sam pacijent primijetio probleme povezane s protezom ili zubnim aparatom, a klinički dentalni tehničar mogao bi pacijenta uputiti stomatologu u već uznapredovaloj fazi bolesti. Osim toga, malteška vlada dokumentirano upućuje na određen broj znanstvenih studija koje potvrđuju katkad teške posljedice lošeg postavljanja ili neprilagođenosti zubnog aparata koji je postavljen u nezdravom organskom okruženju. Ona odbija argument prema kojem bi slobodno obavljanje profesije kliničkog dentalnog tehničara, bez nadzora stomatologa, omogućilo pristup najsiromašnijih dentalnoj skrbi te ističe da je na Malti osobama s nedovoljnim prihodima omogućeno besplatno savjetovanje sa stomatologom. Naposljetku, malteška vlada ističe da na temelju načela opreznosti zaštita javnog zdravlja treba prevladati nad gospodarskim razlozima i da države članice u svrhu provedbe navedenog načela raspolažu širokom diskrecijskom ovlašću.
60.

Stranke, osim toga, razmatraju može li se pristojba na koju se odnosi spor prevaliti na potrošača. Točno je da se Sud u slučaju poreza na gorivne elemente oslonio na to da se porez ne može u cijelosti prevaliti ( 23 ). Međutim, najmanje jedan razlog koji je Sud za to naveo postoji i u ovom slučaju, s obzirom na to da se pristojba za vjetroagregate koja ne ovisi o proizvodnji električne energije ne može precizno prenijeti na cijenu proizvedene električne energije. Također, a fortiori je isključena mogućnost da se ona naplati krajnjem potrošaču u obliku transparentnog dodatka na cijenu. Naime, ne može se utvrditi koji je udio njemu isporučene električne energije proizveden u vjetroagregatima koji podliježu pristojbi. Stoga bilo kakva mogućnost gospodarskog prevaljivanja opterećenja pristojbom ne može dovesti do toga da se pristojba smatra neizravnim porezom u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 2008/118.
14.

Prvom uredbom o izmjeni provedbene uredbe područje primjene provedbene uredbe prošireno je na neke životinje akvakulture ( 8 ) te su u nju uvrštena posebna pravila o uzgoju tih životinja u okviru poglavlja 2.a glave II., naslovljenog „Uzgoj životinja akvakulture”. U članku 25.e tog poglavlja, naslovljenom „Podrijetlo i upravljanje životinjama iz konvencionalne akvakulture”, utvrđeni su iznimni uvjeti pod kojima je životinje iz konvencionalne akvakulture moguće uključiti u postupak uzgoja. Osobito je članak 25.e stavak 3. omogućavao mogućnost uporabe opadajućeg postotka mlađi iz konvencionalne akvakulture: 80 % do kraja 2011., 50 % do kraja 2013. i 0 % do kraja 2015. (u daljnjem tekstu ću to nazivati pravilom o smanjenju uporabe mlađi iz konvencionalne akvakulture). U članku 25.e stavku 4. pobliže su navedeni restriktivni uvjeti pod kojima je dopušteno sakupljati divlju mlađ iz akvakulture. U izvornoj verziji članka 25.e bilo je predviđeno: „1. U svrhu uzgoja ili radi poboljšanja genskog fonda i kada nisu dostupne životinje iz ekološke akvakulture, u objekt se mogu donijeti divlje ulovljene životinje ili životinje iz konvencionalne akvakulture. Takve se životinje drže u okviru ekološkog upravljanja barem tri mjeseca prije nego ih se može iskoristiti za uzgoj. 2. U svrhu uzgoja i kada ekološke juvenilne životinje iz akvakulture nisu dostupne, u objekt se mogu dovesti konvencionalne juvenilne životinje iz akvakulture. Barem posljednje dvije trećine trajanja proizvodnog ciklusa trebaju se odvijati pod ekološkim upravljanjem. 3. Maksimalni postotak konvencionalnih juvenilnih životinja akvakulture koje su unesene u uzgajalište je: 80 % do 31. prosinca 2011., 50 % do 31. prosinca 2013. i 0 % do 31. prosinca 2015. 4. U svrhu uzgoja sakupljanje divljih juvenilnih životinja akvakulture ograničeno je na sljedeće specifične slučajeve: (a) prirodan ulazak larvi riba ili rakova te mlađi prilikom punjenja ribnjaka, kaveznih sustava i zatvorenih sustava vodom; (b) larve europske jegulje, pod uvjetom da je uspostavljen odobreni plan za upravljanje jeguljama jer lokacija i umjetna reprodukcija jegulja ostaju neriješeni.”
7.

