ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Članak 107. stavak 1. UFEU a treba tumačiti na način da porezna pogodnost poput one u glavnom postupku, koja se sastoji od oslobođenja od poreza na promet nekretnina prijenosa vlasništva nekretnine do kojeg je došlo zbog postupka preoblikovanja koji uključuje isključivo društva iste grupe vezana udjelom sudjelovanja od barem 95 % u minimalnom i neprekinutom razdoblju od pet godina koje prethodi navedenom postupku i pet godina nakon njega, ne ispunjava uvjet selektivnosti dotične pogodnosti postavljen u toj odredbi.

U kontekstu poreznih mjera kvalificiranje nacionalne porezne mjere kao „selektivne” podrazumijeva, kao prvo, utvrđivanje redovnog ili „uobičajenog” poreznog sustava koji je na snazi u predmetnoj državi članici i, kao drugo, dokazivanje da odnosna porezna mjera odstupa od tog redovnog sustava u mjeri u kojoj se njome uvodi razlikovanje između subjekata koji se, s obzirom na cilj tog zajedničkog sustava, nalaze u činjenično i pravno usporedivim situacijama (vidjeti u tom smislu presudu od 21. prosinca 2016., Komisija/World Duty Free Group i dr., C-20/15 P i C-21/15 P, EU:C:2016:981, t. 57.).

Ipak, treba podsjetiti da, kao drugo, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda pojam „državna potpora” ne obuhvaća mjere koje uvode razlikovanje između poduzetnika koji se, s obzirom na cilj predmetnog pravnog sustava, nalaze u činjenično i pravno usporedivoj situaciji i koje su stoga a priori selektivne, kada država članica uspije dokazati da je to razlikovanje opravdano jer proizlazi iz prirode ili strukture sustava kojeg su te mjere dio (presuda od 21. prosinca 2016., Komisija/World Duty Free Group SA i dr., C-20/15 P i C-21/15 P, EU:C:2016:981, t. 58. i navedena sudska praksa).

U svojoj sudskoj praksi Sud je utvrdio da ciljevi svojstveni predmetnom općem poreznom sustavu mogu opravdati a priori selektivni porezni sustav (vidjeti u tom smislu presude od 29. travnja 2004., GIL Insurance i dr., C-308/01, EU:C:2004:252, t. 74. do 76. i od 8. rujna 2011., Paint Graphos i dr., C-78/08 do C-80/08, EU:C:2011:550, t. 64. do 76.).

U ovom slučaju, cilj povezan s funkcioniranjem svojstvenim općem poreznom sustavu koji je predmet glavnog postupka, kojim se želi izbjeći dvostruko i stoga pretjerano oporezivanje, može opravdati da porezno oslobođenje predviđeno člankom 6.a GrEStG a bude predviđeno samo za postupke preoblikovanja provedene između društava vezanih udjelom sudjelovanja od barem 95 % tijekom minimalnog i neprekinutog razdoblja od pet godina koje prethodi navedenom postupku i pet godina nakon njega.

(t. 36., 44., 49., 50., 53. i izreka)
Članak 7. stavak 1. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena, kao i članak 31. stavak 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima treba tumačiti na način da se protive nacionalnom propisu, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, koji za potrebe izračuna naknade plaće za vrijeme godišnjeg odmora dopušta da se kolektivnim ugovorom uzmu u obzir smanjenja plaće koja su posljedica činjenice da je tijekom referentnog razdoblja bilo dana u kojima se uopće nije stvarno radilo zbog rada sa skraćenim radnim vremenom, što je rezultiralo time da radnik za vrijeme najkraćeg godišnjeg odmora na koji ima pravo na temelju tog članka 7. stavka 1. prima naknadu plaće za vrijeme godišnjeg odmora nižu od redovne plaće koju prima tijekom razdoblja u kojima radi. Na sudu koji je uputio zahtjev je da nacionalni propis protumači u najvećoj mogućoj mjeri u svjetlu teksta i svrhe Direktive 2003/88, tako da naknada plaće za vrijeme godišnjeg odmora koja se radnicima isplaćuje za najkraći odmor predviđen tim člankom 7. stavkom 1. ne bude niža od prosjeka redovne plaće koju su oni primali tijekom razdoblja u kojima su stvarno radili.

