MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MACIEJA SZPUNARA

od 24. veljače 2022. ( 1 )

Predmet C‑501/20

M P A

protiv

LC D N M T

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Audiencia Provincial de Barcelona (Provincijski sud u Barceloni, Španjolska))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću – Uredba (EZ) br. 2201/2003 – Članci 3., 7., 8. i 14. – Pojam ‚uobičajeno boravište’ – Nadležnost, priznavanje, izvršenje sudskih odluka i suradnja u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja – Uredba (EZ) br. 4/2009 – Članci 3. i 7. – Državljani dviju različitih država članica koji borave u trećoj državi kao članovi ugovornog osoblja Unije – Utvrđivanje nadležnosti – Forum necessitatis – Članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima”

I. Uvod

1. „Načelo blizine […] najviše odražava stvarnost i u tome leži njegova važnost. Ono podrazumijeva pouku o skromnosti time što nas uči da nijedna politička volja, nijedan sud, neovisno o tome koliko su dobronamjerni, ne može dugo tvrditi da smije odlučivati u skladu sa svojim zakonima o životnim odnosima koji su izvan njegova dosega” ( 2 ). Iako je Paul Lagarde ove riječi napisao 1986., nimalo nisu izgubile na važnosti. Naime, načelo blizine danas je okosnica Unijinih propisa o bračnim sporovima i obvezi uzdržavanja.

2. Općenito, situacija u kojoj građanin države članice zbog poslovnih razloga boravi u drugoj državi članici ili trećoj državi danas je uobičajena situacija. Ta situacija postaje složena ako se dotični građanin odluči rastaviti ili razvesti, a još složenija kada sud države članice pred kojim je pokrenut postupak treba utvrditi svoju međunarodnu nadležnost ne samo u pogledu razvoda i roditeljske odgovornosti nad maloljetnom djecom, nego i u pogledu njihova uzdržavanja te korištenja obiteljskog doma u trećoj državi. Takva je situacija u ovom predmetu.

3. Svojim prethodnim pitanjima Audiencia Provincial de Barcelona (Provincijski sud u Barceloni, Španjolska) pita Sud o tumačenju članaka 3., 7., 8. i 14. Uredbe (EZ) br. 2201/2003 ( 3 ), članaka 3. i 7. Uredbe (EZ) br. 4/2009 ( 4 ) te članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

4. Na temelju tih pitanja Sud će najprije razmotriti tumačenje članaka 3. i 8. Uredbe br. 2201/2003 i članka 3. Uredbe br. 4/2009 te slijedom toga pojam „uobičajeno boravište”, konkretno kada su bračni drugovi članovi ugovornog osoblja Europske unije koji svoje dužnosti obavljaju u trećoj državi u kojoj navodno imaju diplomatski status. Nadalje, od Suda će se tražiti da utvrdi supsidijarnu nadležnost u stvarima povezanima s razvodom i roditeljskom odgovornošću u slučaju u kojem je tuženik državljanin države članice te će slijedom toga imati mogućnost razmotriti odnos između članaka 6., 7. i 14. Uredbe br. 2201/2003. Naposljetku će se od Suda tražiti da za potrebe određivanja obveze uzdržavanja djece pojasni doseg pojma forum necessitatis iz članka 7. Uredbe br. 4/2009 i doseg članka 47. Povelje u svrhu tumačenja tih odredbi.

II. Pravni okvir

A. Međunarodno pravo

5. Člankom 31. stavkom 1. Bečke konvencije o diplomatskim odnosima, sklopljene u Beču 18. travnja 1961. (u daljnjem tekstu: Bečka konvencija) ( 5 ) određuje se: „1. Diplomatski agent uživa imunitet od kaznene sudbenosti države primateljice. On, također, uživa imunitet od njezine građanske i upravne sudbenosti, osim u slučaju: (a) stvarnopravne tužbe koja se odnosi na privatne nekretnine koje se nalaze na državnom području države primateljice, osim ako ih diplomatski agent posjeduje za račun države pošiljateljice za potrebe misije; (b) tužbe koja se odnosi na nasljeđivanje, u kojoj se diplomatski agent pojavljuje kao izvršitelj oporuke, upravitelj ostavine, nasljednik ili legatar, i to kao privatna osoba, a ne u ime države pošiljateljice; (c) tužbe koja se odnosi na bilo koju profesionalnu ili gospodarsku djelatnost koju diplomatski agent obavlja u državi primateljici izvan svojih službenih funkcija.”

6. U skladu s člankom 32. stavkom 1. Bečke konvencije: „Država pošiljateljica može se odreći imuniteta od sudbenosti diplomatskog agenta i osoba koje uživaju imunitet prema članku 37.”

B. Pravo Unije

1. Uredba br. 2201/2003

7. Člankom 3. Uredbe br. 2201/2003, naslovljen „Opća nadležnost”, određuje se: „1. U predmetima koji se odnose na razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka, nadležni su sudovi država članica (a) na čijem području: – bračni drugovi imaju uobičajeno boravište, ili – su bračni drugovi imali zadnje uobičajeno boravište, ako jedan od njih i dalje ima isto boravište, ili – protustranka ima uobičajeno boravište, ili – u slučaju zajedničkog prijedloga za pokretanje postupka, ima uobičajeno boravište bilo koji od bračnih drugova, ili – stranka koja pokreće postupak ima uobičajeno boravište, ako je on ili ona tamo imao boravište najmanje godinu dana prije pokretanja postupka, ili – stranka koja pokreće postupak ima uobičajeno boravište, ako je on ili ona tamo imao boravište najmanje šest mjeseci prije pokretanja postupka, a on ili ona je bio državljanin države članice o kojoj je riječ ili, u slučaju da je riječ o Velikoj Britaniji ili Irskoj, tamo imao svoj ‚domicile’; (b) prema državljanstvu oba bračna druga ili, u slučaju Velike Britanije ili Irske, prema ‚domicile’ oba bračna druga. […]”

8. U skladu s člankom 6. te uredbe, naslovljenim „Isključiva priroda nadležnosti u skladu s člancima 3., 4. i 5.”: „Protiv bračnog druga koji: (a) ima uobičajeno boravište na području države članice; ili (b) je državljanin neke države članice, ili, u slučaju Velike Britanije i Irske, ima ‚domicile’ na državnom području jedne od navedenih država članica, može biti pokrenut postupak u drugoj državi članici samo u skladu s člancima 3., 4. i 5.”

9. Člankom 7. navedene uredbe, naslovljenim „Supsidijarna nadležnost”, u stavku 1. navodi se: „Ako nijedan sud neke države članice nije nadležan u skladu s člancima 3., 4. i 5., nadležnost se utvrđuje, u svakoj državi članici, u skladu s pravom države članice o kojoj je riječ.”

10. Člankom 8. iste uredbe, naslovljenim „Opća nadležnost”, u stavku 1. predviđa se: „Sudovi države članice nadležni su u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću prema djetetu koje ima uobičajeno boravište u državi članici u trenutku pokretanja postupka.”

11. Člankom 14. Uredbe br. 2201/2003, naslovljenim „Supsidijarna nadležnost”, predviđa se: „Ako nijedan sud države članice nije nadležan u skladu s člancima 8. do 13., nadležnost se u svakoj državi članici utvrđuje prema zakonima te države članice.”

2. Uredba br. 4/2009

12. Članak 3. Uredbe br. 4/2009, naslovljen „Opće odredbe”, glasi kako slijedi: „U stvarima koje se odnose na obveze uzdržavanja u državama članicama sudsku nadležnost ima: (a) sud mjesta u kojem tuženik ima uobičajeno boravište; ili (b) sud mjesta u kojem uzdržavana osoba ima uobičajeno boravište; ili (c) sud koji je u skladu sa svojim pravom nadležan za postupke o statusu osobe, [ako je zahtjev koji se odnosi na obvezu uzdržavanja sporedan u odnosu na te postupke], osim ako nadležnost nije utemeljena isključivo na državljanstvu jedne od strana; ili (d) sud koji je u skladu sa svojim pravom nadležan za postupke o roditeljskoj odgovornosti [ako je zahtjev koji se odnosi na obvezu uzdržavanja sporedan u odnosu na te postupke], osim ako nadležnost nije utemeljena isključivo na državljanstvu jedne od strana.”

13. Člankom 7. te uredbe, naslovljen „Forum necessitatis”, određuje se: „Kad niti jedan sud države članice u skladu s člancima 3., 4., 5. i 6. nije nadležan, sudovi države članice, u iznimnim slučajevima, mogu odlučivati o sporu ako u trećoj državi s kojom je spor usko povezan postupak nije moguće pokrenuti ili provesti u razumnim okvirima ili postupak u trećoj državi nije moguć. Spor mora u dovoljnoj mjeri biti povezan s državom članicom suda pred kojim je pokrenut postupak.”

C. Španjolsko pravo

14. Člankom 22.c točkama (c) i (d) Leya Orgánica 6/1985 del Poder Judicial (Organski zakon 6/1985 o pravosudnom sustavu) od 1. srpnja 1985. ( 6 ), kako je izmijenjen Leyem Orgánica 7/2015 (Organski zakon 7/2015 kojim se uređuje nadležnost španjolskih sudova) od 21. srpnja 2015. ( 7 ) određuje se: „U nedostatku prethodnih kriterija, španjolski sudovi nadležni su: […] (c) u području osobnih i imovinskih odnosa između bračnih drugova, poništaja braka, rastave i razvoda i njihovih izmjena, pod uvjetom da nijedan drugi strani sud nema nadležnost ako oba bračna druga imaju uobičajeno boravište u Španjolskoj u vrijeme podnošenja tužbe ili ako je njihovo posljednje uobičajeno boravište bilo u Španjolskoj i jedan od njih [još] tamo boravi ili ako je Španjolska tuženikovo uobičajeno boravište ili, u slučaju zahtjeva za međusobnim dogovorom, ako u Španjolskoj boravi jedan od bračnih drugova, ili ako tužitelj nakon podnošenja tužbe uobičajeno boravi u Španjolskoj barem jednu godinu, ili ako je tužitelj Španjolac i ima uobičajeno boravište u Španjolskoj barem šest mjeseci prije podnošenja tužbe, kao i ako oba bračna druga imaju španjolsko državljanstvo. (d) u području srodstva i odnosa između roditelja i djece, zaštite maloljetnikâ i roditeljske odgovornosti ako dijete ili maloljetnik ima uobičajeno boravište u Španjolskoj u vrijeme podnošenja tužbe ili je tužitelj Španjolac ili uobičajeno boravi u Španjolskoj ili, u svakom slučaju, barem šest mjeseci prije podnošenja tužbe.”

15. Člankom 22.octies LOPJ‑a predviđa se: „1. Španjolski sudovi nisu nadležni u slučajevima u kojima se pravilima o nadležnosti predviđenim španjolskim zakonima navedena nadležnost ne predviđa. […] 3. […] Španjolski sudovi ne mogu se suzdržati od svoje nadležnosti ili se proglasiti nenadležnim ako je sporni slučaj povezan sa Španjolskom i ako su se sudovi različitih država povezani sa slučajem proglasili nenadležnim. […]”

16. U članku 40. Código Civila (Građanski zakonik) navodi se da je domicil diplomata koji borave u inozemstvu zbog svoje dužnosti i koji imaju pravo na ekstrateritorijalnost posljednji domicil koji su imali na španjolskom državnom području.

III. Činjenice iz kojih proizlazi glavni postupak, prethodna pitanja i postupak pred Sudom

17. M P A, španjolska državljanka, i LC D N M T, portugalski državljanin sklopili su brak 25. kolovoza 2010. u španjolskom veleposlanstvu u Gvineji Bisau. Imaju dvoje maloljetne djece rođene 10. listopada 2007. i 30. srpnja 2012. u Manresi (pokrajina Barcelona, Španjolska) koja imaju dvojno španjolsko i portugalsko državljanstvo.

18. Bračni drugovi u razdoblju od kolovoza 2010. do veljače 2015. boravili su u Gvineji Bisau te su se potom preselili u Lomé (Togo). Nakon de facto rastave u srpnju 2018. tužiteljica iz glavnog postupka nastavila je živjeti s djecom u zajedničkom kućanstvu u Togu dok je njezin suprug boravio u hotelu u toj zemlji.

19. Bračni dugovi rade za Europsku komisiju u svojstvu članova ugovornog osoblja te rade u delegaciji Europske unije u Togu. Sud koji je uputio zahtjev navodi da članovi ugovornog osoblja odnosno službenici Unije u državama članicama Unije, imaju status diplomatskog osoblja Unije samo u svojoj zemlji rada.