Društvo B Plus Giocolegale Ltd, sada društvo Global Starnet Ltd (u daljnjem tekstu: Global Starnet), nositelj je koncesije koju mu je AAMS dodijelio za izvedbu i vođenje internetske mreže za zakonite igre na sreću. Ono je sudjelovalo u programu, uspostavljenom putem Zakonske uredbe br. 39/2009, koji je koncesionarima omogućavao provedbu testiranja i kasnije pokretanje određenih sustava igara na sreću. Sudjelovanje u tom probnom programu davalo je koncesionarima pravo da im se koncesije produlje.
18.

Svojim dvama prethodnim pitanjima, koja treba zajedno ispitati, sud koji je uputio zahtjev u konačnici pita pod kojim uvjetima države članice mogu iskoristiti mogućnost predviđenu člankom 11. dijelom C stavkom 1. drugom rečenicom Šeste direktive (sada članak 90. stavak 2. Direktive o PDV‑u) da odstupe od članka 11. dijela C stavka 1. prve rečenice Šeste direktive (sada članak 90. stavak 1. Direktive o PDV‑u) ( 6 ). Konkretno, želi saznati omogućuje li pravo Unije talijanskom zakonodavcu da ispravak oporezivog iznosa podvrgne dokazu da je prije toga neuspješno proveden stečajni postupak, čak i ako on u određenim okolnostima može trajati dulje od jednog desetljeća.
24.

Stoga je osoba H. bila imenovana ne samo dok je bila trudna, nego i već odsutna. Njezin je zahtjev za roditeljski dopust i uzastopna produljenja njezin poslodavac prihvatio u normativnom okviru kojim je maksimalno trajanje roditeljskog dopusta određeno na tri godine. Ta uzastopna produljenja ne mogu ni u kojem slučaju poslužiti kao izgovor kako bi se osobi H. prigovaralo zbog trajanja njezine odsutnosti, i to iz tri razloga. Kao prvo, jer, iako je konačno iskoristila gotovo maksimalno trajanje roditeljskog dopusta, koji je utvrđen nacionalnim zakonodavstvom (od 30. svibnja 2012. do 20. veljače 2015.), u svakom je slučaju njezin poslodavac smatrao da od 19. rujna 2013. nije izvršila svoju dužnost (odnosno nakon malo više od 15 mjeseci roditeljskog dopusta). Kao drugo, pri određivanju maksimalnog trajanja roditeljskog dopusta države članice raspolažu širokom marginom prosudbe, u skladu s minimalnim trajanjem koje je predviđeno revidiranim Okvirnim sporazumom, i treba pretpostaviti da u tu svrhu odvaguju interese radnika i interese poslodavaca. Stoga je pravno i intelektualno nezadovoljavajuće razmišljati da ono što je radnicima dano jednom rukom, odnosno pravo na roditeljski dopust na određeno razdoblje, drugom rukom im se oduzima, tako da im se prigovara da je poslodavcu njihova odsutnost neizdrživa i/ili da ih se tjera da se vrate na posao. Kao treće, mogu shvatiti da ta odsutnost, za koju je moguće stvarno predvidjeti samo maksimalno trajanje, može predstavljati poteškoće za poslodavca. Međutim, samim je Okvirnim sporazumom predviđeno da se radnika može obavijestiti o takvim poteškoćama. Naime, ako dobro razumijevanje odnosa između radnika i poslodavaca samo po sebi nije dovoljno uvjerljivo, podsjećam na to da se klauzulom 6. točkom 2. revidiranog Okvirnog sporazuma predviđa da se „radnici i poslodavci […] potiču da tijekom trajanja roditeljskog dopusta održavaju vezu kako bi se olakšao povratak na posao nakon roditeljskog dopusta”. Međutim, iz spisa ne proizlazi da je poslodavac osobe H. nju obavijestio, na primjer, o ikakvoj poteškoći da se do njezina povratka sačuva radno mjesto na koje je trebala biti imenovana kao javna službenica na probnom radu. Osim toga, priopćio joj je tek 4. rujna 2014. da je njezino probno razdoblje isteklo 19. rujna 2013., iako je već bio poduzeo korake da je zamijeni tek nekoliko mjeseci nakon početka njezina roditeljskog dopusta. Tako je savezna zemlja Berlin uskratila tužiteljici u glavnom postupku priliku da organizira svoj raniji povratak na posao time što je nije obavijestila o posljedicama njezine odsutnosti i time što je odmah objavila postupak odabira kako bi je zamijenila. Stoga je ona povrijedila gore navedeno načelo dobre suradnje između poslodavca i njegova zaposlenika na roditeljskom dopustu.
32.