U tom pogledu, povećanje prava na plaćeni godišnji odmor preko minimuma koji se zahtijeva člankom 7. stavkom 1. Direktive 2003/88 ili mogućnost dobivanja prava na neprekinuti plaćeni godišnji odmor su mjere povoljne za radnike koje nadilaze minimalne zahtjeve propisane tom odredbom i stoga nisu njome uređene. Te mjere ne mogu služiti kompenziranju negativnih učinaka koje po radnika ima smanjenje plaće za taj odmor a da se ne dovede u pitanje pravo na plaćeni godišnji odmor na temelju navedene odredbe, čiji je sastavni dio pravo radnika da tijekom razdoblja odmora i opuštanja uživa gospodarske uvjete usporedive s onima koji se odnose na obavljanje njegova rada.

U tom pogledu treba podsjetiti da je svrha dobivanja redovne plaće tijekom razdoblja plaćenog godišnjeg odmora ta da se radniku omogući da stvarno iskoristi dane odmora na koje ima pravo (vidjeti u tom smislu presude od 16. ožujka 2006., Robinson Steele i dr., C-131/04 i C-257/04, EU:C:2006:177, t. 49. i od 22. svibnja 2014., Lock, C-539/12, EU:C:2014:351, t. 20.). Međutim, ako je naknada plaće isplaćena na temelju prava na plaćeni godišnji odmor predviđenog člankom 7. stavkom 1. Direktive 2003/88, kao što je to posrijedi u glavnom postupku, niža od redovne plaće koju radnik prima u razdobljima u kojima stvarno radi, to bi ga moglo potaknuti da ne uzme svoj plaćeni godišnji odmor, barem u razdobljima takvog rada, ako bi to tijekom tih razdoblja dovelo do smanjenja njegove plaće.

Ne treba vremenski ograničiti učinke ove presude, a pravo Unije treba tumačiti na način da mu se protivi to da nacionalni sudovi na temelju nacionalnog prava štite legitimna očekivanja poslodavaca u pogledu opstanka sudske prakse najviših nacionalnih sudova, kojom je potvrđena zakonitost odredaba o plaćenim odmorima iz kolektivnog ugovora za građevinarstvo.

(t. 43., 44., 53., 63. i t. 1. i t. 2. izreke)
Predmet C-425/17

Günter Hartmann Tabakvertrieb GmbH & Co. KG

protiv

Stadt Kempten

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bayerischer Verwaltungsgerichtshof)

„Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje zakonodavstava – Proizvodnja, predstavljanje i prodaja duhanskih proizvoda – Direktiva 2014/40/EU – Zabrana stavljanja na tržište duhana za oralnu uporabu – Pojmovi ‚duhan za žvakanje’ i ‚duhan za oralnu uporabu’ – Pasta sastavljena od sitno mljevenog duhana (Thunder Chewing Tabacco) i celulozne porozne vrećice punjene sitno rezanim duhanom (Thunder Frosted Chewing Bags)”

Sažetak – Presuda Suda (šesto vijeće) od 17. listopada 2018.

Usklađivanje zakonodavstava – Proizvodnja, predstavljanje i prodaja duhanskih proizvoda – Direktiva 2014/40 – Područje primjene – Duhanski proizvodi namijenjeni za žvakanje – Pojam – Kriteriji za ocjenu

(Direktiva 2014/40 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 2. t. 6. i 8.)

Članak 2. točku 8. Direktive 2014/40/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 3. travnja 2014. o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica o proizvodnji, predstavljanju i prodaji duhanskih i srodnih proizvoda i o stavljanju izvan snage Direktive 2001/37/EZ u vezi s člankom 2. točkom 6. te direktive treba tumačiti na način da su duhanski proizvodi namijenjeni za žvakanje u smislu tih odredaba samo duhanski proizvodi koji se sami po sebi mogu konzumirati samo žvakanjem, a što je na nacionalnom sudu da utvrdi s obzirom na sve relevantne objektivne karakteristike dotičnih proizvoda, poput njihova sastava, njihove konzistencije, njihova oblika prezentacije i, po potrebi, njihove stvarne uporabe od strane potrošača.