20. Tužiteljica iz glavnog postupka podnijela je 6. ožujka 2019. Juzgadu de Primera Instancia de Manresa (Prvostupanjski sud u Manresi, Španjolska) zahtjev za razvod kojim je također zahtijevala razvrgnuće bračnoimovinskog režima, utvrđivanje režima i načina ostvarivanja skrbi i roditeljske odgovornosti u pogledu maloljetne djece, njihovo uzdržavanje te korištenje obiteljskog doma u Loméu. Usto je zahtijevala da se donesu privremene mjere.

21. Tuženik iz glavnog postupka tvrdio je da Juzgado de Primera Instancia de Manresa (Prvostupanjski sud u Manresi) nema međunarodnu nadležnost. Rješenjem od 9. rujna 2019. taj je sud utvrdio da nije nadležan za odlučivanje o postupku uz obrazloženje da, prema njegovu mišljenju, stranke nemaju uobičajeno boravište u Španjolskoj.

22. Tužiteljica iz glavnog postupka podnijela je žalbu sudu koji je uputio zahtjev. Ističe da ona i njezin suprug imaju diplomatski status kao akreditirani službenici Unije u zemlji rada te da se on odnosi i na maloljetnu djecu. Tvrdi da se na temelju uredbi br. 2201/2003 i br. 4/2009 nadležnost za odlučivanje o pitanjima razvoda, roditeljske odgovornosti i uzdržavanja utvrđuje s obzirom na uobičajeno boravište. Međutim, u skladu s člankom 40. španjolskog Građanskog zakonika, njezino uobičajeno boravište nije, kao što to tvrdi njezin suprug, mjesto rada gdje radi kao ugovorno osoblje, nego njezino boravište prije stjecanja tog statusa, a to je Španjolska. Tvrdi i da ima diplomatski imunitet na temelju članka 31. Bečke konvencije i da njezini zahtjevi koji se odnose na razvod, roditeljsku odgovornost i uzdržavanje nisu obuhvaćeni iznimkama koje se navode u toj odredbi.

23. Tužiteljica iz glavnog postupka poziva se i na primjenu forum necessitatis predviđenu Uredbom br. 4/2009 i objašnjava situaciju u kojoj se nalaze togoanski sudovi. U tom pogledu podnosi izvješća Vijeća za ljudska prava Ujedinjenih naroda. Naglašava da se u jednom od tih izvješća, od 17. kolovoza 2016., utvrđuje nedostatak primjerenog i kontinuiranog osposobljavanja sudaca i ustrajanje na nekažnjavanju povreda ljudskih prava. U jednom drugom od tih izvješća, od 22. kolovoza 2016., izražava se zabrinutost Ujedinjenih Naroda u pogledu neovisnosti sudstva, pristupa pravosuđu i nekažnjavanja povreda ljudskih prava. Navodi da je Odbor za ukidanje diskriminacije žena tražio od Togoanske Republike da ženama osigura djelotvoran pristup sudovima.

24. Tuženik iz glavnog postupka tvrdi da ni on ni njegova supruga ne obnašaju diplomatsku funkciju svojih odnosnih zemalja, nego da su zaposleni u Unijinu izaslanstvu u Togu kao ugovorno osoblje. U tom pogledu navodi da „Laissez‑passer” kojom raspolažu nije diplomatska putovnica nego propusnica ili isprava za sigurno putovanje koja je valjana samo unutar državnog područja trećih zemalja koje nisu članice Unije. Usto, smatra da primjenjivi propis nije Bečka konvencija, nego Protokol br. 7 o povlasticama i imunitetima Europske unije ( 8 ). Međutim, taj je protokol primjenjiv samo na radnje koje izvršavaju službenici i članovi osoblja Unije po službenoj dužnosti te se njime ne dopušta primjena forum necessitatis.

25. Sud koji je uputio zahtjev utvrđuje da s obzirom na okolnosti glavnog predmeta ne postoji sudska praksa koja se odnosi na pojam „uobičajeno boravište” bračnih drugova na temelju koje bi se utvrdio sud koji je nadležan u stvarima povezanima s razvodom. Prema njegovu mišljenju, isto vrijedi za pojam „uobičajeno boravište” maloljetne djece kada u svrhu određivanja uobičajenog boravišta valja utvrditi utjecaj statusa diplomata li drugog sličnog statusa poput onoga koji imaju osobe koje obavljaju funkcije kao službenici ili zaposlenici Unije i koje se upućuju u treće države radi obavljanja tih funkcija. Smatra da je uzrok i razlog tomu što su te osobe prisutne u tim zemljama izvršavanje funkcija ili rada za Uniju.

26. U tim je okolnostima Audiencia Provincial de Barcelona (Provincijski sud u Barceloni) presudom od 15. rujna 2020., koju je tajništvo Suda zaprimilo 6. listopada 2020., odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Kako treba tumačiti pojam ‚uobičajeno boravište’ iz članka 3. Uredbe [br. 2201/2003] i članka 3. Uredbe [br. 4/2009] u slučaju državljana neke države članice koji borave u trećoj državi zbog funkcija koje su im povjerene kao članovima ugovornog osoblja [Unije] i kojima je u trećoj državi priznat status diplomatskih službenika [Unije] ako je njihov boravak u navedenoj državi povezan s izvršavanjem njihovih funkcija koje obavljaju za Uniju? 2. U slučaju da, za potrebe članka 3. Uredbe br. 2201/2003 i članka 3. Uredbe br. 4/2009, određivanje uobičajenog boravišta bračnih drugova ovisi o njihovu statusu članova ugovornog osoblja [Unije] u trećoj državi, kako bi njihovo boravište utjecalo na određivanje uobičajenog boravišta maloljetne djece u skladu s člankom 8. Uredbe br. 2201/2003? 3. Za slučaj da se smatra da maloljetnici nemaju uobičajeno boravište u trećoj državi, može li se povezanost s majčinim državljanstvom, njezin boravak u Španjolskoj prije sklapanja braka, španjolsko državljanstvo maloljetne djece i njihovo rođenje u Španjolskoj uzeti u obzir za potrebe određivanja uobičajenog boravišta u skladu s člankom 8. Uredbe br. 2201/2003? 4. Za slučaj da se utvrdi da se uobičajeno boravište roditelja i maloljetne djece ne nalazi u državi članici, uzimajući u obzir da, u skladu s Uredbom br. 2201/2003, ne postoji nijedna druga država članica nadležna za rješavanje zahtjevâ, sprečava li okolnost da je tuženik državljanin države članice primjenu podredne odredbe članaka 7. i 14. [te uredbe]? 5. Za slučaj da se utvrdi da se uobičajeno boravište roditelja i maloljetne djece ne nalazi u državi članici, za potrebe određivanja uzdržavanja djece, kako treba tumačiti forum necessitatis iz članka 7. Uredbe br. 4/2009? Osobito koje su pretpostavke nužne kako bi se smatralo da postupak nije moguće pokrenuti ili provesti u razumnim okvirima ili postupak nije moguć u trećoj državi s kojom je spor usko povezan (u ovom slučaju Togo)? Treba li stranka dokazati da je pokrenula ili pokušala pokrenuti postupak u navedenoj državi i to neuspješno? Je li državljanstvo neke od stranaka u sporu dovoljna poveznica s državom članicom [suda pred kojim je pokrenut postupak]? 6. U slučaju poput ovog, u kojem bračni drugovi imaju snažne veze s državama članicama (državljanstvo, prethodni boravak), ako u skladu s pravilima Uredbi nijedna država članica nije nadležna, je li to protivno članku 47. [Povelje]?”

27. Sud koji je uputio zahtjev zatražio je da se o ovom predmetu odluči u hitnom prethodnom postupku, predviđenom člankom 107. Poslovnika Suda.

28. Četvrto vijeće Suda odlučilo je 19. listopada 2020., na prijedlog suca izvjestitelja i nakon što je saslušalo nezavisnog odvjetnika, da ne treba prihvatiti taj zahtjev.

29. Pisana očitovanja podnijeli su španjolska i češka vlada te Vijeće Europske unije i Komisija. Stranke glavnog postupka i te stranke sudjelovale su na raspravi koja je održana 16. rujna 2021.

IV. Analiza

A. Prvo prethodno pitanje

30. Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita na koji način treba tumačiti pojam „uobičajeno boravište” upotrijebljen u članku 3. Uredbe br. 2201/2003 i članku 3. Uredbe br. 4/2009 kada su bračni drugovi članovi ugovornog osoblja Unije koji svoje dužnosti obavljaju u trećoj državi u kojoj navodno imaju diplomatski status.

31. Sud koji je uputio zahtjev navodi da smatra da članak 40. španjolskog Građanskog zakonika, na kojem tužiteljica iz glavnog postupka temelji nadležnost španjolskih sudova, nije primjenjiv u glavnom postupku jer se (nacionalnom) definicijom pojma „domicil” iz tog članka utvrđuje pravna fikcija španjolskog prava ograničena na osobe koje obavljaju diplomatske funkcije. Taj sud također navodi da za ocjenu uobičajenog boravišta bračnih drugova valja utvrditi trajanje, uobičajenu prirodu i stabilnost njihova boravka u Togu. Zbog tog razloga pita predstavlja li status službenika Unije koji imaju bračni drugovi važan element za to da se utvrdi imaju li uobičajeno boravište u Togu u smislu članka 3. Uredbe br. 2201/2003 i članka 3. Uredbe br. 4/2009.

32. Kako bih odgovorio na prvo pitanje, razmotrit ću, kao prvo, pojam „uobičajeno boravište” u smislu članka 3. Uredbe br. 2201/2003 i članka 3. Uredbe br. 4/2009, a zatim ću ispitati, kao drugo, doseg statusa diplomatskih službenika Unije koji imaju bračni drugovi u državi u kojoj se nalazi njihovo uobičajeno boravište u svrhu njegova određivanja.

1. Pojam „uobičajeno boravište”

a) „Uobičajeno boravište” u smislu članka 3. Uredbe br. 2201/2003

33. Iz uvodne izjave 1. Uredbe br. 2201/2003 proizlazi da ta uredba pridonosi uspostavi područja slobode, sigurnosti i pravde u kojem je osigurano slobodno kretanje osoba. U tu svrhu ta uredba u poglavljima II. i III. utvrđuje, među ostalim, pravila kojima se uređuje nadležnost te priznavanje i izvršenje sudskih odluka u području raskida bračne veze, pri čemu ta pravila imaju za cilj osigurati pravnu sigurnost ( 9 ).

34. Članak 3. Uredbe br. 2201/2003, koji se nalazi u njezinu poglavlju II., okosnica je pravila o međunarodnoj nadležnosti predviđenih u toj uredbi za razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka. Člankom 3. stavkom 1. točkama (a) i (b) navedene uredbe predviđa se nekoliko osnova za nadležnost među kojima, kao što to ističe Sud, „nije određena hijerarhija” ( 10 ). Pojam „uobičajeno boravište” navodi se u prvih šest osnova za nadležnost predviđenih člankom 3. stavkom 1. točkom (a) ( 11 ) iste uredbe ( 12 ). Sedmi kriterij, kojim se određuje nadležnost prema „državljanstvu oba bračna druga ili, u slučaju Velike Britanije ili Irske, prema ‚domicile’ oba bračna druga”, navodi se u članku 3. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 2201/2003. Pojam „uobičajeno boravište” stoga je kamen temeljac pravila o međunarodnoj nadležnosti u bračnim sporovima. Taj se pojam nalazi i u člancima 6. i 7. ( 13 ) te članku 8. te uredbe, koji su također relevantni za ovaj predmet ( 14 ).

35. Međutim, napominjem da pojam „uobičajeno boravište”, iako je ključan za to da nadležni sudovi mogu donijeti odluku o razvodu i pitanjima koja se odnose na roditeljsku odgovornost prema djeci ( 15 ), nije definiran u članku 2. Uredbe br. 2201/2003 ( 16 ). Prema tome, budući da zakonodavac Unije nije predvidio upućivanje na pravo država članica radi utvrđivanja smisla i opsega pojma „uobičajeno boravište” u smislu članka 3. stavka 1. točke (a) te uredbe, valja smatrati da on predstavlja autonoman i ujednačen pojam prava Unije. Taj je pristup potvrđen sudskom praksom Suda, koja se odnosi na navedenu uredbu, u pogledu tumačenja pojma „uobičajeno boravište” djeteta u smislu članka 8. iste uredbe ( 17 ) te, u novije vrijeme, tumačenja pojma „uobičajeno boravište” bračnog druga u smislu članka 3. stavka 1. točke (a) te uredbe ( 18 ).

