ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
23

Nakon dodatne provjere, nizozemska carinska tijela utvrdila su da su kupnja i prodaja proizvoda koje je uvezlo društvo F. uvijek bile provođene po određenoj shemi. Društvo G. kupovalo je predmetne proizvode od južnoameričkih opskrbljivača po cijenama nižima od inicijalnih i prodavalo ih društvu K. po cijenama znatno višima od inicijalnih. Društvo K. prodavalo je proizvode po malo višoj cijeni od one po kojoj ih je ono samo kupovalo od društva F., koje ih je zatim uvozilo kako bi ih stavilo u slobodan promet u Europskoj uniji. Društvo F. zatim ih je preprodavalo društvu G. po još višoj cijeni. Društvo G. dalje ih je prodavalo društvu D. po cijeni nižoj i od one po kojoj ih je kupilo i od inicijalne cijene. Konačno, društvo D. proizvode je prodavalo klijentu po cijeni višoj od one po kojoj ih je kupilo od društva G., ali nižoj kako od cijene koju je to društvo G. platilo društvu F., cijene koju je društvo F. platilo društvu K. prilikom uvoza proizvoda, tako i od inicijalne cijene.
37

U skladu s člankom 1. Uredbe br. 817/2010, isplata izvoznih subvencija ovisi o pridržavanju, tijekom prijevoza životinja do prvog mjesta istovara u trećoj zemlji krajnjeg odredišta, članaka 3. do 9. Uredbe br. 1/2005 i njezinih priloga te odredbi same Uredbe br. 817/2010. Njihov povrat stoga mora biti obrazložen povredom tih članaka 3. do 9. Uredbe br. 1/2005.
16

Tužitelj u glavnom postupku podnio je 8. ožujka 2013. High Courtu of Justice (England and Wales), Chancery Division (Visoki sud, Engleska i Wales, Odjel Chancery, Ujedinjena Kraljevina) tužbu na temelju svojeg nacionalnog žiga protiv društava Merck & Co. i Merck Sharp & Dohme zbog navodne povrede zbog uporabe pojma „Merck” u Ujedinjenoj Kraljevini.
39

Međutim, postupci prihvata i ponovnog prihvata uspostavljeni Uredbom Dublin III moraju se provoditi, među ostalim, uz poštovanje niza obveznih rokova, među kojima se nalazi šestomjesečni rok naveden u članku 29. stavcima 1. i 2. te uredbe. Iako se tim odredbama nastoje urediti ti postupci, one također pridonose, kao i kriteriji sadržani u poglavlju III. navedene uredbe, određivanju odgovorne države članice. Naime, kao što proizlazi iz točaka 30. do 34. ove presude, istek toga roka, a da pritom nije proveden transfer podnositelja zahtjeva iz države članice moliteljice u odgovornu državu članicu, dovodi ex lege do prijenosa odgovornosti s druge države članice na prvu (vidjeti po analogiji presudu od 26. srpnja 2017., Mengesteab, C‑670/16, EU:C:2017:587, t. 50. do 53.).
43

Naprotiv, iz tih presuda, kao i iz presude od 12. srpnja 2012., VALE (C‑378/10, EU:C:2012:440), proizlazi da je, prema trenutačnom stanju prava Unije, svaka država članica ovlaštena definirati poveznicu koja mora postojati da bi se moglo smatrati da je društvo osnovano u skladu s njezinim nacionalnim zakonodavstvom. U slučaju kada se društvo uređeno pravom neke države članice preoblikuje u društvo uređeno zakonodavstvom druge države članice na način da ispuni uvjete koje je potonja propisala u svojem zakonodavstvu kako bi ono postojalo u njezinu pravnom poretku, navedena ovlast ne može opravdati to da država članica podrijetla – namećući, osobito, strože uvjete za takvo preoblikovanje od onih koji se primjenjuju na preoblikovanje takvog društva u navedenoj državi članici – sprečava dotično društvo da započne s tim prekograničnim preoblikovanjem ili mu to čini manje privlačnim, pri čemu to ni na koji način ne znači da je zakonodavstvo države članice podrijetla u području osnivanja ili prestanka postojanja trgovačkih društava izuzeto od pravila koja se odnose na slobodu poslovnog nastana (vidjeti u tom smislu presude od 27. rujna 1988., Daily Mail and General Trust, 81/87, EU:C:1988:456, t. 19. do 21.; od 16. prosinca 2008., Cartesio, C‑210/06, EU:C:2008:723, t. 109. do 112. i od 12. srpnja 2012., VALE, C‑378/10, EU:C:2012:440, t. 32.).
27