Naime, kao što je to Europska komisija primijetila, iz pripremnih akata Direktive 2014/40 proizlazi da je dodavanjem priloga „isključivo” definiciji pojma „duhan za žvakanje”, koja se nalazi u članku 2. točki 6. te direktive, zakonodavac Unije namjeravao precizirati taj pojam kako bi ograničio mogućnosti zaobilaženja zabrane duhana za oralnu uporabu s obzirom na opetovane pokušaje stavljanja na tržište duhana vrste „snus” pod nazivom „duhan za žvakanje”. Iz toga slijedi da se „duhanskim proizvodima namijenjenim za žvakanje” u smislu članka 2. točke 8. Direktive 2014/40 mogu kvalificirati proizvodi koji se sami po sebi mogu konzumirati samo žvakanjem, to jest tako da se njihove bitne tvari u ustima mogu osloboditi samo žvakanjem. Nasuprot tomu, takvim duhanskim proizvodom ne može se kvalificirati proizvod koji je, iako se može i žvakati, u biti namijenjen tome da ga se cucla, to jest proizvod za koji je dovoljno da ga se drži u ustima da bi se oslobodile njegove bitne tvari.

(t. 31.-33., 36. i izreka)
Predmet C-153/17

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

protiv

Volkswagen Financial Services (UK) Ltd

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Supreme Court of the United Kingdom)

„Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članci 168. i 173. – Odbitak pretporeza – Transakcije financijskog leasinga vozilâ – Roba i usluge istodobno korišteni za oporezive transakcije i za izuzete transakcije – Nastanak i opseg prava na odbitak – Proporcionalni odbitak”

Sažetak – Presuda Suda (šesto vijeće) od 18. listopada 2018.

Usklađivanje poreznih zakonodavstava – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Isporuka robe – Isporuka usluga – Transakcije koje se sastoje od nekoliko elemenata – Transakcije operativnog leasinga – Financijski leasing vozila – Odobravanje financiranja i stavljanje vozila na raspolaganje – Različite transakcije – Odobravanje i ugovaranje kredita – Pojam – Odgođeno plaćanje cijene robe plaćanjem kamata – Uključenost – Uvjet (Direktiva Vijeća 2006/112, čl. 1. st. 2. podst. 2. i čl. 135. st. 1. t (b)) Usklađivanje poreznih zakonodavstava – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Odbitak pretporeza – Roba i usluge koje se istodobno upotrebljavaju za transakcije koje daju pravo na odbitak i transakcije koje ne daju pravo na odbitak – Transakcije operativnog leasinga – Financijski leasing vozila – Elementi koji čine cijenu transakcije – Pojam – Opći troškovi koji su istodobno vezani uz oporezive i izuzete dijelove transakcije, a koji su preneseni u iznos koji klijent duguje za izuzeti dio – Uključenost – Razmjerni odbitak – Izračun – Kriterij raspodjele različit od onog utemeljenog na prometu – Metoda izračuna koja ne može jamčiti raščlambu koja je preciznija od one koja proizlazi iz primjene raspodjele na temelju prometa – Nedopuštenost (Direktiva Vijeća 2006/112, čl. 168. i čl. 173. st. 2. t. (c))
Članak 18. stavak 10. drugi podstavak Direktive Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije mora se tumačiti na način da je do 1. siječnja 2009. poštovanje najnižih razina oporezivanja propisanih tom direktivom, među pravilima oporezivanja električne energije predviđenima pravom Unije, bila jedina obveza koja se odnosila na Francusku Republiku.

Valja podsjetiti na to da je člankom 3. Direktive 2003/96 područje primjene Direktive 92/12 prošireno na električnu energiju. U skladu s člankom 28. stavcima 1. i 2. Direktive 2003/96, rok za prenošenje te direktive istekao je 31. prosinca 2003., s obzirom na to da je stupila na snagu 1. siječnja 2004.