36. Što se tiče tumačenja tog autonomnog pojma u specifičnom kontekstu ovog predmeta, s obzirom na to da ga se ne definira u Uredbi br. 2201/2003, valja uzeti u obzir odredbe u kojima se navodi i ciljeve te uredbe ( 19 ). Međutim, najprije ću se pozvati na elemente iz analize teksta članka 3. stavka 1. točke (a) navedene uredbe, pri čemu ću uputiti na relevantnu sudsku praksu Suda.

1) Doslovno, povijesno, kontekstualno i teleološko tumačenje članka 3. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 2201/2003

37. Kao prvo ističem da je u presudi IB Sud u okviru određivanja uobičajenog boravišta bračnih drugova nedavno presudio da se u nekoliko odredbi Uredbe br. 2201/2003 i osobito njezinu članku 3. stavku 1. točki (a), navode riječi „uobičajeno boravište” na način da se one ne koriste u množini, nego u jednini. Naime, ta se uredba „odnosi […] na sudove države članice ‚uobičajenog boravišta’ jednog i/ili drugog bračnog druga ili djeteta, ovisno o slučaju, pri čemu se sustavno koristi jednina a da pritom ne predviđa da ista osoba istodobno može imati više uobičajenih boravišta ili uobičajeno boravište na više mjesta” ( 20 ).

38. Iz toga u načelu slijedi da se ne može prihvatiti da se uobičajeno boravište bračnih drugova može istodobno nalaziti u dvjema državama članicama ili, kao što je to ovdje slučaj, u državi članici i trećoj državi. Taj element tumačenja, na koji ću se naknadno vratiti u svojoj analizi ( 21 ), čini mi se važnim polazištem za određivanje uobičajenog boravišta bračnih drugova u slučaju kao što je onaj u glavnom postupku.

39. Kao drugo, podsjećam na to da je Sud u okviru tumačenja odredbi Uredbe br. 2201/2003 koje se odnose na roditeljsku odgovornost, osobito odredbe iz njezina članka 8. ( 22 ) već presudio, s jedne strane, da se na temelju uporabe pridjeva „uobičajeno” može zaključiti da boravište mora imati određen stupanj stabilnosti ili redovitosti i, s druge strane, da to da je osoba premjestila svoje uobičajeno boravište u državi članici [ili trećoj državi] odražava volju te osobe da ondje uspostavi stalno ili uobičajeno središte svojih interesa, s namjerom da mu da stabilan karakter ( 23 ). Konkretno, Sud je smatrao da je za utvrđivanje mjesta uobičajenog boravišta djeteta važno tražiti mjesto gdje su njegovi roditelji stalno prisutni i integrirani u društveno i obiteljsko okruženje. U tom se kontekstu namjera nastanjenja u tom mjestu, koja se izražava opipljivim mjerama također može uzeti u obzir ( 24 ).

40. Kao treće, ta su razmatranja potkrijepljena ne samo izvješćem Borrás ( 25 ), nego i ciljem članka 3. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 2201/2003 ( 26 ). Naime, pravila o nadležnosti utvrđena u toj odredbi uključuju osiguravanje ravnoteže između mobilnosti osoba unutar Unije i pravne sigurnosti ( 27 ).

41. Prema tome, kako bi se boravište u određenom mjestu smatralo „uobičajenim” ono mora imati objektivan element („stabilnost” ili „redovitost”) i subjektivan element odnosno namjeru („volju”). Budući da je ocjena tih elemenata koju provodi sud koji je uputio zahtjev suštinski činjenične prirode, taj sud treba uzeti u obzir sve okolnosti konkretnog slučaja ( 28 ). Sud je u svojoj sudskoj praksi utvrdio niz kriterija na temelju kojih se može utvrditi uobičajeno boravište dotične osobe. U razmatranjima koja slijede uputit ću samo na one kriterije koji mi se čine relevantnima za ovaj predmet.

2) Objektivan i subjektivan element

i) Stabilnost ili redovitost

42. Što se tiče objektivnog elementa, podsjećam na to da je među okolnostima koje su odlučujuće za utvrđivanje uobičajenog boravišta jednog ili obaju bračnih drugova posebno važno okruženje dotične osobe ( 29 ). Točno je da se okruženje odraslih osoba sastoji od raznolikih, osobito profesionalnih, socio‑kulturnih, imovinskih kao i privatnih i obiteljskih djelatnosti i interesa i da se, prema mišljenju Suda, ne zahtijeva da se oni usredotoče na područje samo jedne države članice ( 30 ). Iako sustav podjele nadležnosti uspostavljen Uredbom br. 2201/2003 u području raskida bračne veze nema za cilj isključiti višestruke nadležnosti, ipak mi se čini važnim naglasiti da je Sud u presudi IB ( 31 ) nedavno presudio da bi „priznanje da bračni drug istodobno može imati uobičajeno boravište u više država članica značilo […] naštetiti pravnoj sigurnosti, s obzirom na to da bi se otežalo određivanje unaprijed sudova koji bi mogli odlučivati o raskidu bračne veze te bi se sudu pred kojim je pokrenut postupak provjera vlastite nadležnosti učinila složenijom”. Naime, u skladu s mišljenjem nezavisnog odvjetnika M. Camposa Sánchez‑Bordone, Sud je pojasnio da bi to „stoga predstavljalo rizik da se međunarodna nadležnost konačno ne utvrdi kriterijem ‚uobičajenog boravišta’ u smislu članka 3. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 2201/2003, nego kriterijem koji se temelji na jednostavnom boravištu jednog ili drugog bračnog druga, čime se povređuje ta uredba” ( 32 ).

43. Prema mojem mišljenju, iz toga slijedi da, iako nije isključeno da bračni drug istodobno može imati više boravišta, on u određenom trenutku može imati samo jedno uobičajeno boravište u smislu te odredbe ( 33 ).

44. Usto, podsjećam na to da, prema mišljenju Suda, uobičajeno boravište osobe odgovara mjestu gdje se nalazi središte njezinih životnih interesa ( 34 ). Tako se mogu uzeti u obzir okolnosti povezane sa zaposlenjem, kao što su trajanje upućivanja ili mogućnost njegova produljenja, a osobito činjenica da je profesionalna djelatnost koju ta osoba obavlja na određenom mjestu obuhvaćena radnim odnosom na neodređeno vrijeme. Suprotno tomu, ne mogu se smatrati odlučujućom okolnosti boravci te osobe na području države članice svojeg podrijetla u okviru godišnjih odmora ili praznika ( 35 ).

45. U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da su se bračni drugovi i njihova djeca nastanili u Togu od veljače 2015. i da stoga njihovo boravište u toj državi ima određeni stupanj trajnosti, neprekinutosti i stalnosti. Naime, njihova stalna fizička prisutnost u Togu osim u okviru godišnjih odmora ili praznikâ činjenica je koju je utvrdio sud koji je uputio zahtjev. Čini mi se važnim pojasniti da iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da se nakon njihove rastave nijedan od bračnih drugova nije preselio u svoju državu članicu.

46. U tom je pogledu točno da je boravak bračnih drugova u Togu izravno povezan s izvršavanjem njihovih dužnosti kao članova ugovornog osoblja Unije te da se taj boravak može razlikovati ovisno o tim dužnostima i Komisijinim potrebama. Međutim, iz Komisijinih pisanih očitovanja, prema informacijama koje je primila od Europske službe za vanjsko djelovanje, proizlazi da stranke glavnog postupka imaju ugovore na neodređeno vrijeme te da ne podliježu rotaciji u sjedište u Bruxellesu ( 36 ).

47. Stoga okolnost koju je tužiteljica iz glavnog postupka navela na raspravi, prema kojoj boravi u Španjolskoj tijekom godišnjih odmora ili praznika ili činjenica da je odlazila u tu državu članicu kako bi rodila svoje dvoje djece, ne može upućivati na to da bračni drugovi ili barem tužiteljica iz glavnog postupka, stalno, neprekidno i trajno borave u toj državi članici.

ii) Volja ili namjera

48. Što se tiče subjektivnog elementa, kao što je to Komisija istaknula u svojim pisanim očitovanjima, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne proizlazi jasno da su bračni drugovi izrazili namjeru da zadrže trajno ili uobičajeno središte svojih interesa u Španjolskoj. Osim državljanstva tužiteljice iz glavnog postupka i njezina prethodnog uobičajenog boravišta u Španjolskoj ( 37 ), ta odluka ne sadržava nijedan element na temelju kojeg se može zaključiti da u glavnom postupku postoji druga moguća poveznica na temelju koje se može smatrati da se uobičajeno boravište bračnih drugova ili barem jednog od njih nalazi u toj državi članici.

49. S obzirom na navedeno, u situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku eventualno se može postaviti pitanje koji je element važniji u slučaju sukoba između objektivnog elementa (fizička prisutnost, stalno središte interesa u određenom mjestu) i subjektivnog elementa (volja za povratak u državu članicu podrijetla).

50. U tom pogledu, u odgovoru na pitanje koje je Sud postavio na raspravi Komisija je objasnila da se za radna mjesta u izaslanstvu Unije kao što je ono u Togu zahtijeva fizička prisutnost i da se za ta radna mjesta dobrovoljno javljaju osobe koje to žele ( 38 ). Usto, ta je institucija istaknula da je u ovom slučaju namjera bračnih drugova da se nastane u Španjolskoj nakon završetka svoje misije u Togu hipotetski element koji se ne može uzeti obzir za određivanje uobičajenog boravišta.

51. Slažem se s tim stajalištem. Naime, u određenim iznimnim slučajevima može se smatrati da se, s obzirom na opipljive dokaze i vanjske znakove ( 39 ), namjera obaju bračnih drugova ili jednog od njih da se nastani u drugoj državi članici ili da se ponovno nastani u državi članici podrijetla, pri čemu stječe novo „uobičajeno boravište” i napušta prethodno uobičajeno boravište, može upotpuniti ili zamijeniti elemente kao što je trajanje, redovitost ili stalnost fizičke prisutnosti, koji obično obilježavaju pojam „uobičajeno boravište” ( 40 ). Međutim, obična namjera dotične osobe da se vrati u državu podrijetla nakon završetka poslovnog boravka u drugoj državi članici ili trećoj državi uopće ne dovodi u pitanje njezino trenutačno uobičajeno boravište. U svakom slučaju, u situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku ne postoji sukob između objektivnog i subjektivnog elementa.

52. Slijedom toga, s obzirom na sve te elemente, valja smatrati da je, s jedne strane, boravište bračnih drugova na državnom području Toga u načelu neprekinuto i stabilno ( 41 ) i da se, s druge strane, njihovi poslovni te privatni i obiteljski interesi nalaze u toj državi. Iako sam sklon smatrati da se na temelju tih elemenata a priori može smatrati da uobičajeno boravište nije u Španjolskoj i da se središte životnih interesa bračnih drugova može nalaziti u Togu, ipak je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri sve činjenične okolnosti ovog slučaja na temelju kojih se može stvarno smatrati da bračni drugovi nemaju uobičajeno boravište u Španjolskoj ( 42 ).

b) Pojam „uobičajeno boravište” u smislu članka 3. Uredbe br. 4/2009

53. U stvarima koje se odnose na obveze uzdržavanja međunarodna nadležnost sudova uređena je pravilima o nadležnosti iz Uredbe br. 4/2009 ( 43 ). U tom pogledu valja podsjetiti na to da se tom uredbom uspostavlja cjeloviti sustav pravila o međunarodnoj sudskoj nadležnosti u okviru kojih je zakonodavac Unije u članku 3. navedene uredbe predvidio niz alternativnih kriterija, osobito ovisno o postupovnim razlozima blizine ( 44 ). Tako se tim člankom predviđa da nadležnost ima sud (ili sudovi) (točka (a)) mjesta u kojem tuženik ima uobičajeno boravište (neovisno o tome je li tuženik uzdržavana osoba ili obveznik uzdržavanja) ili (točka (b)) mjesta u kojem uzdržavana osoba ima uobičajeno boravište.

54. U tom kontekstu postavlja se pitanje treba li jednako definirati pojam „uobičajeno boravište” u Uredbi br. 2201/2003 i u Uredbi br. 4/2009.

55. Čini mi se očitim da je odgovor potvrdan.

