ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje: mora li se putnik – kao što se to u načelu zahtijeva člankom 3. stavkom 2. odnosno člankom 2. točkom (j) Uredbe br. 261/2004 – i u takvom slučaju prijaviti za let ili predočiti za ukrcaj u navedeno vrijeme odnosno ne kasnije od 45 minuta prije objavljenog vremena polaska prvotno rezerviranog leta kako bi bila primjenjiva Uredba br. 261/2004 i bilo utemeljeno pravo na odštetu zbog uskraćenog ukrcaja, iako on zbog iskorištavanja novog, ranijeg zamjenskog leta faktički više nije bio moguć?
2.

a) Moraju li (maloljetni) građani Unije istaknuti ili dokazati interes za ostvarivanje prava koja imaju na temelju građanstva Unije? b) Može li u tom pogledu biti relevantno da se maloljetni građani Unije u pravilu ne mogu samostalno pozivati na svoja prava i da sâmi ne mogu odlučivati o mjestu svojeg boravišta, nego u tom pogledu ovise o svojim roditeljima, što može imati za posljedicu to da se u ime maloljetnog građanina Unije ostvaruju njegova prava kao građanina Unije iako to može biti nespojivo s njegovim drugim interesima u smislu, primjerice, presude Chavez-Vilchez (1)? c) Radi li se pritom o apsolutnim pravima u smislu da se ne smiju stvarati prepreke u tom pogledu ili da čak postoji pozitivna obveza države članice čiji je (maloljetni) građanin Unije državljanin da omogući ostvarivanje tih prava?
C 433/31

Zahtjev za prethodnu odluku koji je 28. rujna 2020. uputio Amtsgericht Hamburg (Njemačka) – BC/Deutsche Lufthansa AG

(Predmet C-467/20)

(2020/C 433/38)

Jezik postupka: njemački

Sud koji je uputio zahtjev

Amtsgericht Hamburg

Stranke glavnog postupka

Tužitelj: BC

Tuženik: Deutsche Lufthansa AG

Prethodno pitanje

Treba li članak 5. stavak 1. točku (c) i članak 7. stavak 1. Uredbe br. 261/2004 (1) u vezi s njezinim člankom 3. stavkom 5. tumačiti na način da u slučaju izravno povezanog leta koji se sastoji od dvaju letova koji je realiziran na temelju jedinstvene rezervacije te kojemu je polazišna točka zračna luka smještena izvan državnog područja države članice (u trećoj zemlji), a odredišna točka zračna luka smještena na državnom području države članice, uz zaustavljanje u zračnoj luci druge zemlje izvan Unije, putnik koji je pretrpio kašnjenje na svoje konačno odredište u trajanju od tri ili više sati do kojeg je došlo na prvom letu, koji je na temelju ugovora o letovima sa skupnom oznakom izveo prijevoznik sa sjedištem u trećoj zemlji, može podnijeti zahtjev za odštetu na temelju te uredbe protiv zračnog prijevoznika Zajednice kod kojeg je izvršena jedinstvena rezervacija leta i koji je je izveo samo drugi let?

(1) Uredba (EZ) br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta u polasku te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91 (SL 2004., L 46, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 26., str. 21. i ispravak SL 2019., L 119, str. 202.)
2.