Međutim, člankom 18. stavkom 10. drugim podstavkom Direktive 2003/96 bilo je predviđeno prijelazno razdoblje do 1. siječnja 2009., kako bi se Francuskoj Republici omogućilo da svoj sustav oporezivanja električne energije prilagodi toj direktivi. Tom je odredbom bilo predviđeno da radi ocjene poštuju li se najniže stope predviđene u toj direktivi do navedenog datuma ta država članica mora uzeti u obzir „ukupnu prosječnu razinu tadašnjeg lokalnog oporezivanja električne energije”. Francuska je Republika, dakle, do 1. siječnja 2009. svoj sustav oporezivanja električne energije morala uskladiti s odredbama Direktive 2003/96.

(t. 21.-23. i t. 1. izreke)
Na temelju članka 12. Sporazuma o pridruživanju i članka 36. Dodatnog protokola, Vijeće za pridruživanje, koje je tim sporazumom osnovano radi osiguravanja primjene i postupnog razvoja režima pridruživanja, najprije je 20. prosinca 1976. donijelo Odluku br. 2/76, koja je, u skladu sa svojim člankom 1., prva faza ostvarenja slobodnog kretanja radnika između Zajednice i Turske, čije je trajanje utvrđeno na četiri godine, počevši od 1. prosinca 1976. (presuda od 10. veljače 2000., Nazli, C-340/97, EU:C:2000:77, t. 52.). Kao što to proizlazi iz njezina članka 13., ta je odluka stupila na snagu 20. prosinca 1976.

Članak 11. Odluke br. 2/76 predviđao je da će Vijeće za pridruživanje donijeti kasniju odluku kojom se provodi, kao druga faza, članak 36. Dodatnog protokola, određujući, s jedne strane, da se takva odluka mora početi primjenjivati na dan isteka prve faze i, s druge strane, da se odredbe Odluke br. 2/76 moraju primjenjivati do početka druge faze.

U tom je kontekstu Vijeće za pridruživanje potom 19. rujna 1980. donijelo Odluku br. 1/80, koja ima za cilj, u skladu sa svojom trećom uvodnom izjavom, u socijalnom području poboljšati uređenje koje se primjenjuje na radnike i članove njihovih obitelji u odnosu na uređenje uspostavljeno Odlukom br. 2/76 (presuda od 23. siječnja 1997., Tetik, C-171/95, EU:C:1997:31, t. 19.).

Odredbe odjeljka 1., naslovljenog „Pitanja koja se odnose na zapošljavanje i slobodu kretanja radnika”, u poglavlju II., naslovljenom „Socijalne odredbe”, u Odluci br. 1/80, među kojima je i članak 13., tako čine dodatnu etapu prema ostvarenju slobode kretanja radnika (vidjeti u tom smislu presudu od 23. siječnja 1997., Tetik, C-171/95, EU:C:1997:31, t. 20. i navedenu sudsku praksu) i primjenjuju se, u skladu s člankom 16. te odluke, od 1. prosinca 1980.

Iz prethodno navedenoga proizlazi da se članak 7. Odluke br. 2/76 primjenjuje ratione temporis na nacionalne mjere uvedene u razdoblju od 20. prosinca 1976., dana stupanja na snagu te odluke, i 30. studenoga 1980., dana isteka prve faze ostvarivanja slobode kretanja radnika između Zajednice i Turske. Što se tiče članka 13. Odluke br. 1/80, on se primjenjuje ratione temporis na nacionalne mjere uvedene od 1. prosinca 1980., dana stupanja na snagu te odluke i početka druge faze ostvarivanja slobode kretanja radnika između Zajednice i Turske.

Iako je točno da je Odluka br. 2/76 prestala vrijediti na dan isteka prve faze ostvarivanja slobode kretanja radnika između Zajednice i Turske, tj. 30. studenoga 1980., i da je od 1. prosinca 1980. zamijenjena Odlukom br. 1/80, kao što to proizlazi iz točaka 44. do 47. ove presude, takva se zamjena ipak ne može tumačiti na način da je Odluka br. 2/76 bila retroaktivno stavljena izvan snage Odlukom br. 1/80, na način da prva odluka više nije primjenjiva. Prema tome, u nedostatku retroaktivnog stavljanja izvan snage Odluke br. 2/76, klauzula o mirovanju (standstill) propisana člankom 7. te odluke mora se primijeniti u odnosu na sve mjere koje je država članica uvela u razdoblju od 20. prosinca 1976. do 30. studenoga 1980., kao što je to navedeno u točki 48. ove presude.