56. Naime, radi dosljedne i ujednačene primjene prava Unije, pojam „uobičajeno boravište” u okviru tih dviju uredbi valja definirati i tumačiti na temelju istih načela ( 45 ). Međutim, ta se definicija može rafinirati za potrebe određivanja uobičajenog boravišta u konkretnim slučajevima. S obzirom na to da su pojam „uobičajeno boravište” i njegovo tumačenje u okviru Uredbe br. 4/2009, kao i u okviru Uredbe br. 2201/2003 autonomni, podsjećam na to da smisao i doseg tog pojma treba utvrditi s obzirom na kontekst odredbi i cilj te uredbe, osobito njezine uvodne izjave 15. U skladu s tom uvodnom izjavom, kriteriji nadležnosti specifični za postupak koji se odnosi na obvezu uzdržavanja određeni su tako da ispune dva cilja, a to su zaštita interesa uzdržavanih osoba ( 46 ) i promicanje odgovarajuće sudske zaštite ( 47 ).

57. Stoga mi se čini da je relevantna primjena pojma „uobičajeno boravište” definiranog u Uredbi br. 2201/2003 u okviru Uredbe br. 4/2009, s obzirom i na usku povezanost tih dviju uredbi. Naime, uzimajući u obzir posebnosti, cilj i kontekst Uredbe br. 4/2009, čini mi se da sud koji je uputio zahtjev također treba uzeti u obzir objektivne pokazatelje ili čimbenike (stabilnost, redovitost boravišta i integracija dotične osobe u društveno i obiteljsko okruženje) i subjektivne pokazatelje ili čimbenike (namjera te osobe da uspostavi svoje uobičajeno boravište na određenom mjestu) na temelju kojih se, s obzirom na okolnosti predmetnog slučaja, može odrediti uobičajeno boravište u smislu Uredbe br. 2201/2003 ( 48 ), kako bi odredio uobičajeno boravište obveznika uzdržavanja, uzdržavane osobe ili podnositelja zahtjeva za uzdržavanje u okviru Uredbe br. 4/2009 ( 49 ). Naime, u praksi je riječ o istom uobičajenom boravištu.

58. To tumačenje potkrepljuje izvješće s objašnjenjima Andree Bonomija o Haškom protokolu ( 50 ), u kojem se u točki 37. navodi da je svrha postojanja povezanosti sa zakonom države u kojoj uzdržavana osoba ima uobičajeno boravište „da se omogući utvrđivanje postojanja i iznosa obveze uzdržavanja, uzimajući u obzir pravne i činjenične uvjete društvenog okruženja zemlje u kojoj uzdržavana osoba živi i obavlja većinu svojih aktivnosti”. U tom pogledu u točki 42. tog izvješća navodi se i to da je „kriterij koji se primjenjuje onaj o uobičajenom boravištu, što podrazumijeva određenu stabilnost. Boravište koje je samo privremeno nije dovoljno za to da se odredi koji se zakon primjenjuje na obvezu uzdržavanja”.

59. S obzirom na moju analizu pojma „uobičajeno boravište”, iz koje proizlazi da se ne čini da se uobičajeno boravište bračnih drugova nalazi u državi članici, valja još ispitati može li status diplomatskih službenika Unije koji bračni drugovi imaju u Togu utjecati na uobičajeno boravište bračnih drugova u situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku.

2. Doseg statusa diplomatskih službenika Unije u državi u kojoj se nalazi uobičajeno boravište bračnih drugova za potrebe primjene članka 3. Uredbe br. 2201/2003

60. Španjolska vlada smatra da je sud nadležan za odlučivanje o razvodu na temelju Uredbe br. 2201/2003 sud uobičajenog boravišta bračnih drugova. Međutim, na temelju uvodne izjave 14. te uredbe smatra da, iako taj sud ne može ostvariti svoju nadležnost zbog činjenice da bračni drugovi imaju status diplomatskih službenika zbog svojeg svojstva članova ugovornog osoblja Unije, tu nadležnost treba odrediti pravilima koja su na snazi u državi članici u kojoj dotične osobe nemaju taj status diplomatskih službenika, u skladu s pravom suda, odnosno člankom 40. španjolskog Građanskog zakonika. Naime, ta vlada navodi da na temelju članka 31. stavka 1. Bečke konvencije, koja se primjenjuje na Togo, diplomatski službenici imaju imunitet pred građanskim sudovima u državi primateljici. Slijedom toga, priznavanje takvog statusa diplomatskog službenika ne omogućuje primjenu kriterija uobičajenog boravišta bračnih drugova radi utvrđivanja međunarodne sudske nadležnosti za odlučivanje o zahtjevu za razvod braka.

61. Češka vlada samo tvrdi da osoba koja kao diplomatski službenik radi u trećoj državi zadržava svoje uobičajeno boravište u državi članici u kojoj je boravila prije tog upućivanja.

62. Suprotno tomu, Komisija smatra da činjenica da bračni drugovi imaju status službenika Unije te da zbog tog razloga rade u trećoj državi ne smije imati posebnu važnost u okviru ocjene njihova uobičajenog boravišta. Prema njezinu mišljenju i za razliku od stajališta koje zagovara španjolska vlada, uvodna izjava 14. Uredbe 2201/2003 nije relevantna za glavni postupak. Naime, s obzirom na to da bračni drugovi nemaju pravo na diplomatski imunitet ni u jednoj državi članici, njihov diplomatski status nije relevantan element za utvrđivanje toga imaju li kao članovi osoblja Unije svoje uobičajeno boravište u državi rada.

63. Kao prvo, ističem da ni iz tumačenja članka 3. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 2201/2003 ni iz tumačenja članka 3. Uredbe br. 4/2009 ne proizlazi da profesionalni status članova ugovornog osoblja Unije koji imaju bračni drugovi može biti relevantan za određivanje njihova uobičajenog boravišta.

64. Kao drugo, napominjem da se u uvodnoj izjavi 14. Uredbe br. 2201/2003 navodi da bi ova „Uredba trebala djelovati ničime ne dovodeći u pitanje primjenu odredaba javnog međunarodnog prava koje se odnose na diplomatski imunitet. Ako se nadležnost na temelju ove Uredbe ne može ostvariti zbog postojanja diplomatskog imuniteta, u skladu s međunarodnim pravom, nadležnost bi se trebala ostvarivati u skladu s nacionalnim pravom države članice u kojoj predmetna osoba ne uživa takav imunitet”.

65. Moram naglasiti da se tom uvodnom izjavom potvrđuje da na temelju međunarodnog prava sudovi države članice ne mogu ostvariti svoju nadležnost jer dotična osoba ima diplomatski status u toj državi članici. Međutim, čak i u slučaju da ta osoba ima diplomatski imunitet, postavlja se i pitanje može li postojanje tog diplomatskog imuniteta isključiti nadležnost togoanskih sudova. Međutim, to nije slučaj u ovom predmetu.

66. Uzimajući u obzir ta pojašnjenja, slažem se s Komisijinim mišljenjem prema kojem ta uvodna izjava nije relevantna za glavni postupak. Naime, sud koji je uputio zahtjev navodi da članovi ugovornog osoblja imaju status diplomatskih službenika Unije u svojoj zemlji rada ( 51 ). Međutim, u državama članicama Unije oni imaju status službenika Unije. Stoga bračni drugovi ni u jednoj državi članici nemaju pravo na diplomatski imunitet u smislu članka 31. Bečke konvencije. Osim toga, Komisija je u odgovoru na pitanje koje je Sud postavio na raspravi navela da se diplomatskim imunitetom, koji bračni drugovi imaju u Togu, nastoji zaštititi dužnosnike ili članove osoblja delegacije u obavljanju svojih funkcija.

3. Međuzaključak

67. S obzirom na sva prethodna razmatranja, smatram da status članova ugovornog osoblja Unije koji bračni drugovi imaju u trećoj državi ne predstavlja važan element za utvrđivanje uobičajenog boravišta ( 52 ) u smislu članka 3. Uredbe br. 2201/2003 ni u smislu članka 3. Uredbe br. 4/2009.

B. Drugo prethodno pitanje

68. S obzirom na odgovor koji sam predložio na prvo pitanje, nije potrebno ispitati drugo pitanje. Stoga ću samo navesti da status članova ugovornog osoblja Unije koji imaju bračni drugovi u trećoj državi očito ne utječe ni na određivanje uobičajenog boravišta maloljetne djece u smislu članka 8. Uredbe br. 2201/2003.

C. Treće prethodno pitanje

69. Trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li moguće u svrhu određivanja uobičajenog boravišta djece, u smislu članka 8. Uredbe br. 2201/2003, uzeti u obzir kriterije kao što su državljanstvo majke, činjenica da je ona prije sklapanja braka boravila u državi članici, državljanstvo maloljetne djece i činjenica da su djeca rođena u toj državi članici.

70. Kao prvo, podsjećam na to da u pogledu uobičajenog boravišta djece u sporovima povezanima s roditeljskom odgovornošću članak 8. Uredbe br. 2201/2003 ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica radi određivanja smisla i opsega pojma „uobičajeno boravište” i da se, prema tome, „to određivanje mora izvršiti s obzirom na kontekst odredbi i cilj [te] uredbe, osobito onaj koji proizlazi iz [uvodne izjave 12.], prema kojoj se njome utvrđena pravila o nadležnosti temelje na zaštiti interesa djeteta, a posebno na kriteriju blizine” ( 53 ).

71. Kao drugo, prema mišljenju Suda, prilikom utvrđivanja uobičajenog boravišta djeteta treba voditi računa o svim činjenicama svakoga konkretnog slučaja ( 54 ). U tom pogledu Sud je naveo niz čimbenika koji nacionalnom sudu omogućuju da to utvrdi.

72. Sud prije svega smatra, s jedne strane, da određivanje uobičajenog boravišta djeteta u dotičnoj državi članici iziskuje barem da je dijete fizički prisutno u toj državi članici ( 55 ) i, s druge strane, da treba uzeti u obzir i druge faktore koji mogu uputiti na to da ta prisutnost nije vremenski ograničenoga ili povremenoga karaktera i da upućuje na određenu integraciju djeteta u društvenu i obiteljsku okolinu ( 56 ).

73. Nadalje, pojašnjava da uobičajeno boravište djeteta u smislu Uredbe br. 2201/2003 odgovara „mjestu gdje se stvarno nalazi središte njegovih životnih interesa” u trenutku podnošenja zahtjeva koji se odnosi na roditeljsku odgovornost prema djetetu, pri čemu utvrđivanje tog središta odgovara sudu pred kojim je pokrenut postupak ( 57 ). U tom okviru mogu se uzeti u obzir čimbenici kao što su trajanje, regularnost, uvjeti i razlozi boravka djeteta na području dotične države članice (ili, kao u ovom slučaju, treće države) ( 58 ), mjesto i uvjeti školovanja djeteta kao i obiteljske i društvene veze djeteta u navedenoj državi članici (ili navedenoj trećoj državi) ( 59 ).

74. Naposljetku, kao što sam na to podsjetio u točki 39. ovog mišljenja, Sud pojašnjava da je za određivanje mjesta uobičajenog boravišta djeteta važno tražiti mjesto gdje su njegovi roditelji stalno prisutni i integrirani u društveno i obiteljsko okruženje. U tom se kontekstu namjera nastanjenja u tom mjestu, koja se izražava opipljivim mjerama također može uzeti u obzir ( 60 ).

75. U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da su djeca rođena 2007. i 2012. u Španjolskoj i da imaju dvojno španjolsko i portugalsko državljanstvo. Osim toga, roditelji su u razdoblju od kolovoza 2010. do veljače 2015. boravili u Gvineji Bisau, a zatim su se preselili u Togo, gdje i dalje borave. Naime, kao što sam to već naglasio, sud koji je uputio zahtjev jasno navodi da se nakon de facto rastave roditelja djeca nisu preselila. Stoga se ne čini da je mjesto u kojem se stvarno nalazi „životno središte” te maloljetne djece Španjolska.

76. Sud koji je uputio zahtjev ne može uzeti u obzir samo kriterije kao što je španjolsko državljanstvo majke i dvoje maloljetne djece kao ni činjenicu da su ona rođena u Španjolskoj ili da provode praznike u toj državi članici, kako bi se smatralo da djeca imaju uobičajeno boravište toj državi članici ( 61 ).

77. Prema tome, valja smatrati da se uobičajeno boravište djece u smislu članka 8. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003 ne nalazi u Španjolskoj, što je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni uzimajući u obzir sve činjenične okolnosti svojstvene ovom slučaju.

78. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem da se na treće prethodno pitanje odgovori na način da nije moguće u svrhu određivanja uobičajenog boravišta djece, u smislu članka 8. Uredbe br. 2201/2003, uzeti u obzir samo kriterije kao što su državljanstvo majke, činjenica da je ona prije sklapanja braka boravila u državi članici, državljanstvo maloljetne djece i činjenica da su djeca rođena u toj državi članici.

