ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
8

Sukladno odredbama članka 15. Uredbe br. 2201/2003, naslovljenog „Prijenos nadležnosti na sud koji je primjereniji za rješavanje“: „1. Iznimno, sudovi države članice koji imaju stvarnu nadležnost mogu, ako smatraju da bi sud druge države članice, s kojom je dijete posebno povezano, mogao bolje rješavati predmet, ili neki posebni dio predmeta, i ako je to u interesu djeteta: a) zastati s rješavanjem predmeta ili dijela predmeta i pozvati stranke da podnesu zahtjev sudu te države članice u skladu sa stavkom 4.; ili b) zahtijevati od suda druge države članice da se proglasi nadležnim u skladu sa stavkom 5. 2. Stavak 1. primjenjuje se: a) na zahtjev stranke; ili b) po službenoj dužnosti; ili c) na zahtjev suda druge države članice s kojom je dijete posebno povezano, u skladu sa stavkom 3. Prijenos po službenoj dužnosti ili na zahtjev suda druge države članice mora prihvatiti barem jedna stranka. 3. Smatra se da je dijete posebno povezano s nekom državom članicom, kao što je spomenuto u stavku 1., ako je u toj državi članici: a) dijete dobilo uobičajeno boravište nakon pokretanja postupka pred sudom iz stavka 1.; ili b) je u njoj bilo prethodno uobičajeno boravište djeteta; ili c) je dijete njezin državljanin; ili d) je u njoj uobičajeno boravište nositelja roditeljske odgovornosti; ili e) se u njoj nalazi imovina djeteta, a predmet se odnosi na upravljanje, čuvanje ili raspolaganje njegovom imovinom. 4. Sud države članice koji je stvarno nadležan određuje vremenski rok za pokretanje postupka pred sudovima druge države članice u skladu sa stavkom 1. Ako u tome roku nije pokrenut postupak pred tim sudovima, sud pred kojim je pokrenut postupak nastavlja biti nadležan u skladu s člancima 8. do 14. 5. Sudovi te druge države članice mogu, ako to opravdavaju posebne okolnosti u predmetu, u svrhe zaštite interesa djeteta, prihvatiti nadležnost u roku od šest mjeseci od pokretanja postupka pred tim sudovima, u skladu sa stavkom 1. točkom (a) ili (b). U tom slučaju, sud pred kojim je prvotno pokrenut postupak proglašava se nenadležnim. U protivnome, sud pred kojim je prvotno pokrenut postupak nastavlja biti nadležan u skladu s člancima 8. do 14. [...]“
38

U tim uvjetima dostatno je istaknuti da je, pretpostavljajući da su proizvodi poput dotičnih u glavnom postupku a priori takvi da mogu biti obuhvaćeni i tarifnim brojem 3824 KN‑a, i dalje vrijedi da, na temelju općeg pravila 3. točka (a) KN‑a, određeniji tarifni broj ima prednost pred tarifnim brojevima općenitijeg dosega. Kao što je navedeno u točkama 28. do 30. ove presude, mjerenje temperature čini to određeno svojstvo koje karakterizira robu definiranu kao termometri u tarifnom broju 9025 KN‑a i dotični proizvodi u glavnom postupku imaju to određeno svojstvo. Nasuprot tomu, tarifni broj 3824 KN‑a, koji se odnosi na kemijske proizvode ili pripravke nespomenute ni uključene na drugom mjestu ima puno općenitiji doseg.
12