U ovom predmetu iz odluke kojom se upućuju prethodna pitanja proizlazi da se Augstākās tiesas Administratīvo lietu departaments (Vrhovni sud, odjel za upravne predmete) osobito pita je li već došlo do naknadnog knjiženja iznosa carina koje treba naplatiti, čemu Aqua Pro može prigovoriti na temelju članka 220. stavka 2. točke (b) Carinskog zakonika, s obzirom na to da sudski nadzor zakonitosti sporne odluke još nije doveo do pravomoćne odluke i da stoga pitanje treba li naknadno knjižiti carine u pitanju u glavnom postupku još nije riješeno.
49

Što se tiče, osobito, članka 4. stavka 1. Direktive 90/435, on predviđa da, kada matično društvo na temelju povezanosti s društvom kćeri prima raspodijeljenu dobit, država članica matičnog društva mora se ili suzdržati od oporezivanja te dobiti ili ovlastiti to matično društvo da od iznosa porezne obveze odbije dio poreza koji se odnosi na tu dobit koji je isplatilo društvo kći i, ako je potrebno, iznos poreza po odbitku koji je ubrala država članica sjedišta društva kćeri, u granicama iznosa odgovarajućeg nacionalnog poreza (presude od 12. prosinca 2006., Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, t. 102.; od 3. travnja 2008., Banque Fédérative du Crédit Mutuel, C‑27/07, EU:C:2008:195, t. 25. i od 8. ožujka 2017., Wereldhave Belgium i dr., C‑448/15, EU:C:2017:180, t. 37.).
2

Taj je zahtjev upućen u postupku između The English Bridge Union Limited (u daljnjem tekstu: EBU) i Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (porezno i carinsko tijelo Ujedinjene Kraljevine; u daljnjem tekstu: porezna uprava) u vezi s naplativošću poreza na dodanu vrijednost (PDV) na ulaznice koje EBU naplaćuje na turnirima dvostrukog bridža koje organizira.
11

U članku 16. stavcima 1. i 2. Direktive 2006/126 određuje se: „1. Države članice će najkasnije do 19. siječnja 2011. donijeti i objaviti zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s člankom 1. stavkom 1., člankom 3., člankom 4. stavcima 1., 2., 3. i 4. točkama (b) do (k), člankom 6. stavcima 1. i 2. točkama (a), (c), (d) i (e), člankom 7. stavkom 1. točkama (b), (c) i (d), stavcima 2., 3. i 5., člankom 8., člankom 10., člankom 13., člankom 14., člankom 15. i Prilogom I. točkom 2., Prilogom II. točkom 5.2. koja se odnosi na kategorije A1, A2 i A, prilozima IV., V. i VI. One Komisiji odmah dostavljaju tekst tih odredaba. 2. One primjenjuju te odredbe od 19. siječnja 2013.”
12

Taj sud osobito ističe da je posljedica sustava koji je uveo slovački zakonodavac drugačiji tretman poreznog obveznika koji ne poštuje svoju obvezu registracije u svrhe PDV‑a, koji se izlaže kaznama koje mogu iznositi do 20000 eura, i poreznog obveznika koji tu obvezu poštuje i koji u određenim okolnostima mora dati jamstvo u iznosu od 1000 eura do 500000 eura. On također ističe da podnositelji zahtjeva koji imaju dugove koji nisu porezne prirode ne podliježu takvoj obvezi davanja jamstva.
93