Mogu li se članak 2. stavak 3. i članak 31. Direktive 78/660/EEZ (Četvrta direktiva) (1), s obzirom na pravo na pošteno suđenje priznato člankom 47. Povelje i opća načela pravne sigurnosti, proporcionalnosti i zaštite legitimnih očekivanja, koja su utvrđena kao opća načela prava Unije, tumačiti na način da ako, u slučaju gospodarske djelatnosti koja se odnosi na nekoliko financijskih godina, porezno tijelo računovodstvena načela koja je odabrao porezni obveznik zamijeni drugim računovodstvenim načelima i posljedično promijeni računovodstveni zapis koji utječe i na porezne prijave za godinu prije ili nakon predmetne godine, to tijelo mora proširiti svoj nadzor i na financijske godine na koje se odnosi gospodarska djelatnost i na koje stoga utječu njegovi zaključci koji se odnose na razdoblje koje je predmet nadzora? Treba li porezno tijelo prilikom nadzora nakon porezne prijave poreznog obveznika uzeti u obzir, u okviru financijske godine koja je predmet ispitivanja, stavke koje su izmijenjene na temelju dopunske prijave koja se odnosi na prethodnu godinu i koja je dovela do toga da je porezni obveznik preplatio porez jer ga je platio prije datuma dospijeća, ili je postupanje na temelju kojeg porezno tijelo utvrđuje da postoji porezni dug na teret poreznog obveznika, iako je on iznos preplatio, u skladu s istaknutim načelima i zabranom zlouporabe prava iz članka 54. Povelje?
C 423/19

Zahtjev za prethodnu odluku koji je 6. kolovoza 2020. uputio Wojewódzki Sąd Administracyjny w Szczecinie (Polska) – A.M./Dyrektor Z. Oddziału Regionalnego Agencji Restrukturyzacji i Modernizacji Rolnictwa

(Predmet C-373/20)

(2020/C 423/26)

Jezik postupka: poljski

Sud koji je uputio zahtjev

Wojewódzki Sąd Administracyjny w Szczecinie

Stranke glavnog postupka

Tužitelj: A.M.

Tuženik: Dyrektor Z. Oddziału Regionalnego Agencji Restrukturyzacji i Modernizacji Rolnictwa

Prethodno pitanje

Je li pravilno da nacionalna tijela tumače definiciju „trajnih pašnjaka” iz članka 2. točke (c) Uredbe Komisije (EZ) br. 1120/2009 od 29. listopada 2009. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu programa jedinstvenih plaćanja predviđenog u glavi III. Uredbe Vijeća (EZ) br. 73/2009 o utvrđivanju zajedničkih pravila za programe izravne potpore za poljoprivrednike u okviru zajedničke poljoprivredne politike i utvrđivanju određenih programa potpore za poljoprivrednike (1) na način da prirodno poplavljivanje i potapanje livada i pašnjaka koji se nalaze u posebno zaštićenom području prirode (područje Natura 2000; Iński Park Krajobrazowy (Pejzažni park Ińsko, Poljska)) dovodi do toga da se ta zemljišta uključuju u takozvanu „izmjenu nasada” i do prekida petogodišnjeg (ili duljeg) razdoblja neuključivanja u „izmjenu nasada” što u konačnici predstavlja i osnovu za uskraćivanje ili ograničavanje agrookolišnog plaćanja poljoprivredniku, kao i daljnjih financijskih posljedica povezanih s prekidom petogodišnjeg razdoblja provedbe agrookolišnog programa?

(1) SL 2009 L 316, str.1.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 20., str. 167.
2.