Dana 25. studenoga 2009. društvo TSI podnijelo je deklaraciju za puštanje u slobodan promet za ultraljubičasti aerodinamičan granulometar (u daljnjem tekstu: granulometar). On se nalazi u kućištu koje ima otvor za prolazak zraka. Opremljen je prikazivačem s elektroluminescentnim diodama (LED), sučeljima i upravljačkim elementima koje čine električne i elektroničke sastavnice. Svrha tog granulometra je izmjeriti, u realnom vremenu, aerodinamični promjer i intenzitet fluorescentnosti lebdećih čestica kao i intenzitet svjetlosti koju one raspršuju. Za mjerenje aerodinamičnog promjera čestica i intenziteta svjetlosti koju one raspršuju upotrebljava se optički sustav s dva vrha. Intenzitet fluorescentnosti čestica određuje se pomoću spektrometra ultraljubičastih aerodinamičnih čestica. Taj se granulometar upotrebljava za testiranje filtara i zračnih filtara, studije toksičnosti za udisanje, nadzor kvalitete zraka unutar zgrada i proučavanje bioloških učinaka aerosola.
26

Nadalje, s obzirom na to da u okviru tog žalbenog razloga K. Hesse ističe da bi pravilno sagledavanje relevantnih čimbenika u tom pogledu trebalo dovesti Opći sud do zaključka o nepostojanju sličnosti predmetnih proizvoda, on ustvari pokušava dovesti u pitanje ocjenu činjenica (vidjeti analogno rješenja DMK/OHIM, C‑346/12 P, EU:C:2013:397, t. 44. i 45. i Greinwald/Wessang, C‑608/12 P, EU:C:2014:394, t. 35.).
22

Prema članku 17. stavku 1. točki (a) podtočki i. Direktive 2008/118, trošarinska roba može se kretati unutar sustava odgode plaćanja trošarine na području Unije, među ostalim, kao u glavnom predmetu, od trošarinskog skladišta smještenog u jednoj državi članici do trošarinskog skladišta smještenog u drugoj državi članici. Za takav sustav odgode karakteristično je to da još ne postoji obveza obračunavanja trošarine na trošarinsku robu, iako je oporezivi događaj već nastao (vidjeti u tom smislu presudu Cipriani, C‑395/00, EU:C:2002:751, t. 42.). Slijedom navedenoga, u tom sustavu dolazi do odgađanja obveze obračunavanja trošarine na trošarinsku robu do ispunjenja pretpostavke za nastanak te obveze (vidjeti u tom smislu presudu Dansk Transport og Logistik,C‑230/08, EU:C:2010:231, t. 78.).
Točno je da načela jednakog postupanja i transparentnosti postupaka javne nabave za javne naručitelje znače obvezu da se tijekom čitavog postupka drže istog tumačenja kriterija za sklapanje ugovora. Tako javni naručitelj ne može primijeniti pravila ponderiranja ili potkriterija za kriterije za sklapanje ugovora s kojima ponuditelji prethodno nisu bili upoznati.

Međutim, javni naručitelj može nakon isteka roka za podnošenje ponuda odrediti koeficijente ponderiranja potkriterija koji u biti odgovaraju kriterijima s kojima su ponuditelji prethodno bili upoznati. To ex post određivanje mora, međutim, ispunjavati tri uvjeta, odnosno, na prvom mjestu, njime ne treba mijenjati kriterije za sklapanje ugovora kako su određeni u specifikacijama ili u pozivu na nadmetanje, na drugom mjestu, ono ne treba sadržavati elemente koji bi utjecali na sastavljanje ponuda da su bili poznati u trenutku njihova sastavljanja i, na trećem mjestu, ne treba ga odabrati ne vodeći računa o elementima koji mogu dovesti do diskriminacije prema jednom od ponuditelja.

31.-33.)
Predmet C-598/15

Banco Santander SA

protiv

Cristobaline Sánchez López

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado de Primera Instancia de Jerez de la Frontera)

„Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 93/13/EEZ – Potrošački ugovori – Nepoštene odredbe – Ovlasti nacionalnog suda – Djelotvornost zaštite priznate potrošačima – Ugovor o hipotekarnom kreditu – Postupak izvansudske ovrhe na hipotekarnom jamstvu – Pojednostavljeni sudski postupak priznavanja stvarnih prava stjecatelja”

Sažetak – Presuda Suda (peto vijeće) od 7. prosinca 2017.