Međutim, te odredbe ne uređuju autonomno te sankcije i mjere nego upućuju, kao što je istaknuto u točkama 47. i 89. ove presude, na pravo država članica koje one određuju, uključujući njihovo međunarodno pravo. Stoga, s obzirom na to da je međunarodno privatno pravo država članica, osim Kraljevine Danske, u pogledu pravila o sukobu primjenjivih zakona u području građanskog i trgovačkog prava, na izvanugovorne obveze, kao i na obveze koje proizlaze iz povrede prava intelektualnog vlasništva Zajednice s jedinstvenim karakterom, bilo ujednačeno donošenjem Uredbe br. 864/2007 (vidjeti u tom smislu presudu od 21. siječnja 2016., ERGO Insurance i Gjensidige Baltic, C‑359/14 i C‑475/14, EU:C:2016:40, t. 37.), to se upućivanje mora, s obzirom na to da se odnosi na međunarodno privatno pravo, shvatiti tako da se odnosi na odredbe te uredbe.
(b)

popratne rashode, poput provizije, troškova pakovanja, prijevoza i osiguranja koji su nastali do prvog mjesta odredišta na teritoriju države članice uvoza kao i one koji proizlaze iz prijevoza do drugog mjesta odredišta unutar Zajednice, ukoliko je to drugo mjesto poznato u trenutku nastanka oporezivog događaja.”
2

Zahtjev je podnesen u okviru spora između društva Mercedes‑Benz Financial Services UK Ltd i Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (porezna i carinska uprava Ujedinjene Kraljevine) (u daljnjem tekstu: porezna uprava) u vezi s kvalifikacijom predaje vozila na temelju tipskog ugovora u kontekstu oporezivih transakcija po osnovi poreza na dodanu vrijednost (PDV).
36

Kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točkama 26. do 29. svojeg mišljenja, to tumačenje može se primijeniti na predmet iz područja žiga, kao što je onaj u glavnom postupku, koji se ne odnosi ni na valjanost ni na registraciju žiga, već se u njemu isključivo raspravlja o pitanju ima li određena osoba, čije je ime upisano kao nositelj, to svojstvo.
14

Nadalje, taj je sud pojasnio da, u slučaju da primatelj leasinga ne može ili ne želi nastaviti plaćati naknadu, transakcija prestaje. U takvom slučaju ugovora s uzastopnim činidbama nije moguće ponovno uspostaviti situaciju koja je postojala prije sklapanja ugovora o transakciji, s obzirom na to da je pravo korištenja predmeta leasinga preneseno i ne može se povratiti, ali stranke u takvom slučaju mogu ugovoriti da će smatrati da je ugovor proizvodio učinke sve do trenutka prestanka transakcije. Kad je riječ o ugovorima o leasingu u glavnom postupku, njihov je predmet bio materijalno predan, ali zbog raskida tog ugovora nije došlo do prijenosa prava vlasništva u smislu građanskog prava.
3

U članku 1. Uredbe Komisije (EU) br. 1072/2012 od 14. studenoga 2012. o uvođenju privremene antidampinške pristojbe na uvoz keramičkih stolnih i kuhinjskih proizvoda podrijetlom iz Narodne Republike Kine (SL 2012., L. 318, str. 28.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 129., str. 125.), određuje se: „1. Uvodi se antidampinška pristojba na uvoz keramičkih stolnih i kuhinjskih proizvoda, osim keramičkih noževa, trenutačno obuhvaćenih oznakama KN ex 6911 10 00, ex 6912 00 10, ex 6912 00 30, ex 6912 00 50 i ex 6912 00 90 (oznake TARIC 6911 10 00 90, 6912 00 10 11, 6912 00 10 91, 6912 00 30 10, 6912 00 50 10 i 6912 0090 10) podrijetlom iz Narodne Republike Kine. 2. Stopa privremene antidampinške pristojbe koja se primjenjuje na neto cijenu franko granica Unije, neocarinjeno, za proizvod opisan u stavku 1. koji proizvode dolje navedena trgovačka društva, jest sljedeća: 3. Primjena stopa privremene antidampinške pristojbe određenih za trgovačka društva navedena u stavku 2. uvjetuje se dostavljanjem carinskim tijelima država članica valjanog računa koji mora biti u skladu sa zahtjevima određenima u Prilogu II. U slučaju da račun nije dostavljen, primjenjuje se pristojba koja se primjenjuje na sva ostala trgovačka društva. 4. Puštanje u slobodan promet u Uniji proizvoda iz stavka 1. podliježe dostavi osiguranja na iznos jednak iznosu privremene pristojbe. 5. Osim ako je drukčije određeno, primjenjuju se važeće odredbe o carinskim pristojbama.”
44