Obvezne informacije u skladu s člankom 10. stavkom 2. Direktive 2008/48/EZ (a) Treba li članak 10. stavak 2. točku (a) Direktive 2008/48/EZ tumačiti na način da uz vrstu kredita po potrebi treba navesti je li riječ o povezanom ugovoru o kreditu? Ako je odgovor niječan: (b) Treba li članak 10. stavak 2. točku (l) Direktive 2008/48/EZ tumačiti na način da se prilikom sklapanja ugovora o kreditu važeća kamatna stopa koja se primjenjuje u slučaju zakašnjelih uplata mora priopćiti kao apsolutna vrijednost, a barem se kao apsolutna vrijednost mora navesti važeća referentna kamatna stopa (u ovom slučaju osnovna kamatna stopa u skladu s člankom 247. Bürgerliches Gesetzbucha (Građanski zakonik, u daljnjem tekstu: BGB)) na temelju koje se važeća kamatna stopa koja se primjenjuje u slučaju zakašnjelih uplata izvodi primjenom dodatka na osnovnu kamatu (u ovom slučaju od pet postotnih bodova u skladu s člankom 288. stavkom 1. drugom rečenicom BGB-a)? Ako je odgovor niječan: (c) Treba li članak 10. stavak 2. točku (t) Direktive 2008/48/EZ tumačiti na način da u tekstu ugovora o kreditu treba navesti bitne formalne uvjete za pristup izvansudskoj pritužbi i mehanizmu obeštećenja? Ako je odgovor na neko od navedenih pitanja 2. (a) do (c) potvrdan: (d) Treba li članak 14. stavak 1. drugu rečenicu točku (b) Direktive 2008/48/EZ tumačiti na način da rok za povlačenje iz ugovora počinje teći tek kada se informacije u skladu s člankom 10. stavkom 2. Direktive 2008/48/EZ navedu potpuno i sadržajno točno, a da pritom nije relevantno može li nedostatak ili netočnost neke informacije utjecati na potrošačevu mogućnost da odredi opseg svoje obveze? Ako je odgovor na navedena pitanja 1. (a) i/ili na neko od pitanja 2. (a) do (c) potvrdan:
1.

Je li riječ o „uskraćenom ukrcaju” u smislu članka 4. i članka 2. točke (j) Uredbe (EZ) br. 261/2004 (1) i ako se putnicima ukrcaj na dotični let ne uskrati tek na ukrcajnim vratima (izlaz za ukrcaj), nego već prethodno na šalteru za prijavu za let i oni zbog toga uopće ni ne mogu stići do ukrcajnih vrata (izlaza za ukrcaj)?
1.

Protivi li se članku 4. stavku 3., članku 19. stavku 1. UEU-a i članku 2. stavcima 1. i 2. te članku 267. UFEU-a, također s obzirom na članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, praksa tumačenja kao što je ona koja se odnosi na članak 111. osmi stavak Ustava, članak 360. prvi stavak točku 1. i članak 362. prvi stavak Zakonika o građanskom postupku te članak 110. Zakonika o upravnom postupku, u dijelu u kojem se tim odredbama dopušta podnošenje žalbe u kasacijskom postupku protiv presuda Državnog vijeća zbog „razloga koji se odnose na sukob nadležnosti”, kao što to proizlazi iz presude Ustavnog suda br. 6 iz 2018. i naknadne nacionalne sudske prakse kojom se, izmjenom prethodne prakse, s gledišta takozvanog „nedostatka sudske nadležnosti” smatralo da se žalba u kasacijskom postupku ne može koristiti za pobijanje presuda Državnog vijeća kojima se primjenjuje praksa tumačenja usvojena na nacionalnoj razini i koja nije u skladu s presudama Suda, u područjima koja se uređuju pravom Europske unije (u ovom slučaju, u području sklapanja ugovora o javnoj nabavi) u kojima su se države članice odrekle izvršavanja suverenih ovlasti na način koji nije u skladu s tim pravom i koji dovodi do ustaljivanja povreda prava Zajednice koje bi se mogle ispraviti korištenjem navedenog pravnog sredstva, i do narušavanja jedinstvene primjene prava Unije i djelotvornosti sudske zaštite subjektivnih pravnih situacija koje su relevantne na razini Zajednice, što je u suprotnosti sa zahtjevom da svaki sud mora potpuno i brižljivo primijeniti to pravo na način koji je obvezno u skladu s pravilnim tumačenjem koje je dao Sud Europske unije, pri čemu se u obzir uzimaju ograničenja „postupovne autonomije” država članica prilikom usklađivanja postupovnih instituta?
C 423/29

Zahtjev za prethodnu odluku koji je 23. rujna 2020. uputio Consiglio di Stato (Italija) – PJ/Agenzia delle dogane e dei monopoli – Ufficio dei monopoli per la Toscana, Ministero dell'Economia e delle Finanze