Zaštita potrošača – Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima – Direktiva 93/13 – Područje primjene – Postupak izvansudske ovrhe na hipotekarnom jamstvu koji se sastoji od dodjele potrošačeve nekretnine vjerovniku bez osporavanja tog potrošača – Neovisnost postupka o odnosu između vjerovnika i potrošača – Isključenost

(Direktiva Vijeća 93/13, čl. 6. st. 1. i čl. 7. st. 1.)

Članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima ne primjenjuju se na postupak poput onog u glavnoj stvari, koji je pokrenuo stjecatelj nekretnine nakon izvansudske ovrhe na hipotekarnom jamstvu koje je na toj nekretnini ustanovio potrošač u korist vjerovnika – prodavatelja robe ili pružatelja usluga – i koji ima za cilj zaštitu stjecateljevih zakonito stečenih stvarnih prava s obzirom na to da, s jedne strane, taj postupak ne ovisi o pravnom odnosu koji je vjerovnika – prodavatelja robe ili pružatelja usluga – povezivao s potrošačem i s obzirom na to da je, s druge strane, provedena ovrha na hipotekarnom jamstvu, da je nekretnina prodana i stvarna prava na njoj prenesena, a da se potrošač nije koristio pravnim sredstvima koja su predviđena s tim u vezi.

U svakom slučaju, kao prvo, iako je cilj Direktive 93/13 osigurati zaštitu koju pruža potrošačima do te mjere da se nacionalnom sudu nalaže da po službenoj dužnosti ispita nepoštenost ugovorne odredbe koja ulazi u područje njezine primjene, važno je naglasiti da se na njezine odredbe nemoguće korisno pozvati ako nema nikakve naznake o mogućem postojanju potencijalno nepoštene odredbe u ugovoru o hipotekarnom kreditu po kojem je provedena izvansudska ovrha. Kao drugo, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 70. svojeg mišljenja, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev, čini se da je C. Sánchez López tijekom izvansudskog postupka prijenosa imovine opterećene hipotekom imala priliku protiviti se tom postupku ili zatražiti njegovu odgodu zbog postojanja nepoštene odredbe u ugovoru o hipotekarnom kreditu i pritom zahtijevati donošenje privremenih mjera za obustavu prodaje nekretnine koja je bila u njezinu vlasništvu. Upravo je u postupku hipotekarne ovrhe sud pred kojim je on pokrenut mogao, prema potrebi po službenoj dužnosti, ispitati moguću nepoštenost odredaba u ugovoru o hipotekarnom kreditu.

(t. 48.-50. i izreka)
Članak 17. stavak 3. točku (c) podtočku iii. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena treba tumačiti na način da države članice ne mogu – u pogledu određenih kategorija vatrogasaca zaposlenih u javnoj vatrogasnoj službi – odstupiti od obveza koje proizlaze iz te direktive, uključujući njezin članak 2. koji definira, među ostalim, pojmove „radno vrijeme” i „vrijeme odmora”.

Članak 15. Direktive 2003/88 treba tumačiti na način da ne dopušta državama članicama zadržavanje ili donošenje manje ograničavajuće definicije pojma „radno vrijeme” od one navedene u članku 2. te direktive.

U skladu s tekstom članka 15. Direktive 2003/88, države članice mogu primijeniti odnosno donijeti zakone i druge propise povoljnije za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika. Iz tog članka proizlazi da on upućuje na one nacionalne odredbe koje se mogu usporediti s odredbama Direktive 2003/88 koje se odnose na zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika.

Te odredbe mogu biti samo one čiji je cilj, s obzirom na njihovu ulogu i predmet, utvrditi minimalnu razinu zaštite sigurnosti i zdravlja radnika. To je slučaj s odredbama iz poglavlja 2. i 3. navedene direktive. Suprotno tomu, odredbe njezina poglavlja 1., koji obuhvaća članke 1. i 2., drukčije su naravi. Naime, u tim se odredbama ne definira minimalno vrijeme odmora niti se one tiču ostalih vidova organizacije radnog vremena, nego se u njima utvrđuju definicije koje su potrebne za određivanje predmeta i područja primjene Direktive 2003/88.