(t. 44.-48., 51., 54.)
Pojam „priopćavanje javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu treba tumačiti na način da obuhvaća stavljanje na internetsku stranicu fotografije koja je prethodno objavljena – bez ograničenja u pogledu njezina preuzimanja i uz odobrenje nositelja autorskog prava – na drugoj internetskoj stranici.

Imajući u vidu te elemente, a s obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 24. ove presude, valja zaključiti da se stavljanje djela zaštićenog autorskim pravom na internetsku stranicu različitu od one na kojoj je ono prvotno priopćeno uz odobrenje nositelja autorskog prava mora, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, smatrati njegovim stavljanjem na raspolaganje novoj javnosti. Naime, u takvim okolnostima, javnost koju je nositelj autorskog prava uzeo u obzir prilikom davanja ovlaštenja za priopćavanje svojeg djela na internetskoj stranici na kojoj je ono prvotno objavljeno sačinjavaju isključivo korisnici spomenute internetske stranice, a ne korisnici internetske stranice na koju je to djelo naknadno stavljeno bez odobrenja njegova nositelja ili drugi korisnici interneta. Na objektivna razmatranja iznesena u točkama 29. do 35. ove presude ne utječe činjenica da nositelj autorskog prava u glavnom postupku nije ograničio mogućnosti korisnika interneta prilikom korištenja fotografijom. Naime, Sud je već bio u prilici podsjetiti da uživanje i izvršavanje prava predviđenog u članku 3. stavku 1. Direktive 2001/29 ne podliježe nikakvoj formalnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 16. studenoga 2016., Soulier i Doke, C‑301/15, EU:C:2016:878, t. 50.).

(t. 35., 36., 47. i izreka)
Članak 5. Direktive 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima i članak 9. Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije treba tumačiti na način da se nositelj žiga može usprotiviti tomu da treća strana bez njegova odobrenja ukloni sve znakove istovjetne tom žigu i drugim znakovima obilježi proizvode stavljene u postupak carinskog skladišta, kao što je to slučaj u glavnom postupku, radi njihova uvoza ili stavljanja na tržište u Europskom gospodarskom prostoru (EGP), gdje ranije nisu bili komercijalizirani.

Međutim,valja istaknuti, kao prvo, da uklanjanje znakova istovjetnih žigu onemogućuje to da se proizvodi za koje je on registriran označe, prilikom prvog stavljanja na tržište u EGP-u, spomenutim žigom, čime se njegovu nositelju oduzima temeljno pravo koje mu je priznato u sudskoj praksi navedenoj u točki 31. ove presude, a to je da kontrolira prvo stavljanje na tržište u EGP-u proizvoda označenih žigom.

Kao drugo, uklanjanje znakova istovjetnih žigu i postavljanje novih znakova na proizvode radi njihova prvog stavljanja na tržište u EGP-u ugrožavaju funkcije žiga.

Kao treće, time što ugrožavaju pravo nositelja žiga da kontrolira prvo stavljanje na tržište u EGP-u njime označenih proizvoda kao i time što ugrožavaju funkcije žiga, uklanjanje znakova istovjetnih žigu i postavljanje novih znakova na proizvode – koje provodi treća strana, bez odobrenja spomenutog nositelja, radi uvoza te robe ili njezina stavljanja na tržište u EGP-u te radi zaobilaženja nositeljeva prava da zabrani njihov uvoz ako su označeni njegovim žigom – protivni su cilju koji se sastoji od osiguravanja nenarušenog tržišnog natjecanja.

Naposljetku, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 38. ove presude, povezanu s pojmom „uporaba u trgovačkom prometu”, valja istaknuti da radnja treće strane koja se sastoji od uklanjanja znakova istovjetnih žigu kako bi se postavili vlastiti znakovi podrazumijeva aktivno postupanje trećega koje se – s obzirom na to da mu je svrha uvoz i stavljanje na tržište proizvoda u EGP-u i da se stoga obavlja u okviru gospodarske aktivnosti čiji je cilj gospodarski probitak – može, u smislu sudske prakse navedene u točki 39. ove presude, smatrati uporabom žiga u trgovačkom prometu.