(Predmet C-452/20)

(2020/C 423/43)

Jezik postupka: talijanski

Sud koji je uputio zahtjev

Consiglio di Stato

Stranke glavnog postupka

Tužitelj: PJ

Tuženik: Agenzia delle dogane e dei monopoli – Ufficio dei monopoli per la Toscana, Ministero dell'Economia e delle Finanze

Prethodno pitanje

Krše li se člankom 25. stavkom 2. r. d. 24 dicembre 1934, n. 2316 (Kraljevska uredba br. 2316 od 24. prosinca 1934.), kako je zamijenjen člankom 24. stavkom 3. d.lgs. n. 6 del 2016 (Zakonodavna uredba br. 6 iz 2016.) (prenošenje Direktive 2014/40/EU (1) Europskog parlamenta i Vijeća od 3. travnja 2014. o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica o proizvodnji, predstavljanju i prodaji duhanskih i srodnih proizvoda i o stavljanju izvan snage Direktive 2001/37/EZ), u dijelu kojim se utvrđuje da „svakome tko osobama mlađima od osamnaest godina prodaje ili daje duhanske proizvode, elektroničke cigarete ili spremnike za ponovno punjenje nikotinom ili duhanske proizvode nove generacije izreći će se financijska administrativna sankcija u iznosu od 500 do 3 000 eura i privremeno oduzimanje odobrenja za obavljanje djelatnosti u trajanju od 15 dana”, načela Zajednice o proporcionalnosti i predostrožnosti, koja proizlaze iz članka 5. UEU-a, članka 23. stavka 3. Direktive 2014/40 te uvodnih izjava 21. i 60. iste direktive, s obzirom na to da se daje prednost načelu predostrožnosti ne ublažavajući ga načelom proporcionalnosti, čime se neproporcionalno žrtvuju interesi gospodarskih subjekata radi zaštite prava na zdravlje na način da se ne jamči pravedna ravnoteža između različitih temeljnih prava, i to sankcijom kojom se, protivno uvodnoj izjavi 8. Direktive, ne ostvaruje učinkovito cilj smanjenja broja pušača među mladim osobama?

(1) SL 2014., L 127, str. 1. i ispravci SL 2015., L 150, str. 24. te SL 2017., L 123, str. 135.
3.

Je li riječ o „opravdanom razlogu” za uskraćivanje ukrcaja u smislu članka 2. točke (j) zadnjeg dijela rečenice Uredbe br. 261/2004 ako tour operator, bez dogovora sa zračnim prijevoznikom i bez „pokrića rezervacije” za putnika, na obvezujući način potvrdi određeni let za koji je utvrđen individualizirani datum, broj leta i vrijeme leta, a tour operator zatim nekoliko dana prije zakazanog vremena polaska, opet bez dogovora sa zračnim prijevoznikom, putniku rezervira drugi let, a da zračni prijevoznik na to nije mogao utjecati?
1.

Treba li članak 4. stavak 1. točku (c) Direktive Vijeća 2003/86/EZ (1) od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji tumačiti na način da je dijete sponzora, kojem je priznat status izbjeglice, maloljetno u smislu te odredbe i ako je u trenutku sponzorova podnošenja zahtjeva za azil to dijete bilo maloljetno, ali je već prije nego što mu je priznat status izbjeglice i prije podnošenja zahtjeva za spajanje obitelji to dijete postalo punoljetno?
1.