Zakonodavac Unije tako je pojasnio, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 37. te uredbe, da bi, radi pravne sigurnosti i izbjegavanja fragmentacije nasljeđivanja, to pravo trebalo urediti nasljeđivanje u cijelosti, to jest svu imovinu koja čini ostavinu, bez obzira na vrstu imovine i na to nalazi li se u drugoj državni članici ili u trećoj državi. To pravo stoga, u skladu s člankom 23. stavkom 2. Uredbe br. 650/2012, osobito uređuje prijenos imovine koja čini ostavinu na nasljednike i, ovisno o slučaju, na legatare.
40

Naposljetku, iako sud koji je uputio zahtjev spominje mogućnost poništavanja potvrde o sudjelovanju u sustavu paušalnog oporezivanja uz obrazloženje da bi u situaciji poput one u glavnom postupku primjena tog sustava ugrozila načelo neutralnosti PDV‑a, valja primijetiti, kao što je to učinio nezavisni odvjetnik u točki 26. svojeg mišljenja, da je Unijin zakonodavac namjerno utemeljio taj sustav na određenoj generalizaciji, odstupajući od tog načela kao što je to i mogao valjano učiniti jer porezna neutralnost u smislu tog pojma kako se pojavljuje u glavnom postupku nije autonomno pravno načelo, nego jedan od ciljeva kojima teži Direktiva o PDV‑u, a koji je osobito konkretiziran njezinim člankom 167. et seq., koji uspostavljaju načelo prava na odbitak ulaznog PDV‑a.
26

Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja istaknuti da članak 1. stavak 1. Direktive 2010/64 propisuje pravo na tumačenje i prevođenje osobito u kaznenim postupcima. Usto, članak 1. stavak 2. te direktive pobliže određuje da se na osobe to pravo primjenjuje od trenutka kad ih nadležno tijelo neke države članice službenom obaviješću ili na neki drugi način obavijesti da su osumnjičene ili optužene za počinjenje kaznenog djela pa do zaključenja postupka, a to znači dok konačno ne utvrdi jesu li počinile to kazneno djelo, uključujući, prema potrebi, i izricanje presude i rješenje svih žalbi.
10

Prema navodima u tužbi, Svensk Handel na svojoj je internetskoj stranici uvrstio Bolagsupplysningen na takozvanu „crnu” listu, navodeći da je to društvo uključeno u prijevare i obmane. Na forumu navedene internetske stranice nalazi se oko 1000 komentara, među kojima i izravni pozivi na nasilje protiv Bolagsupplysningena i njegovih zaposlenika, među kojima je I. Ilsjan. Svensk Handel odbio je ukloniti to uvrštenje i te komentare, što onemogućava Bolagsupplysningenovu gospodarsku djelatnost u Švedskoj, tako da to društvo svakodnevno trpi imovinsku štetu.
10

M.-E. Kalliri podnijela je zahtjev za sudjelovanje na tom natječaju, uz traženu popratnu dokumentaciju, policijskoj postaji u Vrachatiju (Grčka), koja joj je vratila tu dokumentaciju iz razloga što nije visoka najmanje 1,70 metara kao što se to zahtijeva člankom 2. stavkom 1. točkom (f) Predsjedničkog dekreta br. 4/1995, kako je izmijenjen člankom 1. stavkom 1. Predsjedničkog dekreta br. 90/2003, s obzirom na to da je visoka samo 1,68 metara.
2