Prema tome, iz teksta članka 15. Direktive 2003/88, s obzirom na njome uspostavljeni sustav, proizlazi da se mogućnost koja je predviđena tim člankom ne može primijeniti na definiciju pojma „radno vrijeme” iz njezina članka 2.

(t. 42.-44., 47. i t. 2. izreke)
Članak 15. stavak 1. Direktive 2006/123 treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da pravila iz prostornog plana općine zabranjuju djelatnost maloprodaje neglomaznih proizvoda u geografskim zonama koje se nalaze izvan gradskog središta te općine, pod uvjetom da su ispunjeni svi uvjeti iz članka 15. stavka 3. te direktive, što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

S tim u vezi valja istaknuti da taj članak 15. ima izravni učinak s obzirom na to da se u drugoj rečenici njegova stavka 1. državama članicama nalaže bezuvjetna i dovoljno precizna obveza da prilagode svoje zakone i druge propise kako bi ih uskladile s uvjetima iz njegova stavka 3. U predmetnom slučaju, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 143. svojeg mišljenja, time što je zabranio djelatnost maloprodaje neglomaznih proizvoda u geografskoj zoni koja se nalazi izvan gradskog središta općine Appingedam, propis o kojem je riječ u glavnom postupku sadržava jedan od zahtjeva iz članka 15. stavka 2. Direktive 2006/123 jer pristup ili izvođenje uslužne djelatnosti podvrgava teritorijalnom ograničenju u smislu članka 15. stavka 2. točke (a) te direktive. Kao što to proizlazi iz točke 129. ove presude, Direktivi 2006/123 ne protivi se to da pristup ili izvođenje uslužne djelatnosti bude uvjetovano poštovanjem teritorijalnog ograničenja, pod uvjetom da su ispunjeni uvjeti nediskriminacije, nužnosti i proporcionalnosti iz njezina članka 15. stavka 3.

(t. 130.-132., 136., t. 4. izreke)
Nadalje, što se tiče konteksta, slanje dopisa poput spornog ustaljena je praksa Komisije namijenjena započinjanju neformalnih rasprava o poštovanju države članice prava Unije, nakon kojih može uslijediti pokretanje predsudske faze postupka zbog povrede obveze. Uzimajući u obzir Komisijinu diskrecijsku ovlast započinjanja postupka zbog povrede obveze, obrazloženo mišljenje ne može proizvesti obvezujuće pravne učinke. To a fortiori vrijedi i za dopise koji se mogu analizirati kao puko stupanje u kontakt prije pokretanja predsudske faze postupka zbog povrede obveze. Naposljetku, što se tiče Komisijinih ovlasti, ta institucija nema nikakvu nadležnost donošenja obvezujućih akata kojima se državi članici nameće stavljanje na raspolaganje iznosa o kojima je riječ.

To nije slučaj s dopisom koji je uputio direktor u Komisiji, u kojem je, s jedne strane, izrazio stajalište svoje uprave da se navedena država članica smatra odgovornom za gubitke vlastitih sredstava nastale u drugoj državi članici i, s druge strane, izložio svoje stajalište o pravnim posljedicama navedenih gubitaka i obvezama koje prema njegovu mišljenju iz toga proizlaze za državu članicu primateljicu, pri čemu je pozvao tu državu članicu da stavi na raspolaganje iznose o kojima je riječ. Naime, kao prvo, ni izlaganje pukog pravnog mišljenja ni puko pozivanje da se stavi na raspolaganje iznos o kojem je riječ ne mogu proizvesti pravne učinke. Osim toga, činjenica da sporni dopis određuje rok za stavljanje na raspolaganje tog iznosa, pritom ističući da kašnjenje može dovesti do zateznih kamata, sama za sebe ne omogućuje, s obzirom na cjelokupan sadržaj tog dopisa, zaključak da je Komisija namjeravala, umjesto iznošenja svojeg stajališta, donijeti akt koji proizvodi obvezujuće pravne učinke ni, prema tome, dati tom dopisu narav akta koji se može pobijati.