D. Četvrto prethodno pitanje

79. Četvrtim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud sprečava li činjenica da je tuženik iz glavnog postupka državljanin države članice primjenu odredbe o supsidijarnoj nadležnosti, predviđenu u člancima 7. i 14. Uredbe br. 2201/2003. Te dvojbe proizlaze iz činjenice da, prema mišljenju tog suda, u skladu s mišljenjem iz dijela pravne teorije, članak 6. te uredbe može spriječiti primjenu njezinih članaka 7. i 14. i, slijedom toga, primjenu nacionalnih zakona o utvrđivanju nadležnosti u stvarima povezanima s razvodom i roditeljskom odgovornošću.

80. Suprotno tomu, španjolska vlada u pisanim očitovanjima tvrdi da činjenica da je otac djece državljanin države članice ne može biti prepreka primjeni članaka 7. i 14. Uredbe br. 2201/2003.

1. Supsidijarna nadležnost u stvarima povezanima s razvodom: odnos članaka 6. i 7. Uredbe br. 2201/2003, dvojako rješenje određeno po hijerarhiji

81. U članku 7. stavku 1. Uredbe br. 2201/2003 navodi se: „[a]ko nijedan sud neke države članice nije nadležan u skladu s člancima 3., 4. i 5., nadležnost se utvrđuje, u svakoj državi članici, u skladu s pravom države članice o kojoj je riječ.” Iako se čini da se tom odredbom, ako se razmatra zasebno, bračnim drugovima koji imaju uobičajeno boravište izvan Unije i koji imaju različita državljanstva stavlja na raspolaganje supsidijarni sud na temelju nacionalnih pravila o sudskoj nadležnosti ( 62 ), područje primjene te odredbe ipak je ograničeno člankom 6. iste uredbe. Naime, iz zajedničkog tumačenja članaka 6. i 7. navedene uredbe proizlazi da se njome omogućuje primjena nacionalnih pravila o nadležnosti samo u određenim uvjetima kojima se nastoji zaštititi tuženika ( 63 ).

82. Najprije, u skladu s člankom 6. Uredbe br. 2201/2003, protiv bračnog druga koji ima uobičajeno boravište na području države članice ili je državljanin neke države članice, ili, u slučaju Velike Britanije i Irske, ima „domicile” na državnom području jedne od navedenih država članica može biti pokrenut postupak u drugoj državi članici samo u skladu s člancima 3., 4. i 5. te uredbe ( 64 ).

83. Nadalje, što se tiče konkretno članka 6. točke (b) Uredbe br. 2201/2003, iz tekstualnog tumačena te odredbe proizlazi da odabir zakonodavca Unije da se koristi riječima „druga država članica” upućuje na to da je riječ o državi članici različitoj od one čiji je bračni drug državljanin. Stoga prema mojem mišljenju treba odbiti usko tumačenje članka 6. te uredbe, prema kojem bračni drugovi, u slučaju da su državljani države članice, ali nemaju uobičajeno boravište u državi članici, na temelju Uredbe br. 2201/2003 nemaju na raspolaganju nijedan sud.

84. Naime, takvo se tumačenje protivi ne samo svakoj logici, nego i jasnom tekstu članka 7. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003, čija primjena ovisi o tome je li sud države članice nadležan na temelju članaka 3. do 5. te uredbe ( 65 ). Koji je u takvom slučaju ratio legis odredbe kojom se ne stavlja na raspolaganje sud u barem jednoj državi članici, nego ima isključivo učinak isključenja?

85. Usto, takvo se tumačenje protivi svrsi Uredbe br. 2201/2003. U tom pogledu podsjećam na to da se uvodna izjava 1. te uredbe odnosi na uspostavu područja slobode, sigurnosti i pravde „u kojemu je osigurano slobodno kretanje osoba”. Što se tiče tog cilja, Sud je već presudio da se navedenom odredbom nastoje uvesti ujednačena pravila o nadležnosti u stvarima povezanima s razvodom kako bi se osiguralo što slobodnije kretanje osoba ( 66 ). Naposljetku podsjećam da je cilj te uredbe i promicanje uzajamnog priznavanja sudskih odluka ( 67 ).

86. Široko tumačenje koje zagovaram potvrđuje i sudska praksa Suda. Naime, Sud je u presudi Sundelind Lopez ( 68 ) već odlučio da se, s obzirom na isključivu prirodu nadležnosti utvrđenih u člancima 3. do 5. Uredbe br. 2201/2003, pred sudovima druge države članice može pokrenuti postupak protiv tuženika koji ima uobičajeno boravište u nekoj državi članici ili koji je državljanin neke države članice samo na temelju tih članaka i slijedom toga uz isključenje pravila o nadležnosti utvrđena nacionalnim pravom ( 69 ).

87. Naposljetku, u skladu s pravnom teorijom, članak 6. Uredbe br. 2201/2003 podrazumijeva da, kada je osoba državljanin države članice, ali nema uobičajeno boravište u državi članici, protiv nje se može pokrenuti postupak pred sudovima države članice različite od one čiji je državljanin samo ako se ta druga država članica može proglasiti nadležnom na temelju članka 3. te uredbe ( 70 ). Naime, određeni autori smatraju da se člancima 6. i 7. navedene uredbe u stvarima povezanima s razvodom utvrđuje hijerarhija pravila o nadležnosti iz koje u biti proizlazi dvojako rješenje. S jedne strane, ako neki od kriterija nadležnosti iz Uredbe br. 2201/2003 omogućuje nadležnost suda neke države članice, onda se odredba te uredbe koja se odnosi na taj kriterij primjenjuje uz isključenje svih nacionalnih pravila, neovisno o drugim elementima povezanosti. S druge strane, nacionalna pravila primjenjuju se kada nijedan sud nije nadležan na temelju odredbe navedene uredbe, čak i ako se ne mogu istaknuti u odnosu na državljane država članica ili osobe s domicilom na državnom području država članica ( 71 ).

88. Međutim, u ovom slučaju bračni dugovi nemaju državljanstvo iste države članice i čini se da imaju uobičajeno boravište u trećoj državi. U svakom slučaju, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da tužiteljica iz glavnog postupka nema uobičajeno boravište u Portugalu i nije portugalska državljanka. Usto, kao što sam to već naveo u točki 52. ovog mišljenja, čini se da sve upućuje na to da nema uobičajeno boravište u Španjolskoj. Stoga se tužiteljica iz glavnog postupka ne može, pozivanjem na odredbu o supsidijarnoj nadležnosti predviđenu u članku 7. stavku 1. Uredbe br. 2201/2003, pokrenuti postupak razvoda braka u Španjolskoj protiv svojeg supruga koji je portugalski državljanin jer se člankom 6. te uredbe sprečava da se protiv njega pokrene postupak pred sudom koji je uputio zahtjev na temelju pravila o supsidijarnoj nadležnosti koja su predviđena španjolskim pravom.

89. Međutim, tužiteljica iz glavnog postupka može, kao što to predlaže Komisija, pokrenuti postupak razvoda u Portugalu.

90. U tom se slučaju može postaviti pitanje koja je situacija bračnog druga ako se pravilima o nadležnosti države članice njegova državljanstva ne predviđa supsidijarna nadležnost s obzirom na Uredbu br. 2201/2003. Naime, u takvom slučaju na temelju te uredbe nije nadležan nijedan sud neke države članice. Na to ću se pitanje vratiti u okviru razmatranja šestog prethodnog pitanja ( 72 ).

91. Zbog svih tih razloga predlažem da se na to pitanje odgovori da se u pogledu zahtjeva za razvod, ako sud pred kojim je pokrenut postupak ne može biti nadležan na temelju članaka 3. do 5. Uredbe br. 2201/2003, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, člankom 6. iste uredbe sprečava primjena odredbe o supsidijarnoj nadležnosti predviđene u članku 7. stavku 1. navedene uredbe i stoga se protiv tuženika koji je državljanin države članice može pokrenuti postupak samo pred sudovima te države članice ( 73 ).

2. Supsidijarna nadležnost u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću

92. U članku 14. Uredbe br. 2201/2003 navodi se „[a]ko nijedan sud države članice nije nadležan u skladu s člancima 8. do 13., nadležnost se u svakoj državi članici utvrđuje prema zakonima te države članice”.

93. Što se tiče odnosa članka 8. i članka 14. Uredbe br. 2201/2003, Sud je naglasio da činjenica da spor pokrenut pred sudom države članice u načelu ne može ući u područje primjene članka 8. stavka 1. te uredbe ne predstavlja nužno prepreku tome da taj sud bude nadležan za odlučivanje o tom sporu po drugoj osnovi ( 74 ). Prema mišljenju Suda, navedenom uredbom uveden je mehanizam koji ovlašćuje države članice da zaštite interese djeteta čak i u slučaju sporova koji nisu obuhvaćeni potonjom odredbom. U tom slučaju, u članku 14. iste uredbe pojašnjava se da države članice mogu na temelju svojeg nacionalnog prava supsidijarno dodijeliti nadležnost svojim sudovima ( 75 ).

94. U ovom slučaju, člankom 14. Uredbe br. 2201/2003 sudu pred kojim je pokrenut postupak dopušta se da za utvrđivanje vlastite nadležnosti primijeni vlastita pravila o nadležnosti, uključujući ona kojima mu se dodjeljuje nadležnost prema državljanstvu djeteta, i to čak i ako je tuženik državljanin druge države članice jer se članak 6. te uredbe ne primjenjuje na zahtjeve za razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka ( 76 ).

95. Ukratko, iz ispitivanja članaka 6., 7. i 14. Uredbe br. 2201/2003 proizlazi da se međunarodna nadležnost u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću može dodijeliti različitim sudovima. Točno je da se u skladu s načelom favor divortii, na kojem se temelji pravo većine država članica, postojanjem većeg broja nadležnih sudova promiče fragmentiranje bračnih sporova. Stoga se može postaviti pitanje ugrožava li se takvim fragmentiranjem interes djeteta.

96. Mislim da to nije slučaj. Što se tiče djece, kriteriji predviđeni Uredbom br. 2201/2003 za mjere koje se na njih odnose razlikuju se od kriterija koji se odnose na razvod, što dovodi do toga da se nadležnosti mogu podudarati samo na temelju povoljnih okolnosti ili suglasnosti bračnih drugova ( 77 ). Tako se člankom 12. stavkom 3. te uredbe omogućuje bračnim drugovima da izbjegnu fragmentiranje spora. Prema toj odredbi, sudovi države članice nadležni su i za roditeljsku odgovornost u postupcima, osim onih iz članka 12. stavka 1. navedene uredbe, ako, s jedne strane, postoji bitna veza djeteta i te države članice, posebno zbog činjenice da jedan od nositelja roditeljske odgovornosti ima uobičajeno boravište u toj državi članici ili da je dijete državljanin te države članice i ako su, s druge strane, nadležnost tih sudova izričito ili na neki drugi nedvosmisleni način prihvatile sve stranke u postupku u trenutku pokretanja postupka pred sudom i ako je to u interesu djeteta ( 78 ). Stoga se navedenom odredbom omogućuje bračnim drugovima da prihvate nadležnost suda pred kojim se vodi postupak za razvod braka, pod uvjetom da je taj izbor u skladu s interesom djeteta ( 79 ).

97. S obzirom na prethodno navedeno, predlažem da se zaključi da se u pogledu roditeljske odgovornosti, ako sud pred kojim je pokrenut postupak nije nadležan na temelju članaka 8. do 13. Uredbe br. 2201/2003, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, članak 14. te uredbe primjenjuje neovisno o uobičajenom boravištu djece i državljanstvu tuženika.

E. Peto prethodno pitanje

98. Petim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita o opsegu primjene forum necessitatis iz članka 7. Uredbe br. 4/2009 za potrebe određivanja obveze uzdržavanja djece. Konkretnije, taj sud pita na temelju kojih se kriterija može utvrditi da postupak nije moguće pokrenuti ili provesti u razumnim okvirima ili postupak nije moguć u trećoj državi s kojom je spor usko povezan. U takvom slučaju sud koji je uputio zahtjev želi znati je li potrebno dokazati da nije moguće voditi postupak u toj trećoj državi i je li državljanstvo jedne od stranaka dovoljno kako bi se smatralo da je spor usko povezan s državom članicom.