Taj je zahtjev podnesen u okviru spora između Solar Electric Martinique i ministre des Finances et des Comptes publics (ministar financija i javnog računovodstva, Francuska) povodom poreznih rješenja o dugovanju poreza na dodanu vrijednost (PDV) za čije je plaćanje to društvo bilo odgovorno u razdoblju od 1. siječnja 2005. do 31. prosinca 2007.
42

Osim toga, među strožim mjerama koje su zabranjene nalazi se, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 62. do 64. svojega mišljenja, i prebacivanje tereta dokazivanja propisano u članku 14. LOCM‑a. Naime, s obzirom na to da prodaja uz gubitak ne ulazi u prakse obuhvaćene Prilogom I. Direktivi o nepoštenoj poslovnoj praksi, izricanju sankcije za povredu zabrane takve prodaje uz gubitak treba prethoditi analiza, izvršena u pogledu činjeničnog konteksta svakog slučaja, o „nepoštenoj” naravi navedene prodaje s obzirom na kriterije navedene u člancima 5. do 9. te direktive, i ne može se zasnivati na pretpostavci koju trgovac treba oboriti (vidjeti analogijom presudu od 23. travnja 2009., VTB‑VAB i Galatea, C‑261/07 i C‑299/07, EU:C:2009:244, t. 65., o zabrani zajedničkih ponuda potrošačima).
28

S obzirom na narav tako pretrpljene neugodnosti, činjenica da određeni putnici na koje se primjenjuje članak 5. stavak 1. točka (c) podtočka iii. Uredbe br. 261/2004 do konačnog odredišta ne putuju izravnim letom nego, naprotiv, vezanim letovima, što u potonjem slučaju dovodi do stvarnog povećanja prijeđene udaljenosti, sama po sebi ne povećava razmjer neugodnosti u odnosu na onu koju imaju putnici koji putuju izravnim letom.
13

Talijanska vlada 11. travnja 2013. zatražila je od Komisije da u skladu s postupkom predviđenim člankom 53. Uredbe br. 178/2002 donese hitne mjere predviđene člankom 34. Uredbe br. 1829/2003 radi zabrane uzgoja tog kukuruza. U prilog svojem zahtjevu ta je vlada podnijela znanstvene studije koje su proveli Consiglio per la ricerca e la sperimentazione in agricoltura (Vijeće za istraživanje u poljoprivredi, Italija) (CRA) i Istituto Superiore per la Protezione e la Ricerca Ambientale (Visoki institut za zaštitu i istraživanje okoliša) (ISPRA).
1

Svojom žalbom Salvatore Aniello Pappalardo, Pescatori La Tonnara Soc. coop., Fedemar Srl, Testa Giuseppe & C. Snc, Pescatori San Pietro Apostolo Srl, Camplone Arnaldo & C. Snc di Camplone Arnaldo & C. i Valentino Pesca Sas di Ciaccio Luciano e Camplone Arnaldo & C. zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 27. travnja 2016., Pappalardo i dr./Komisija (T‑316/13, neobjavljena, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2016:247), kojom je potonji odbio njihovu tužbu za naknadu štete koju su navodno pretrpjeli nakon donošenja Uredbe Komisije (EZ) br. 530/2008 od 12. lipnja 2008. o uspostavi hitnih mjera u pogledu ribolova plavoperajne tune plovilima s okružujućom mrežom plivaricom u Atlantskom oceanu istočno od 45° zapadne zemljopisne dužine i u Sredozemnome moru (SL 2008., L 155, str. 9.).
6