Aktima koji se mogu pobijati u smislu članka 263. UFEU-a smatraju se svi akti koje su donijele institucije Unije čiji je cilj proizvoditi obvezujuće pravne učinke, bez obzira na to u kojem su obliku.

Glede uvjeta dopuštenosti tužbe za poništenje, iako uvjet u vezi s obvezujućim pravnim učincima treba tumačiti s obzirom na pravo na djelotvornu sudsku zaštitu kako je zajamčeno člankom 47. prvim stavkom Povelje Europske unije o temeljnim pravima, to pravo nema za cilj izmijeniti sustav sudskog nadzora predviđenog Ugovorima, a osobito ne pravila o dopuštenosti tužbi izravno podnesenih sudu Unije, kao što to također proizlazi iz objašnjenja uz taj članak 47., koja se u skladu s člankom 6. stavkom 1. trećim podstavkom UEU-a i člankom 52. stavkom 7. Povelje moraju uzeti u obzir prilikom njegova tumačenja. Stoga tumačenje pojma akta koji se može pobijati s obzirom na taj članak 47. ne može dovesti do uklanjanja tog uvjeta bez prekoračenja nadležnosti koje Ugovor dodjeljuje sudovima Unije.

(t. 68.)
Osim toga, što se tiče konteksta, slanje dopisa poput spornih ustaljena je praksa Komisije namijenjena započinjanju neformalnih rasprava o poštovanju države članice prava Unije, nakon kojih može uslijediti pokretanje predsudske faze postupka zbog povrede obveze. Uzimajući u obzir Komisijinu diskrecijsku ovlast započinjanja postupka zbog povrede obveze, obrazloženo mišljenje ne može proizvesti obvezujuće pravne učinke. To a fortiori vrijedi i za dopise koji se mogu analizirati kao puko stupanje u kontakt prije pokretanja predsudske faze postupka zbog povrede obveze. Naposljetku, što se tiče Komisijinih ovlasti, ta institucija nema nikakvu nadležnost donošenja obvezujućih akata kojima se državi članici nameće stavljanje na raspolaganje iznosa o kojima je riječ.

To nije slučaj s dopisima koje je državi članici uputio direktor Komisije i u kojima je, s jedne strane, izrazio stajalište svoje uprave da se ta država smatra odgovornom za gubitke vlastitih sredstava nastale u drugoj državi članici i, s druge strane, izložio svoje stajalište o pravnim posljedicama tih gubitaka i o obvezama koje prema njegovu mišljenju iz toga proizlaze za državu članicu odredišta, pozivajući tu državu članicu da stavi na raspolaganje iznose o kojima je riječ. Naime, kao prvo, valja smatrati da ni puko izlaganje pravnog mišljenja ni puko pozivanje da se stave na raspolaganje iznosi o kojima je riječ ne mogu proizvesti pravne učinke. Nadalje, činjenica da sporni dopisi određuju rok za stavljanje na raspolaganje tih iznosa, pritom ističući da kašnjenje može dovesti do zateznih kamata, sama za sebe ne omogućuje, s obzirom na cjelokupan sadržaj tih dopisa, zaključak da je Komisija namjeravala, umjesto iznošenja svojeg stajališta, donijeti akte koji proizvode obvezujuće pravne učinke ni, prema tome, dati tim dopisima narav akata koji se mogu pobijati.

Aktima koji se mogu pobijati u smislu članka 263. UFEU‑a smatraju se svi akti koje su donijele institucije Unije čiji je cilj proizvoditi obvezujuće pravne učinke, bez obzira na to u kojem su obliku.