99. Kako bi se odgovorilo na to pitanje valja ispitati opseg primjene forum necessitatis iz članka 7. Uredbe br. 4/2009.

1. Opseg primjene forum necessitatis iz članka 7. Uredbe br. 4/2009

100. Člankom 7. prvim stavkom Uredbe br. 4/2009 predviđa se da, s jedne strane, kad niti jedan sud države članice u skladu s člancima 3., 4., 5. i 6. te uredbe nije nadležan, sudovi države članice, u iznimnim slučajevima, mogu odlučivati o sporu ako u trećoj državi s kojom je spor usko povezan postupak nije moguće pokrenuti ili provesti u razumnim okvirima ili postupak u trećoj državi nije moguć te da, s druge strane, spor mora u dovoljnoj mjeri biti povezan s državom članicom suda pred kojim je pokrenut postupak.

101. Prema tome, kako bi se mogla uzeti u obzir primjena forum necessitatis u stvarima povezanima s obvezom uzdržavanja, nijedan sud ne smije biti nadležan u drugoj državi članici. Drugim riječima, s obzirom na njegovu supsidijarnu prirodu ( 80 ), taj sud može biti nadležan samo u slučaju negativnog sukoba nadležnosti unutar Unije.

a) Nepostojanje nadležnosti u državi članici na temelju članaka 3. do 6. Uredbe br. 4/2009

102. Kako bi utvrdio primjenjuje li se članak 7. Uredbe br. 4/2009, sud treba provjeriti da se u sporu koji se pred njim vodi ne primjenjuje nijedan od kriterija nadležnosti predviđenih člankom 3. do 6. te uredbe.

103. Kao prvo, što se tiče alternativnih kriterija nadležnosti koji nisu hijerarhijski određeni i koji se predviđaju u članku 3. Uredbe br. 4/2009, sud pred kojim se vodi postupak mora utvrditi da ni tužiteljica ni tuženik nemaju uobičajeno boravište u državi članici. Ako je to slučaj, sud treba provjeriti i da u, skladu s kriterijima utvrđenim u članku 3. točkama (c) i (d) te uredbe, nije nadležan nijedan sud države članice. Naime, u tim se dvjema odredbama, kojima se uređuje koncentracija postupka, navodi da je za odlučivanje u stvarima povezanima s obvezom uzdržavanja nadležan sud koji je u skladu sa svojim pravom nadležan za glavne postupke o statusu osobe ako je zahtjev koji se odnosi na obvezu uzdržavanja sporedan (točka (c)) ili sud koji je u skladu sa svojim pravom nadležan ako je zahtjev sporedan u odnosu na postupke o roditeljskoj odgovornosti (točka (d)) (u tom slučaju u korist djeteta), osim ako te nadležnosti nisu utemeljene isključivo na državljanstvu jedne od strana.

104. U tom pogledu želim podsjetiti da je Sud u presudi A ( 81 ) tumačio članak 3. točke (c) i (d) Uredbe br. 4/2009, među ostalim, na način da je pojasnio odnos među kriterijima nadležnosti koji se u njoj navode. Sud je naglasio činjenicu da je u tumačenju pravila o nadležnosti predviđenih u toj odredbi potrebno uzeti u obzir interes djeteta te je pritom odlučio da tu odredbu treba tumačiti na način da se, u slučaju u kojem su postupak za rastavu braka odnosno okončanje bračne veze roditelja maloljetne djece i postupak o roditeljskoj odgovornosti u pogledu te djece pokrenuti pred dvama različitim sudovima, zahtjev u pogledu obveze uzdržavanja te djece „ne može […] smatrati istodobno akcesornim i u odnosu na postupak o roditeljskoj odgovornosti” ( 82 ).

105. Međutim, sud koji je uputio zahtjev navodi da su, ako se u okolnostima glavnog postupka pokaže da sud pred kojim je pokrenut postupak nije nadležan na temelju članaka 8. do 13. Uredbe br. 2201/2003 i da se primjenjuje članak 14. te uredbe, za odlučivanje o mjerama u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću nadležni španjolski sudovi na temelju članka 22.c točke (d) LOPJ‑a ( 83 ) zbog španjolskog državljanstva majke ( 84 ). Međutim, napominjem da se, iako je postupak o uzdržavanju povezan s postupkom o roditeljskoj odgovornosti, kriterij nadležnosti koji se navodi u članku 3. točki (d) Uredbe br. 4/2009 ne primjenjuje kada se nadležnost u skladu s pravom suda temelji na državljanstvu jedne od stranaka ( 85 ). Slijedom toga, s obzirom na jasan tekst te odredbe ( 86 ), u načelu je vjerojatno da španjolski sudovi, koji su nadležni u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću na temelju supsidijarne nadležnosti iz članka 14. te uredbe, nisu nadležni za odlučivanje o obvezi uzdržavanja djece.

106. Kao drugo, što se tiče članaka 4. do 6. Uredbe br. 4/2009, sud također mora provjeriti da nijedan sud države članice nije nadležan za odlučivanje o zahtjevu za uzdržavanje s obzirom na kriterije supsidijarne nadležnosti predviđene u tim člancima. U tom pogledu ističem da iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne proizlazi da je to slučaj ( 87 ). Naime, nije sporno da stranke glavnog postupka nemaju isto državljanstvo ( 88 ).

107. Iz svih tih okolnosti u načelu proizlazi da u predmetu kao što je onaj u glavnom postupku nijedan sud države članice nije nadležan za odlučivanje o zahtjevu za uzdržavanje. Stoga se postavlja pitanje ispunjavaju li se u takvom slučaju dva uvjeta utvrđena u članku 7. Uredbe br. 4/2009 kako bi se sud koji je uputio zahtjev u slučaju kao što je ovaj mogao pozvati na primjenu forum necessitatis.

b) Nemogućnost ili djelomična nemogućnost pokretanja ili provođenja postupka u trećoj državi s kojom je spor usko povezan

108. Najprije podsjećam na to da se, kao što se to navodi u uvodnoj izjavi 16. Uredbe br. 4/2009, primjenom forum necessitatis predviđenom u njezinu članku 7. nastoje izbjeći situacije u kojima se uskraćuje pravna zaštita u slučaju da nijedan sud države članice nije uobičajeno nadležan.

109. Stoga forum necessitatis sudovima države članice omogućuje da u iznimnim slučajevima odlučuju o sporu ako u trećoj državi s kojom je spor usko povezan postupak nije moguće pokrenuti ili provesti u razumnim okvirima ili postupak u trećoj državi nije moguć.

110. Najprije, što se tiče uske povezanosti između spora i treće države, općenito mi se čini da se može smatrati da takva povezanost postoji ako sud pred kojim je pokrenut postupak utvrdi da se uobičajeno boravište stranaka nalazi na državnom području treće države, kao što je u ovom slučaju Togo, i ako sudovi te države priznaju da su nadležni na temelju svojeg nacionalnog prava.

111. Nadalje, što se tiče uvjeta koji se odnosi na nemogućnost pokretanja ili vođenja spora pred sudovima treće države, na koji je sud koji je uputio zahtjev izravno uputio u svojem pitanju, valja napomenuti da se člankom 7. Uredbe br. 4/2009 utvrđuju dvije kategorije prepreka kojim se opravdava to da sud pred kojim je pokrenut postupak primijeni forum necessitatis.

112. Prva se kategorija odnosi na situaciju u kojoj se pokaže da postupak uzdržavanja nije moguć u trećoj državi ( 89 ). Ta kategorija može obuhvaćati, među ostalim, situacije u kojima sud treće države s kojom je spor usko povezan odbije ostvariti svoju nadležnost i u kojima su postupovni uvjeti nepošteni ( 90 ).

113. Druga se kategorija odnosi na situaciju u kojoj postupak nije moguće pokrenuti ili provesti u razumnim okvirima u trećoj državi.

114. U tom pogledu, u uvodnoj izjavi 16. Uredbe br. 4/2009 navode se određene situacije koje se smatraju iznimnima i na kojima se može temeljiti tumačenje tog uvjeta. Tako stanje nužde može proizaći iz vrlo ozbiljnih situacija kao što je građanski rat ili situacija kada se od podnositelja zahtjeva ne može razumno očekivati da pokrene ili provede postupak u trećoj državi ( 91 ). U istom smislu, sud pred kojim je pokrenut postupak može, kao što to navodi Komisija, primijeniti forum necessitatis u određenim okolnostima u kojima je pristup pravosuđu neopravdano otežan, osobito kada je pravno zastupanje pretjerano skupo, kada je trajanje postupka prekomjerno dugo, kada postoje ozbiljni problemi korupcije u pravosudnom sustavu ili pak kada postoje nedostaci u pogledu temeljnih jamstava poštenog suđenja ( 92 ) ili sustavni nedostaci. Neovisno o tome je li ono postupovno ili konjunkturno, postojanje nemogućnosti treba ocijeniti sud pred kojim je pokrenut postupak s obzirom na sve okolnosti slučaja.

115. Važno je naglasiti da, kako bi se pomirila iznimna priroda primjene forum necessitatis i margina prosudbe kojom raspolaže, sud pred kojim je pokrenut postupak treba postupiti s najvećim oprezom. Naime, forum necessitatis može se primijeniti samo u vrlo ozbiljnim ili hitnim situacijama u kojima postoji opasnost od uskraćivanja pravne zaštite. U tom pogledu želim istaknuti da je vrlo vjerojatno da je rješenje koje je predvidio sud pred kojim je pokrenut postupak povoljnije od rješenja koje se očekuje od nadležnog suda u skladu s Uredbom br. 4/2009 ( 93 ) ili da ideja da se isprave situacije uskraćivanja pravne zaštite povezane s uskim tumačenjem temelja nadležnosti te uredbe ni u kojem slučaju ne mogu opravdati primjenu forum necessitatis ( 94 ), koji nije alternativan sud nego sud u hitnom postupku.

c) Postojanje dovoljne povezanosti s državom članicom suda pred kojim je pokrenut postupak

116. Ako sud pred kojim je pokrenut postupak kao u ovom slučaju smatra da je ispunjen uvjet koji se odnosi na nemogućnost ili djelomičnu nemogućnost pokretanja ili provođenja postupka u trećoj državi s kojom je spor usko povezan, nadležnost koja se temelji na primjeni forum necessitatis ipak se može ostvariti samo ako je spor „u dovoljnoj mjeri povezan” s državom članicom tog suda. U uvodnoj izjavi 16. Uredbe br. 4/2009 pojašnjava se da dovoljna povezanost koja se zahtijeva njezinim člankom 7. može postojati kada jedna od stranaka ima državljanstvo države tog suda ( 95 ).

117. U tom pogledu, u skladu s pravnom teorijom, postojanje takve „dovoljne povezanosti” može se utvrditi samo ako povezanost između spora i države članice pred čijim je sudom pokrenut postupak nije „privremena ili iluzorna” ( 96 ). Kao što sam to već naveo u svojem mišljenju u predmetu KP ( 97 ), općenito smatram da se pravila o nadležnosti iz Uredbe br. 4/2009 temelje na pretpostavci povezanosti između uzdržavanja na koje se odnosi taj predmet i države čiji je sud nadležan za njegovo rješavanje. Ta bi povezanost trebala biti uska barem u onoj mjeri koja bi objema strankama obveze uzdržavanja omogućila da predvide državu članicu pred čijim sudovima mogu pokrenuti postupke o uzdržavanju.

118. Valja napomenuti i da je predmet zahtjeva za uzdržavanje uobičajeno financijske prirode i da se, s pragmatičnog stajališta, činjenica da obveznik uzdržavanja posjeduje imovinu na državnom području države članice suda pred kojim je pokrenut postupak može smatrati elementom povezanosti koji taj sud može uzeti u obzir u okviru svoje ocjene situacije u svakom slučaju zasebno. Međutim, s obzirom na to pojašnjenje korisno je naglasiti da Uredba br. 4/2009 nema za cilj uspostaviti univerzalnu pokrivenost uzdržavanja ( 98 ).

119. U svakom slučaju, smatram da članak 7. te uredbe uvijek treba tumačiti s obzirom na članke 24. i 47. Povelje.

120. U tom pogledu podsjećam na to da se, prema mišljenju Suda, Uredba br. 4/2009 mora primjenjivati u skladu s člankom 24. stavkom 2. Povelje, prema kojem u svakom djelovanju koje se odnosi na djecu, bez obzira na to provode li ga tijela javne vlasti ili privatne institucije, primarni cilj mora biti zaštita interesa djeteta ( 99 ).

121. Što se tiče tumačenja članka 7. te uredbe s obzirom na članak 47. Povelje, upućujem na analizu koju ću provesti u pogledu šestog pitanja suda koji je uputio zahtjev.