Je li, radi očuvanja zaštite potrošača i korisnika i poštovanja sudske prakse koja je razvija, u skladu s pravom Unije, Direktivom Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (1), a osobito njezinim člankom 6. stavkom 1. i člankom 7. stavkom 1., to što Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska) u svojim presudama 44 do 49 od 23. siječnja 2019. kao nedvosmislen kriterij određuje da je u potrošačkim ugovorima o hipotekarnom kreditu nepoštena ona odredba o kojoj se nije pregovaralo i kojom se određuje da sve troškove ugovaranja hipotekarnog kredita treba snositi korisnik kredita te kojom se različiti iznosi uključeni u navedenu nepoštenu odredbu koja je proglašena ništavom raspodjeljuju između banke kao pružatelja usluge i potrošača kao korisnika kredita, kako bi se ograničio povrat neopravdano plaćenih iznosa primjenom nacionalnog zakonodavstva? Je li, radi očuvanja zaštite potrošača i korisnika i poštovanja sudske prakse koja je razvija, u skladu s pravom Unije, Direktivom Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, a osobito njezinim člankom 6. stavkom 1. i člankom 7. stavkom 1., to što Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska) logički tumači odredbu koja je ništava zbog svoje nepoštenosti ako njezino ukidanje i učinci ne utječu na daljnje postojanje ugovora o kreditu osiguranog hipotekom?
C 313/9

Zahtjev za prethodnu odluku koji je 7. travnja 2020. uputio Appeals Service Northern Ireland (Ujedinjena Kraljevina) – VI protiv Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

(Predmet C-247/20)

(2020/C 313/11)

Jezik postupka: engleski

Sud koji je uputio zahtjev

Appeals Service Northern Ireland

Stranke glavnog postupka

Tužitelj: VI

Tuženik: Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

Prethodna pitanja

1. Mora li dijete koje ima stalno boravište u zemlji EGP-a imati sveobuhvatno zdravstveno osiguranje da bi zadržalo pravo boravka, kao što bi ga imalo da je samodostatna osoba u smislu članka 4. stavka 1. Uredbe iz 2016.?

2. Je li odredba, iz članka 4. stavka 3. točke (b) Immigration (European Economic Area) Regulations 2016 (Uredba iz 2016. o useljavanju (Europski gospodarski prostor)), prema kojoj student ili samodostatna osoba uvjet posjedovanja sveobuhvatnog zdravstvenog osiguranja u Ujedinjenoj Kraljevini ispunjava, u vezi s člankom 16. stavkom 2. točkom b. podtočkom ii. te uredbe, samo ako to osiguranje pokriva i tu osobu i sve relevantne članove njezine obitelji, nezakonita prema pravu Unije s obzirom na članak 7. stavak 1. Direktive 2004/38 (1) i utvrđenje Suda Europske unije u točki 70. presude Teixiera, C-480/08?

3. U vidu utvrđenja u točki 53. presude Ahmad protiv Secretary of State for the Home Department (2014) EWCA Civ 988, smatra li se važeći recipročni režim Zajedničkog putnog prostora o obuhvatu zdravstvenog osiguranja koji je na snazi između Ujedinjene Kraljevine i Republike Irske „recipročnim režimom” te čini li stoga sveobuhvatno zdravstveno osiguranje za potrebe članka 4. stavka 1. Uredbe iz 2016.?

(1) Direktiva 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravište na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljanju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL 2004., L 158, str. 77.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42. i ispravak SL 2016., L 87, str. 36.)
1.

Treba li članak 55. stavak 3. GDPR-a (1) tumačiti na način da se izričaj „postupke obrade sudova kada obavljaju svoju sudbenu funkciju” može razumjeti kao omogućavanje uvida u dokumentaciju o predmetima koja sadržava osobne podatke od strane pravosudnih tijela, pri čemu se taj uvid omogućava tako da se novinaru stavljaju na raspolaganje preslike te dokumentacije o predmetima, kako je to navedeno u zahtjevu za prethodnu odluku? 1.a Je li za odgovor na to pitanje relevantno utječe li nadzor nacionalnog nadzornog tijela nad obradom takve vrste na neovisnost u donošenju sudskih odluka u pogledu pojedinačnih predmeta? 1.b Je li za odgovor na to pitanje relevantno da se vrsta i cilj obrade, prema navodima pravosudnog tijela, sastoji u tome da se novinar informira i da mu se time omogući bolje izvještavanje o javnoj raspravi u sudskom postupku, što treba pridonijeti ostvarenju načela otvorenosti i transparentnosti sudskih postupaka? 1.c Je li za odgovor na to pitanje relevantno zasniva li se obrada na izričitoj nacionalnoj pravnoj osnovi?
3.