Što se tiče pretpostavki za dopuštenost tužbi za poništenje, iako uvjet u vezi s obvezujućim pravnim učincima pobijanog akta treba tumačiti s obzirom na pravo na djelotvornu sudsku zaštitu kako je zajamčeno člankom 47. prvim stavkom Povelje Europske unije o temeljnim pravima, to pravo ipak nema za cilj izmijeniti sustav sudskog nadzora predviđenog Ugovorima, a osobito ne pravila o dopuštenosti tužbi izravno podnesenih sudu Unije, kao što to također proizlazi iz objašnjenjâ uz taj članak 47., koja u skladu s člankom 6. stavkom 1. trećim podstavkom UEU-a i člankom 52. stavkom 7. Povelje moraju biti uzeta u obzir prilikom njegova tumačenja. Prema tome, tumačenje pojma „akt koji se može pobijati” s obzirom na taj članak 47. ne može dovesti do uklanjanja tog uvjeta bez prekoračenja nadležnosti koje Ugovor dodjeljuje sudovima Unije.

(t. 66.)
Iako se povodom Komisijina upravnog postupanja ne zahtijeva tako opsežan pristup dokumentima kao što je to slučaj sa zakonodavnim postupanjem institucije Unije, to nipošto ne znači da ono izlazi iz područja primjene Uredbe br. 1049/2001 o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije, s obzirom na to da se ta uredba, u skladu sa svojim člankom 2. stavkom 3., primjenjuje na sve dokumente koje čuva institucija, to jest na dokumente koje je sastavila ili zaprimila i koje posjeduje, a koji se odnose na sva područja aktivnosti Unije.

(t. 85.)
Predmet C‑628/15

The Trustees of the BT Pension Scheme

protiv

Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Slobodno kretanje kapitala – Članak 63. UFEU‑a – Područje primjene – Porezno zakonodavstvo države članice – Porez na dobit – Porezni kredit – Mirovinski fondovi – Neodobravanje poreznog kredita dioničarima koji nisu porezni obveznici poreza na dohodak od ulaganja za dividende koje potječu od inozemnog dohotka – Tumačenje presude od 12. prosinca 2006., Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑446/04, EU:C:2006:774) – Nezakonito zadržan porezni kredit – Pravna sredstva”

Sažetak – Presuda Suda (drugo vijeće) od 14. rujna 2017.

Slobodno kretanje kapitala i sloboda platnog prometa–Ograničenja–Porezno zakonodavstvo–Oporezivanje dividendi–Porezni kredit–Nacionalno zakonodavstvo koje dioničarima koji nisu porezni obveznici poreza na dohodak od ulaganja ne omogućava porezni kredit za dividende koje potječu od inozemnog dohotka–Nedopuštenost (čl. 63. UFEU‑a) Slobodno kretanje kapitala i sloboda platnog prometa–Odredbe Ugovora–Područje primjene–Isplata dividendi koje rezidentno društvo vrši rezidentnim dioničarima–Nepovoljno porezno postupanje s dividendama koje potječu od dohotka koji je rezidentno društvo primilo od nerezidentnog društva–Uključenost (čl. 63. UFEU‑a) Slobodno kretanje kapitala i sloboda platnog prometa–Ograničenja–Porezno zakonodavstvo–Oporezivanje dividendi–Porezni kredit–Nacionalno zakonodavstvo koje dioničarima koji nisu porezni obveznici poreza na dohodak od ulaganja ne omogućava priznanje poreznog kredita za dividende koje potječu od inozemnog dohotka–Nedopuštenost–Pravo na povrat poreza koji su naplaćeni protivno pravu Unije–Obveza države članice da predvidi pravne lijekove koji dioničarima koji nisu porezni obveznici omogućavaju da ostvare prava koja se dodjeljuju člankom 63. UFEU‑a–Zahtjevi–Modaliteti–Primjena nacionalnog prava–Granice–Poštovanje načela ekvivalentnosti i djelotvornosti (čl. 63. UFEU‑a) Slobodno kretanje kapitala i sloboda platnog prometa–Ograničenja–Porezno zakonodavstvo–Oporezivanje dividendi–Porezni kredit–Nacionalno zakonodavstvo koje dioničarima koji nisu porezni obveznici poreza na dohodak od ulaganja ne omogućava priznanje poreznog kredita za dividende koje potječu od inozemnog dohotka–Nedopuštenost–Neoporezivanje navedenih dioničara porezom na dohodak s osnove dividendi–Povreda prava Unije koja prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev nije dovoljno ozbiljna–Mogućnost ublažavanja posljedica nepostojanja poreznog kredita za dioničara–Nepostojanje utjecaja (čl. 63. UFEU‑a)
Predmet C‑591/15