U članku 27. stavcima 3. i 4. te uredbe propisano je: „3. Za potrebe žalbi protiv odluka o transferu ili preispitivanja tih odluka, države članice u svom nacionalnom pravu određuju da: (a) predmetna osoba na temelju žalbe ili preispitivanja ima pravo ostati u predmetnoj državi članici do ishoda žalbe ili preispitivanja; ili (b) se transfer automatski odgađa i takva odgoda prestaje nakon isteka određenog razumnog roka tijekom kojeg je sud, nakon detaljnog i temeljitog razmatranja, odlučio o tome hoće li žalbi ili preispitivanju dodijeliti suspenzivni učinak; ili (c) predmetna osoba ima mogućnost da u razumnom roku od suda zatraži odgodu izvršenja odluke o transferu do ishoda žalbe ili preispitivanja. Države članice odgađanjem transfera do donošenja odluke o prvom zahtjevu za odgodu osiguravaju da je na raspolaganju djelotvoran pravni lijek. Sve odluke u vezi s odgodom izvršenja odluke o transferu donose se u razumnom roku, koji omogućuje detaljno i iscrpno razmatranje zahtjeva za odgodu. U odluci da se izvršenje odluke o transferu ne odgađa moraju se navesti razlozi na kojima se ona temelji. 4. Države članice mogu odrediti da nadležna tijela po službenoj dužnosti mogu odlučiti da odgode izvršenje odluke o transferu do ishoda žalbe ili preispitivanja.”
17

Casertana je 8. srpnja 2015. podnijela žalbu protiv presude Tribunalea amministrativo regionale per la Campania (Regionalni upravni sud Kampanije). Tužitelj u glavnom postupku u biti smatra da ponuditelj koji se pouzdaje u to da pomoćni poduzetnik ima tražene kvalifikacije ne može biti odgovoran za gubitak te kvalifikacije, s obzirom na to da mu se to ne može pripisati. Naime, ne može se utvrditi postojanje „pogreške” koja mu se može pripisati pa je taj sud ponuditelju morao priznati mogućnost da zamijeni pomoćnog poduzetnika, koja proizlazi iz sudske prakse Suda i članka 63. Direktive 2014/24 koji izričito predviđa navedenu mogućnost.
48

Naime, iako pravilno funkcioniranje zajedničkog europskog sustava azila zahtijeva da nadležna nacionalna tijela raspolažu pouzdanim informacijama o identitetu odnosno državljanstvu podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu i o elementima na kojima se temelji njegov zahtjev, navedena odredba ne može opravdati određivanje mjera zadržavanja bez prethodne provjere nacionalnih tijela jesu li one u svakom pojedinačnom slučaju proporcionalne ciljevima koje žele ostvariti. Takva provjera zahtijeva da se ta tijela uvjere da su ispunjeni svi uvjeti navedeni u točkama 44. do 46. ove presude i osobito da je u svakom pojedinom slučaju zadržavanje provedeno samo kao krajnja mjera. Usto treba osigurati da to zadržavanje ni u kojem slučaju ne prelazi najkraće moguće trajanje.
20

Odlukom od 30. listopada 2011. grčke su upravne vlasti, s jedne strane, naložile njegovo protjerivanje u Rumunjsku s obrazloženjem da predstavlja ozbiljnu prijetnju javnom poretku i javnoj sigurnosti te su ga, s druge strane, uvrstile na nacionalni popis nepoželjnih stranaca i u Schengenski informacijski sustav do 30. listopada 2018., što je imalo za posljedicu to da mu je do tog dana bio zabranjen ulazak i boravak na državnom području.
9