S tim u vezi također valja istaknuti da članak 9. stavak 4. Uredbe br. 207/2009, kako je izmijenjen Uredbom br. 2015/2424 koja se na činjenice u glavnom postupku primjenjuje od 23. ožujka 2016., daje pravo nositelju žiga da onemogući trećim stranama da u trgovačkom prometu u Uniju uvoze proizvode koji na tom području nisu pušteni u slobodan promet, ako oni, uključujući pakiranje, dolaze iz trećih zemalja i bez odobrenja nose žig koji je istovjetan žigu Europske unije registriranom za te proizvode ili koji se po svojim bitnim obilježjima ne može od njega razlikovati. To nositeljevo pravo prestaje vrijediti samo ako tijekom postupka za utvrđivanje počinjenja povrede žiga deklarant ili držatelj proizvodâ dokaže da nositelj nije ovlašten zabraniti stavljanje proizvoda na tržište u zemlji krajnjeg odredišta.

(t. 42., 43., 47., 48., 51., 52. i izreka.)
2.

U slučaju da se povreda obveze utvrđena u točki 1. nastavi do dana objave ove presude, Kraljevini Španjolskoj se nalaže plaćanje periodične novčane kazne Komisiji u iznosu od 10.950.000 eura po svakom polugodištu zakašnjenja s provedbom mjera potrebnih za usklađenje s presudom od 14. travnja 2011., Komisija/Španjolska (C-343/10, neobjavljena, EU:C:2011:260), računajući od dana objave ove presude do potpune provedbe presude od 14. travnja 2011., Komisija/Španjolska (C-343/10, neobjavljena, EU:C:2011:260), čiji stvarni iznos treba izračunati na kraju svakog šestomjesečnog razdoblja tako da se ukupni iznos za svako to razdoblje umanji za postotak koji odgovara udjelu koji čini broj populacijskog ekvivalenta aglomeracija čiji su sustavi prikupljanja i/ili pročišćavanja komunalnih otpadnih voda usklađeni s presudom od 14. travnja 2011., Komisija/Španjolska (C-343/10, neobjavljena, EU:C:2011:260), na kraju promatranog razdoblja, u odnosu na broj populacijskog ekvivalenta aglomeracija koje ne raspolažu takvim sustavima na dan objave ove presude.
Članak 10. stavak 1. Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica, o izmjeni Uredbe (EEZ) br. 1612/68 i stavljanju izvan snage direktiva 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ treba tumačiti na način da se odluka koja se odnosi na zahtjev za izdavanje boravišne iskaznice za člana obitelji građanina Europske unije mora donijeti i o njoj se mora obavijestiti u roku od šest mjeseci koji je predviđen tom odredbom.

Naime, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 44. svojeg mišljenja, upotreba izraza „najkasnije šest mjeseci od datuma podnošenja zahtjeva” jasno upućuje na to da države članice podnositelju zahtjeva moraju izdati boravišnu iskaznicu za člana obitelji građanina Unije u tom roku. Međutim, pojam „izdavanje” iz članka 10. stavka 1. Direktive 2004/38 podrazumijeva, kao što je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 45. i 46. svojeg mišljenja, da u roku od šest mjeseci predviđenom tom odredbom nadležna nacionalna tijela moraju ispitati zahtjev, donijeti odluku i, u slučaju da podnositelj ispunjava uvjete za ostvarivanje prava na boravak na temelju Direktive 2004/38, tom podnositelju izdati navedenu boravišnu iskaznicu.

Iz toga proizlazi da obveza država članica da izdaju boravišnu iskaznicu za člana obitelji građanina Unije u obveznom roku od šest mjeseci predviđenom u članku 10. stavku 1. Direktive 2004/38 nužno podrazumijeva da se odluka donese i da se podnositelja zahtjeva o njoj obavijesti prije isteka tog roka.

Isto vrijedi i kada nadležna nacionalna tijela podnositelju zahtjeva odbiju izdati boravišnu iskaznicu za člana obitelji građanina Unije.

(t. 35., 36., 38., 39., 43., t.1. izreke)