2. Primjena na ovaj slučaj

122. Kao prvo, što se tiče nemogućnosti ili djelomične nemogućnosti pokretanja ili provođenja postupka u trećoj zemlji s kojom je spor usko povezan, tužiteljica iz glavnog postupka na temelju različitih izvješća Vijeća za ljudska prava Ujedinjenih naroda osobito se poziva na nedostatak primjerenog i kontinuiranog osposobljavanja sudaca, potrebu za reformom i jačanjem sektora pravosuđa, kao i na zabrinutost u pogledu neovisnosti sudstva u Togu, pristupa pravosuđu i postojanja diskriminirajuće prakse prema ženama ( 100 ).

123. Stoga valja ispitati mogu li se okolnosti kao što su one na koje se poziva tužiteljica iz glavnog postupka smatrati relevantnima kako bi se sudu pred kojim je pokrenut postupak omogućilo da ocijeni jesu li ispunjeni uvjeti za primjenu forum necessitatis predviđeni u članku 7. prvom stavku Uredbe br. 4/2009 i osobito da utvrdi može li se neki postupak pokrenuti ili provesti u razumnim okvirima ili postupak nije moguć u trećoj državi s kojom je spor usko povezan, odnosno u ovom slučaju u Togu.

124. U tom pogledu, čini mi se da sud koji je uputio zahtjev može uzeti u obzir ispitivanje članka 7. prvog stavka Uredbe br. 4/2009, kako je analiziran u točkama 100. do 118. ovog mišljenja.

125. U tom kontekstu moram istaknuti da, iako se okolnosti kao što su one na koje se poziva tužiteljica iz glavnog postupka mogu smatrati relevantnima i iako ih sud pred kojim je pokrenut postupak može uzeti u obzir kako bi utvrdio mogu li one na temelju članka 7. prvog stavka Uredbe br. 4/2009 opravdati primjenu forum necessitatis, ocjenu tog suda u pogledu uvjeta koji se zahtijevaju tom odredbom, s obzirom na kriterije navedene u točki 114. ovog mišljenja, ne treba temeljiti samo na okolnostima na koje se poziva tužiteljica iz glavnog postupka, nego i na utvrđenjima koja se temelje na objektivnim informacijama i podacima. Konkretno, na temelju utvrđenja da postoje poteškoće u pogledu stvarnog pristupa žena sudovima ili diskriminirajuća praksa prema ženama u Togu ( 101 ) taj sud može smatrati da postoji opasnost od uskraćivanja pravne zaštite i da su, slijedom toga, ispunjeni uvjeti za primjenu forum necessitatis, utvrđeni u članku 7. te uredbe.

126. Usto, želim pojasniti da tužiteljica iz glavnog postupka nije dužna dokazati da je neuspješno pokrenula ili pokušala pokrenuti postupak u toj državi. U tom pogledu slažem s Komisijom koja smatra da bi se, kad bi se od stranaka zahtijevalo da pokušaju pokrenuti postupak pred sudovima treće države samo radi dokazivanja stanja nužde kako bi se primijenio forum necessitatis, to protivilo cilju Uredbe br. 4/2009 kojom se u osnovi nastoji zaštititi uzdržavanu osobu i promicati dobro sudovanje.

127. Kao drugo, što se tiče postojanja dovoljne povezanosti s državom članicom suda pred kojim je pokrenut postupak, u smislu članka 7. drugog stavka Uredbe br. 4/2009, iz moje analize u točkama 116. do 118. ovog mišljenja proizlazi da državljanstvo jedne od stranaka može biti dovoljno kako bi se utvrdilo da postoji takva povezanost.

128. Slijedom toga, s obzirom na sva prethodna razmatranja, smatram da članak 7. Uredbe br. 4/2009 treba tumačiti na način da stanje nužde može proizlaziti iz iznimnih, vrlo ozbiljnih ili hitnih situacija na temelju kojih se može smatrati da se postupak ne može pokrenuti ili provesti u razumnim okvirima ili da postupak nije moguć u trećoj državi s kojom je spor usko povezan. Ti su uvjeti ispunjeni osobito kada sud treće države s kojom je spor usko povezan odbije ostvariti svoju nadležnost ili postoje nepošteni postupovni uvjeti, kada je zbog građanskih nemira ili prirodnih katastrofa opasno otići na određena mjesta, kada treća država ne može uobičajeno obavljati svoje aktivnosti i naposljetku kada je pristup pravosuđu neopravdano otežan, osobito kada je pravno zastupanje pretjerano skupo, kada je trajanje postupka prekomjerno dugo ili pak ako postoje ozbiljni problemi korupcije u pravosudnom sustavu, nedostaci u pogledu temeljnih jamstava poštenog suđenja ili sustavni nedostaci. Stranke na temelju te odredbe nisu obvezne podnijeti dokaze u pisanom obliku u pogledu postojanja takvih okolnosti.

F. Šesto prethodno pitanje

129. Šestim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita protivi li se članku 47. Povelje situacija u kojoj su bračni drugovi usko povezani s državama članicama osobito zbog svojih državljanstava i prethodnog boravišta i u kojoj nijedna država članica nije nadležna na temelju primjenjivih uredbi.

130. Vijeće među ostalim smatra da se Uredba br. 2201/2003 ne protivi članku 47. Povelje čak i ako, u situaciji kao što je ona iz glavnog postupka, primjenom kriterija uobičajenog boravišta predviđenog tom uredbom nijedan sud države članice nije nadležan za odlučivanje u postupku razvoda i/ili roditeljske odgovornosti koji su pokrenuli bračni drugovi državljani država članica Unije koji su u tim državama prije imali boravište i koji su u trenutku pokretanja postupka imali uobičajeno boravište u trećoj državi. Sama činjenica da se nadležni sud nalazi u trećoj državi ne može dovesti do zaključka da dotične osobe nemaju pravo na djelotvornu sudsku zaštitu.

131. Ne slažem se s takvim pristupom.

132. Zapravo moram navesti da u tom pitanju ne pronalazim elemente na temelju kojih se može smatrati da se ono odnosi na valjanost Uredbe br. 2201/2003 i/ili Uredbe br. 4/2009. U svakom slučaju, relevantne odredbe tih uredbi valja tumačiti prije ocjenjivanja njihove valjanosti s obzirom na članak 47. Povelje.

133. Sigurno je da sud pred kojim je pokrenut postupak treba tumačiti odredbe Uredbe br. 2201/2003 i Uredbe br. 4/2009, koje se odnose, s jedne strane, na supsidijarnu nadležnost predviđenu u člancima 7. i 14. prve uredbe i, s druge strane, na forum necessitatis predviđen u članku 7. druge uredbe, s obzirom na članak 47. Povelje.

134. Kao prvo, članak 51. stavak 1. Povelje propisuje da se njezine odredbe odnose na države članice samo kada provode pravo Unije ( 102 ).

135. Kao drugo, što se konkretno tiče Uredbe br. 2201/2003, nacionalna pravila o nadležnosti primjenjiva su samo ako nijedan sud države članice nije nadležan na temelju pravila o nadležnosti iz te uredbe. Ta nacionalna pravila o nadležnosti dio su kriterija alternativne nadležnosti, koji obuhvaćaju pravila o nadležnosti uredbi Unije. U tom slučaju države članice obvezne su poštovati članak 47. Povelje i u situacijama u kojima su njihovi sudovi nadležni na temelju nacionalnog prava za rješavanje sporova koji su obuhvaćeni područjem primjene te uredbe ( 103 ).

136. U ovom slučaju, što se osobito tiče supsidijarne nadležnosti i/ili primjene forum necessitatis, uzimajući u obzir tekst članka 3. točke (d) Uredbe br. 4/2009, vjerojatno je da španjolski sudovi nadležni u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću na temelju supsidijarne nadležnosti iz članka 14. te uredbe, nisu nadležni za odlučivanje o obvezi uzdržavanja djece. U tom je slučaju moguće i da u pogledu zahtjeva za uzdržavanje sud pred kojim je pokrenut postupak može na temelju članka 7. navedene uredbe br. 4/2009 primijeniti forum necessitatis za odlučivanje o takvom zahtjevu i stoga nema nikakve dvojbe u pogledu toga da te članke treba tumačiti u vezi s člankom 47. Povelje, kao i da, kao što sam to naveo, španjolska pravila na temelju kojih se sudu pred kojim je pokrenut postupak omogućuje da ostvari svoju nadležnost treba primijeniti u skladu s tim člankom. Stoga ta nacionalna pravila o nadležnosti, kao što je to u ovom slučaju članak 22.c točka (d) LOPJ‑a, treba tumačiti s obzirom na članak 47. Povelje kako bi se izbjeglo uskraćivanje pravne zaštite.

137. Kao treće, kao što sam to objasnio, koordinacija predmetnih uredbi u stvarima povezanima s razvodom, roditeljskom odgovornošću ili obvezom uzdržavanja općenito se predviđa određenim odredbama. To je konkretno slučaj članka 3. točke (d) Uredbe br. 4/2009. Stoga u slučaju da takva koordinacija ne uspije zbog posebnih okolnosti kao što su one u glavnom postupku, sud pred kojim je pokrenut postupak može biti nadležan u pogledu roditeljske odgovornosti, ali ne i u pogledu predmeta koji se odnose na maloljetnike te se činjenica da sud pred kojim je pokrenut postupak nije nadležan može riješiti primjenom forum necessitatis„‚proširivanjem’ suda koji je (u načelu) razumno nadležan” ( 104 ).

138. Stoga predlažem Sudu da na to pitanje odgovori na način da članke 7. i 14. Uredbe br. 2201/2003, koji se odnose na supsidijarnu nadležnost u stvarima povezanima s razvodom, zakonskom rastavom i poništajem braka te članak 7. Uredbe br. 4/2009, koji se odnosi na forum necessitatis u području obveze uzdržavanja, sud pred kojim je pokrenut postupak treba tumačiti s obzirom na članak 47. Povelje. Nacionalna pravila o supsidijarnoj nadležnosti, uključujući ona koja se odnose na forum necessitatis, treba primijeniti s obzirom na isti članak.

V. Zaključak

139. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je postavila Audiencia Provincial de Barcelona (Provincijski sud u Barceloni, Španjolska) odgovori na sljedeći način: 1. Status članova ugovornog osoblja Europske unije koji bračni drugovi imaju u trećoj državi ne predstavlja važan element za određivanje uobičajenog boravišta bračnih drugova u smislu članaka 3. i 8. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću te o stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1347/2000 ili članka 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 4/2009 od 18. prosinca 2008. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršenju sudskih odluka te suradnji u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja. 2. Za potrebe određivanja uobičajenog boravišta djece u smislu članka 8. Uredbe br. 2201/2003 ne mogu se uzeti u obzir samo kriteriji kao što su državljanstvo majke, činjenica da je ona prije sklapanja braka boravila u državi članici, državljanstvo maloljetne djece i činjenica da su rođena u toj državi članici. 3. Što se tiče zahtjeva za razvod, ako sud pred kojim je pokrenut postupak ne može temeljiti svoju nadležnost na člancima 3. do 5. Uredbe br. 2201/2003, člankom 6. iste uredbe sprečava se primjena odredbe o supsidijarnoj nadležnosti predviđene člankom 7. stavkom 1. navedene uredbe te se slijedom toga protiv tuženika koji je državljanin države članice može pokrenuti postupak samo pred sudovima te države članice. Što se tiče roditeljske odgovornosti, ako sud pred kojim je pokrenut postupak nije nadležan na temelju članaka 8. do 13. Uredbe br. 2201/2003, članak 14. te uredbe primjenjuje se neovisno o uobičajenom boravištu djece i državljanstvu tuženika. 4. Članak 7. Uredbe br. 4/2009 treba tumačiti na način da stanje nužde može proizlaziti iz iznimnih, vrlo ozbiljnih ili hitnih situacija na temelju kojih se može smatrati da se postupak ne može pokrenuti ili provesti u razumnim okvirima ili da postupak nije moguć u trećoj državi s kojom je spor usko povezan. Ti su uvjeti ispunjeni osobito kada sud treće države s kojom je spor usko povezan odbije ostvariti svoju nadležnost ili postoje nepošteni postupovni uvjeti, kada je zbog građanskih nemira ili prirodnih katastrofa opasno otići na određena mjesta i kada treća država ne može uobičajeno obavljati svoje aktivnosti i naposljetku kada je pristup pravosuđu neopravdano otežan, osobito kada je pravno zastupanje pretjerano skupo, kada je trajanje postupka prekomjerno dugo ili pak ako postoje ozbiljni problemi korupcije u pravosudnom sustavu, nedostaci u pogledu temeljnih jamstava poštenog suđenja ili sustavni nedostaci. Stranke nisu dužne dokazati da su neuspješno pokrenule ili pokušale pokrenuti postupak u toj državi. 5. Članke 7. i 14. Uredbe br. 2201/2003, koji se odnose na supsidijarnu nadležnost u predmetima u stvarima povezanima s razvodom, zakonskom rastavom i poništajem braka te članak 7. Uredbe br. 4/2009, koji se odnosi na forum necessitatis u području obveze uzdržavanja, sud pred kojim je pokrenut postupak treba tumačiti s obzirom na članak 47. Povelje. Nacionalna pravila o supsidijarnoj nadležnosti, uključujući ona koja se odnose na forum necessitatis, treba primijeniti s obzirom na isti članak.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) Lagarde, P., „Le principe de proximité dans le droit international privé contemporain”, Cours général de droit international privé, sv. 196., Akademija za međunarodno pravo u Haagu, 1986., str. 21. do 194., osobito str. 194.