The Gibraltar Betting and Gaming Association Limited

protiv

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

i

Her Majesty’s Treasury

(zahtjev za prethodnu odluku koji je podnio High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 355. točka 3. UFEU‑a – Status Gibraltara – Članak 56. UFEU‑a – Sloboda pružanja usluga – Potpuno unutarnja situacija – Nedopuštenost”

Sažetak – Presuda Suda (veliko vijeće) od 13. lipnja 2017.

Ugovori Unije–Područje teritorijalne primjene–Gibraltar–Uključenost–Slobodno pružanje usluga–Primjenjivost (čl. 56. UFEU‑a i čl. 355. t. 3. UFEU‑a) Slobodno pružanje usluga–Odredbe Ugovora–Neprimjenjivost na državu članicu u potpuno unutarnjoj situaciji–Pružanje usluga osobama s uobičajenim boravištem ili poslovnim nastanom u Ujedinjenoj Kraljevini od strane gospodarskih subjekata s poslovnim nastanom u Gibraltaru–Potpuno unutarnja situacija (čl. 56. UFEU‑a i čl. 355. t. 3. UFEU‑a)
Članak 18. stavak 1. Direktive 2009/28/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. o promicanju uporabe energije iz obnovljivih izvora te o izmjeni i kasnijem stavljanju izvan snage direktiva 2001/77/EZ i 2003/30/EZ, treba tumačiti na način da mu nije cilj stvoriti obvezu državama članicama da odobre uvoz putem njihovih nacionalnih međusobno povezanih mreža plinovoda održivog bioplina koji ispunjava kriterije održivosti iz članka 17. te direktive koji je namijenjen tomu da ga se upotrebljava kao biogorivo.

Naime, s jedne strane, ne može se članak 18. stavak 1. Direktive 2009/28, čiji je jedini cilj uspostaviti mehanizme provjere namijenjene tomu da osiguraju pravilnu primjenu članka 17. te direktive, s obzirom na poveznicu koja tako postoji između te dvije odredbe, barem ne više nego članak 17., tumačiti na način da mu je cilj bezuvjetno obvezati države članice da dopuste uvoz održivog bioplina iz drugih država članica.

S druge strane, kao što je u biti utvrdio nezavisni odvjetnik u točki 57. svojeg mišljenja, vodeći računa o općenitosti teksta u kojem su navedeni kriteriji popisani u točkama (a) do (c) članka 18. stavka 1. Direktive 2009/28, ne može se ipak smatrati da se tom odredbom potpuno usklađuje metoda provjere na temelju sustava masene bilance. Naprotiv, iz tih točaka proizlazi da države članice zadržavaju marginu prosudbe i manevarskog prostora kada se od njih traži da detaljnije odrede konkretne uvjete koje moraju ispunjavati sustavi masene bilance koje moraju provesti gospodarski subjekti. Stoga ni takva odredba ne može, predviđena kao takva, automatski dovesti do toga da je, jednom kada je navedeni bioplin u državi članici proizvodnje zakonito određen kao održiv, zajamčen slobodni protok održivog bioplina putem prekogranične mreže plinovoda.

(t. 39., 40., 42. i t. 1. izreke)