Treba li izraze: (a) „pravo slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica” iz članka 21. UFEU-a; (b) „unutarnje tržište” koje „obuhvaća područje bez unutarnjih granica na kojem se slobodno kretanje robe, osoba, usluga i kapitala osigurava u skladu s odredbama Ugovorâ” iz članka 26. UFEU-a; (c) „Sloboda kretanja radnika osigurava se unutar Unije” iz članka 45. UFEU-a; (d) „ograničivanje slobode poslovnog nastana državljana jedne države članice na državnom području druge države članice zabranjuje se” iz članaka 49. do 55. UFEU-a; (e) „zabranjuju se ograničenja slobode pružanja usluga unutar Unije u odnosu na državljane država članica s poslovnim nastanom u državi članici koja nije država osobe kojoj su usluge namijenjene” iz članaka 56. do 62. UFEU-a tumačiti na način da se također zabranjuju nacionalne odredbe koje mogu makar i na neizravan, prikriven i/ili materijalan način građanima Unije ograničiti ili otežati ostvarivanje prava na slobodno kretanje i boravak na državnom području država članica, prava na slobodu kretanja radnika unutar Unije, slobodu poslovnog nastana i slobodu pružanja usluga ili na bilo koji način utjecati na navedena prava?
1.

Treba li članak 2. točku (b) Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (1), članak 3. stavke 1. i 2., članak 4. Direktive 93/13 te njezine uvodne izjave: — budući da potrošači moraju biti jednako zaštićeni prema usmeno sklopljenim ugovorima kao i prema pisanima, bez obzira na to jesu li u potonjima ugovorne odredbe sadržane u jednom ili u više dokumenata; — budući da se ta procjena nepoštenosti odredaba koja se provodi u skladu s odabranim općim kriterijima, posebno u prodaji ili pružanju javnih usluga gdje se usluge pružaju kolektivno čime se u obzir uzima čimbenik solidarnosti među korisnicima, mora upotpuniti tako da se najprije općenito ocijene različiti uključeni interesi; budući da to predstavlja uvjet o dobroj vjeri; budući da prilikom donošenja procjene o dobroj vjeri posebnu pozornost treba posvetiti jačini polazišta pregovaračkih strana, zatim je li potrošač bio naveden da prihvati odredbu i je li roba ili usluga prodana ili pružena na temelju posebne narudžbe potrošača; budući da prodavatelj robe ili pružatelj usluga možda ispunjava uvjet o dobroj vjeri ako postupa pošteno i pravedno u odnosu na drugu stranu o čijim zakonitim interesima mora voditi računa; — budući da bi se ugovori trebali sastavljati jasnim, razumljivim jezikom, a potrošač bi zapravo trebao dobiti mogućnost da pregleda sve odredbe te bi, u slučaju kakvih dvojbi, trebalo prevagnuti tumačenje koje je za potrošača najpovoljnije; s obzirom na točke 16. i 21. presude Suda od 3. rujna 2015. Horațiu Ovidiu Costea/SC Volksbank România SA (C-110/14, ECLI:EU:C:2015:538) i točke 20. i 26. do 33. mišljenja nezavisnog odvjetnika Pedra Cruza Villalóna od 23. travnja 2015. (ECLI:EU:C:2015:271), tumačiti na način da svi potrošači imaju pravo na zaštitu potrošača propisanu Direktivom 93/13? Ili pak, kako je to navedeno u točki 74. presude Suda od 30. travnja 2014. u predmetu Árpád Kásler, Hajnalka Káslerné Rábai/OTP Jelzálogbank Zrt, (ECLI:EU:C:2014:282), pravo na zaštitu potrošača ima samo prosječni potrošač koji je uredno obaviješten i postupa s dužnom pažnjom i razboritošću? Drugim riječima, može li nacionalni sud utvrditi nepoštenost odredbi ugovora koji je sklopio svaki potrošač ili pak može utvrditi samo nepoštenost odredbi ugovora koji je sklopio potrošač koji se može smatrati prosječnim potrošačem koji je uredno obaviješten i postupa s dužnom pažnjom i razboritošću?
vi.