U tom se pogledu ne čini svrsishodnim Komisijino upućivanje na rječicu „auch” („također”) u drugoj rečenici uvodne izjave 20. Uredbe EZ‑a o koncentracijama. Naime, s jedne strane, ta se formulacija zapravo nalazi samo u nekim jezičnim verzijama Uredbe, kao na primjer u njemačkoj, dok je u brojnim drugim jezičnim verzijama, osobito u engleskoj i francuskoj, uopće nema. S druge strane, Komisijin argument ni sadržajno nije posebno uvjerljiv. Točno je da se na prvi pogled tom formulacijom prema kojoj „[također] sve zajedničke pothvate, koji trajno obavljaju sve funkcije samostalnoga gospodarskog subjekta” ( 15 ), treba uključiti u doseg Uredbe EZ‑a o koncentracijama, ne bi isključilo da europska kontrola koncentracija uz to obuhvaća još i druge vrste zajedničkih pothvata, odnosno one koji nisu samostalni. Međutim, iz pažljivijeg promatranja proizlazi da bi primjena ex ante kontrole na transakcije koje dovode do promjena u strukturi tržišta bila protivna općem cilju Uredbe EZ‑a o koncentracijama.
44.

Već se tekstom članka 4. stavka 2. Direktive o matičnim društvima i društvima kćerima upućuje na to da se može uskratiti samo pozivanje na one troškove koji su povezani s udjelom i koji su s njima u uzročnoj vezi („troškovi koji se odnose na udio”) kao na troškove kojima se umanjuje dobit ( 11 ). U to se osobito ubrajaju kamate za tuđi kapital pozajmljen radi stjecanja odgovarajućeg udjela. Time se a contrario države članice sprečava da predvide da se ne odbijaju troškovi kod kojih nema takve povezanosti.
49.

Prvi element je to da se na ugovore o zajmu u stranoj valuti o kojima je riječ u glavnom predmetu primjenjuje kamatna stopa niža od one u ugovorima u nacionalnoj valuti, upravo u zamjenu za „tečajni rizik” do kojeg može doći u slučaju pada vrijednosti nacionalne valute ( 16 ).
1.

Europska komisija svojom žalbom od Suda zahtijeva da ukine presudu Općeg suda u predmetu T‑103/14 ( 2 ). Opći sud tom presudom poništio je Odluku Komisije 2014/342/EU od 16. listopada 2013. o državnoj potpori SA.18211 (C 25/2005) (ex NN 21/05) koju je Slovačka Republika dodijelila društvu Frucona Košice a.s. ( 3 )