U skladu s člankom 4. stavkom 1. decreta‑lei no 291/2007, que aprova o regime do sistema do seguro obrigatório de responsabilidade civil automóvel e transpõe parcialmente para a ordem jurídica interna a Directiva no 2005/14/CE, do Parlamento Europeu e do Conselho, de 11 de Maio, que altera as Directivas nos 72/166/CEE, 84/5/CEE, 88/357/CEE e 90/232/CEE, do Conselho, e a Directiva no 2000/26/CE, relativas ao seguro de responsabilidade civil resultante da circulação de veículos automóveis (Dekret‑zakon br. 291/2007 o odobrenju uređenja sustava obveznog osiguranja građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i djelomičnom prenošenju Direktive 2005/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o izmjeni direktiva Vijeća 72/166/EEZ, 84/5/EEZ, 88/357/EEZ i 90/232/EEZ i Direktive 2000/26/EZ Europskog parlamenta i Vijeća o osiguranju od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila) od 21. kolovoza 2007. (Diáro da República prva serija, br. 160. od 21. kolovoza 2007.): „Svaka osoba koja može biti građanskopravno odgovorna za naknadu štete zbog tjelesnih ozljeda ili oštećenja stvari prouzročenih trećim osobama kopnenim motornim vozilom, upravljanje kojim ovisi o posjedovanju posebne dozvole, ili njegovim priključnim vozilom, a koji se uobičajeno nalaze na portugalskom državnom području, mora, kako bi to vozilo moglo prometovati, biti pokrivena osiguranjem kojim se jamči ta odgovornost, u skladu s ovim Dekretom‑zakonom.”
21

U mjeri u kojoj se postavljena pitanja odnose na članak 176. Direktive 2006/112, valja navesti da je Sud već ispitao taj članak u okviru predmeta u vezi s člankom 70. ZDDS‑a (presude od 16. veljače 2012., Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, EU:C:2012:97, t. 71. do 74. i od 18. srpnja 2013., AES-3C Maritza East 1, C‑124/12, EU:C:2013:488, t. 45. do 54.). Važno je istaknuti da, čak i kad bi članak 70. ZDDS‑a predvidio iznimku od prava na odbitak koje je postojalo na dan pristupanja Republike Bugarske Europskoj uniji, taj članak 176. dopušta primjenu takvih iznimki samo pod uvjetom da one ne predviđaju opću iznimku od sustava odbitka uvedenog Direktivom 2006/112 i osobito njezinim člankom 168. (vidjeti u tom smislu presudu od 23. travnja 2009., PARAT Automotive Cabrio, C‑74/08, EU:C:2009:261, t. 29. i navedenu sudsku praksu).
2

Ti zahtjevi podneseni su u okviru dvaju sporova, i to u predmetu C‑168/16 između, s jedne strane, Sandre Nogueire, Victora Perez‑Ortege, Virginije Mauguit, Marije Sanchez‑Odogherty i Joséa Sanchez‑Navarra (u daljnjem tekstu zajedno: S. Nogueira i dr.) te, s druge strane, društva Crewlink Ireland Ltd (u daljnjem tekstu: Crewlink) i u predmetu C‑169/16 između, s jedne strane, Miguela Joséa Morena Osacara i, s druge strane, društva Ryanair Designated Activity Company, prije Ryanair Ltd (u daljnjem tekstu: Ryanair), u vezi s uvjetima izvršavanja i raskida pojedinačnih ugovora o radu S. Nogueire i dr. te M. J. Morena Osacara kao i međunarodne nadležnosti belgijskih sudova za rješavanje tih sporova.
54

U ovom slučaju, kao što je to naveo sud koji je uputio zahtjev, postojeće odstupanje između tarifa u Latviji i onih u drugim referentnim državama članicama manje je od odstupanja koja su bila utvrđena između naknada nekih država članica u predmetima u kojima su donesene presude od 13. srpnja 1989., Tournier (395/87, EU:C:1989:319) i od 13. srpnja 1989., Lucazeau i dr. (110/88, 241/88 i 242/88, EU:C:1989:326). S tim u vezi taj sud ističe da su, u skladu s nalazima Vijeća za tržišno natjecanje, za površine od 81 m2 do 201‑300 m2 tarife u Latviji bile barem dvaput više od onih primjenjivanih u Estoniji i Litvi. Kad je riječ o usporedbi provedenoj s tarifama primjenjivanima u drugim državama članicama navedenima u točki 43. ove presude, taj je sud utvrdio da su tarife koje se primjenjuju u Latviji za 50 % do 100 % premašivale prosječnu visinu tarifa u Uniji, navevši čak u pogledu naknada koje se plaćaju za prostore površine od 85,5 m2 do otprilike 140 m2 da su samo one u Rumunjskoj bile više od naknada koje su na snazi u Latviji.