za stečajnog upravitelja i stečajnog suca vrijede isti zahtjevi objektivnosti i neovisnosti kao za stečajnog upravitelja i stečajnog suca u stečajnom postupku kojem nije prethodio prepack te su oni bez obzira na opseg sudjelovanja prije proglašenja stečaja na temelju svojih pravnih ovlasti obvezni provjeriti je li prijenos (dijela) poduzeća, koji je pripremljen prije proglašenja stečaja, u interesu svih vjerovnika i, ako utvrde da nije, odlučiti da do prijenosa neće doći, pri čemu su i dalje ovlašteni iz drugih razloga, npr. jer je to protivno drugim društvenim interesima poput važnosti koju ima zapošljavanje, odlučiti da neće doći do prijenosa (dijela) poduzeća pripremljenog prije proglašenja stečaja?
2.

U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje: Je li „stvarni zračni prijevoznik” u smislu članka 5. stavka 1. točke (c) i članka 7. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 261/2004 zračni prijevoznik koji stvarno izvodi zakašnjeli let na prvom dijelu dionice puta ili je „stvarni zračni prijevoznik” u smislu članka 5. stavka 1. točke (c), članka 7. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 261/2004 onaj zračni prijevoznik koji na drugom dijelu dionice puta izvodi let na vrijeme, a preko kojeg su rezervirana oba leta?
C 279/34

Zahtjev za prethodnu odluku koji je 9. lipnja 2020. uputio Högsta förvaltningsdomstolen (Švedska) – Skatteverket protiv Skellefteå Industrihus Aktiebolag

(Predmet C-248/20)

(2020/C 279/45)

Jezik postupka: švedski

Sud koji je uputio zahtjev

Högsta förvaltningsdomstolen

Stranke glavnog postupka

Tužitelj: Skatteverket

Tuženik: Skellefteå Industrihus Aktiebolag

Prethodno pitanje

Je li u skladu s Direktivom o PDV-u (1), osobito njezinim člancima 137., 168., 184. do 187., 189. i 192., to što vlasnik nekretnine koji se odlučio za oporezivanje građenja zgrade i koji je odbio pretporez na stjecanja koja se odnose na građevinski projekt, mora bez odgađanja platiti cijeli iznos pretporeza, zajedno s kamatama, zbog toga što obveza oporezivanja prestaje obustavom građevinskog projekta prije nego što je zgrada dovršena i stoga ne dolazi do iznajmljivanja?

(1) Direktiva Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.)
2.

Treba li članak 5. stavak 1. Uredbe (EU) br. 1215/2012 od 12. prosinca 2012. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima u vezi s načelom prema kojem nacionalni sud mora jamčiti postupovna prava kako bi se učinkovito zaštitila prava koja proizlaze iz prava Unije tumačiti na način da on obvezuje nacionalni sud koji je nakon izdavanja platnog naloga protiv određenog dužnika utvrdio da taj dužnik vjerojatno nema uobičajeno boravište u državi članici u kojoj se vodi postupak, pod uvjetom da to prema nacionalnom pravu predstavlja zapreku za izdavanje platnog naloga, da ukine izdani platni nalog po službenoj dužnosti iako ne postoji zakonska odredba kojom se to izričito propisuje?