( 3 ) Uredba Vijeća od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću te o stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1347/2000 (SL 2003., L 338, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 133. i ispravak SL 2014., L 46, str. 22.)

( 4 ) Uredba Vijeća od 18. prosinca 2008. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršenju sudskih odluka te suradnji u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja (SL 2009., L 7, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 5., str. 138. i ispravak SL 2013., L 281, str. 29.)

( 5 ) Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 500., str. 95.

( 6 ) BOE br. 157. od 2. srpnja 1985., str. 20632.

( 7 ) BOE br. 174. od 22. srpnja 2015., str. 61593., u daljnjem tekstu: LOPJ

( 8 ) SL 2016., C 202, str. 266., u daljnjem tekstu: Protokol o povlasticama i imunitetima

( 9 ) Presude od 13. listopada 2016., Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, t. 33. i navedena sudska praksa) i od 25. studenoga 2021., IB (Uobičajeno boravište bračnog druga – Razvod) (C‑289/20, u daljnjem tekstu: presuda IB, EU:C:2021:955, t. 31.)

( 10 ) Vidjeti osobito presudu od 16. srpnja 2009., Hadadi (C‑168/08, EU:C:2009:474, t. 48.). Nepostojanje hijerarhije među tim kriterijima proizlazi iz činjenice da se situacija može brzo promijeniti zbog bračnih kriza.

( 11 ) Iz sudske prakse Suda proizlazi da su ti kriteriji objektivni, nekumulativni i isključivi te da odgovaraju na potrebu pravnog uređenja prilagođenog posebnim potrebama sporova u području raskida bračne veze (Presuda IB, t. 32.). Što se tiče odabira kriterija nadležnosti, A. Borrás pojasnila je da „[d]oneseni kriteriji nadležnosti odgovaraju objektivnim potrebama i interesima stranaka; predstavljaju fleksibilan propis prilagođen mobilnosti osoba, koji je u konačnici povoljan za dotične osobe a da pritom ne povređuje pravnu sigurnost”: Izvješće s objašnjenjima koje se odnosi na Konvenciju, utvrđenu na temelju članka K.3 Ugovora o Europskoj uniji, o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima, koje je izradila Alegría Borrás profesorica međunarodnog privatnog prava na Sveučilištu u Barceloni (SL 1998., C 221, str. 27., u daljnjem tekstu: izvješće Borrás), str. 36. točka 27.

( 12 ) U članku 3. stavku 1. točki (a) prvoj do četvrtoj alineji Uredbe br. 2201/2003 izričito se upućuje na kriterij uobičajenog boravišta bračnih drugova i tuženika. Članak 3. stavak 1. točka (a) peta alineja i članak 3. stavak 1. točka (a) šesta alineja te uredbe dopuštaju primjenu pravila o nadležnosti forum actoris. Vidjeti osobito presudu od 13. listopada 2016., Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, t. 41.).

( 13 ) Područje primjene odjeljka I. Uredbe 2201/2003 naslovljenog „Razvod, zakonska rastava i poništaj braka” koji se nalazi u Poglavlju II. te uredbe, ograničeno je na temelju članaka 6. i 7. te uredbe „uobičajenim boravištem” na državnom području države članice dotičnog bračnog druga ili njegovim državljanstvom. Kasnije ću se vratiti na to kako to ograničenje utječe na glavni postupak. Vidjeti točke 98. i 129. ovog mišljenja.

( 14 ) Pojam „uobičajeno boravište” navodi se i u člancima 9. do 13., 15., 18., 29., 33., 42., 51., 57., 60. i 66. Uredbe br. 2201/2003.

( 15 ) Vidjeti tom smislu Borrás, A., „Article 3”, Brussels II bis Regulation, European Commentaries on Private International Law, Magnus, U., i Mankowski, P. (ur.), Sellier European Law Publishers, 2012., str. 90., t. 8.

( 16 ) U tom pogledu valja pojasniti da je nepostojanje definicije tog pojma općenito ukorijenjeno u tradiciji Haške konferencije o međunarodnom privatnom pravu. Naime, takva bi definicija mogla „narušiti tumačenje brojnih drugih konvencija koje se koriste istim pojmom”. Vidjeti u tom pogledu Legarde, P., Izvješće s objašnjenjima o Haaškoj konvenciji od 19. listopada 1996. o nadležnosti, primjenjivome pravu, priznavanju, izvršenju i suradnji u području roditeljske odgovornosti i mjerama za zaštitu djece (tekst donesen na osamnaestoj sjednici Haaške konferencije o međunarodnom privatnom pravu, dostupno na francuskom jeziku na internetskoj stranici http://www.hcch.net/upload/expl34.pdf) (u daljnjem tekstu: izvješće Lagarde). Akti i dokumenti osamnaeste sjednice Haaške konferencije o međunarodnom privatnom pravu, 1996., svezak II., str. 552., t. 40.. U pogledu relevantnosti izvješća Lagarde za tumačenje odredbi Uredbe br. 2201/2003, vidjeti osobito uvodnu izjavu 3. te uredbe. Što se tiče osobito Uredbe br. 2201/2003 vidjeti izvješće Borrás, str. 38., točku 32.

( 17 ) Što se tiče pojma „uobičajeno boravište” djeteta vidjeti presude od 2. travnja 2009., A (C‑523/07, EU:C:2009:225, t. 31.) i od 9. listopada 2014., C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, t. 50.). Što se tiče pojma „uobičajeno boravište” dojenčeta vidjeti presude od 22. prosinca 2010., Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, t. 44. do 46.); od 8. lipnja 2017., OL (C‑111/17 PPU, EU:C:2017:436, t. 40.) i od 28. lipnja 2018., HR (C‑512/17, u daljnjem tekstu: presuda HR, EU:C:2018:513, t. 40.). Na tu ću se sudsku praksu vratiti u okviru svoje analize u pogledu trećeg prethodnog pitanja.

( 18 ) Presuda IB (t. 38.)

( 19 ) Vidjeti osobito presudu IB (t. 39. i navedena sudska praksa).

( 20 ) Presuda IB (točka 40.). Vidjeti i mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Camposa Sánchez‑Bordone u predmetu IB (Uobičajeno boravište bračnog druga – Razvod) (C‑289/20, EU:C:2021:561). Vidjeti u tom pogledu članak 66. točku (a) Uredbe br. 2201/2003.

( 21 ) Vidjeti točke 43. i 44. ovog mišljenja.

( 22 ) Vidjeti točku 69. ovog mišljenja. Na taj ću se članak vratiti naknadno.

( 23 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 22. prosinca 2010., Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, t. 44. i 51.) i noviju presudu IB (t. 41.).

( 24 ) Vidjeti osobito presudu HR (t. 45. i 46. i navedena sudska praksa).

( 25 ) Iz tog izvješća proizlazi da se „posebno uzela u obzir činjenica da je Sud u više navrata, iako to nije bilo u okviru [Konvencije od 27. rujna 1968. o sudskoj nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (potpisane 27. rujna 1968.) (SL 1972., L 299, str. 32. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3.), u daljnjem tekstu: Briselska konvencija od 1968.)], definirao uobičajeno boravište kao ‚mjesto u kojem je dotična osoba utvrdila stalno ili uobičajeno središte svojih interesa, s namjerom da mu da stalan karakter, pri čemu se podrazumijeva da je u svrhu određivanja tog boravišta važno uzeti u obzir sve činjenične elemente koji ga čine’” (izvješće Borrás, str. 38., t. 32.)

( 26 ) Vidjeti točku 33. ovog mišljenja.

( 27 ) Presuda IB (t. 44.) Vidjeti i uvodnu izjavu 1. Uredbe br. 2201/2003, kao i izvješće Borrás, str. 36., točku 27.

( 28 ) Vidjeti u tom smislu presudu HR (t. 41. i navedena sudska praksa).

( 29 ) Vidjeti u tom smislu presudu IB (t. 56.).

( 30 ) Presuda IB (t. 56.) i presuda od 13. listopada 2016., Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, t. 50. i navedena sudska praksa)

( 31 ) Presuda IB (t. 45.) i presuda od 13. listopada 2016., Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, t. 46. i 47. te navedena sudska praksa)

( 32 ) Presuda IB (t. 46.) Vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Camposa Sánchez‑Bordone u predmetu IB (Uobičajeno boravište bračnog druga – Razvod) (C‑289/20, EU:C:2021:561, t. 94.): „[…] svaki put kad bi stranka prijavila dva ili više boravišta kao uobičajena boravišta, trebalo bi utvrditi je li to zaista tako. Naposljetku, povećala bi se opasnost od toga da se u konačnici na temelju ‚de facto’ boravišta (a ne uobičajenog iz članka 3. Uredbe br. 2201/2003) odredi međunarodna sudska nadležnost.”

( 33 ) Presuda IB (t. 51.)

( 34 ) Vidjeti u tom smislu presudu HR (t. 44. do 46. i navedena sudska praksa).

( 35 ) Što se tiče uobičajenog boravišta dojenčeta, vidjeti presudu HR (t. 66.). U izvješću Lagarde osobito se naglašava da privremena odsutnost djeteta iz mjesta njegova uobičajenog boravišta zbog praznika u načelu ne mijenja njegovo uobičajeno boravište.

( 36 ) U tom pogledu Komisija objašnjava da su radna mjesta u delegacijama vrlo tražena i da se odluka o upućivanjima donosi vodeći računa o željama upućenih osoba.

( 37 ) Podsjećam na to da iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da su bračni drugovi tijekom razdoblja između kolovoza 2010. i veljače 2015. boravili u Gvineji Bisau.

( 38 ) Vidjeti u tom pogledu bilješku 36. i točku 48. ovog mišljenja.

( 39 ) Vidjeti u tom smislu presudu HR (t. 46. i navedena sudska praksa).

( 40 ) Vidjeti u pogledu tumačenja članka 3. stavka 1. točke (a) pete i šeste alineje Uredbe br. 2201/2003 mišljenje nezavisnog odvjetnika Camposa Sánchez‑Bordone u predmetu IB (Uobičajeno boravište bračnog druga – Razvod) (C‑289/20, EU:C:2021:561, t. 66.).

( 41 ) To nije slučaj s boravkom koji se odnosi na poslovno putovanje liječnika ili medicinskih sestara u treću državu u okviru posebnih misija humanitarnih organizacija ili poslovno putovanje vojnika u okviru određenih vrsta misija.

( 42 ) Uredbom br. 2201/2003 omogućuje se samo da se utvrdi nalazi li se uobičajeno boravište na državnom području države članice.

( 43 ) Člankom 1. Uredbe br. 4/2009 određuje se da se ta uredba „primjenjuje na obveze uzdržavanja koje proizlaze iz obiteljskog odnosa, roditeljstva, braka ili tazbine”. Vidjeti i uvodnu izjavu 11. te uredbe.

( 44 ) Valja pojasniti na to da se Uredbom br. 4/2009 primjenjivost uredbi o nadležnosti ne podvrgava uvjetu prema kojem tuženik ima domicil u državi članici. Vidjeti uvodnu izjavu 15. Uredbe br. 4/2009: „[…] Činjenica da je uobičajeno boravište tužene stranke u trećoj državi ne bi više trebala biti razlogom neprimjenjivanja pravila Zajednice o nadležnosti i više ne bi trebalo biti upućivanja na nacionalno pravo. Ovom bi Uredbom trebalo stoga odrediti u kojem slučaju može sud koje države članice imati supsidijarnu nadležnost.”

( 45 ) Valja naglasiti da je u stvarima povezanima s razvodom riječ o tome da se odredi uobičajeno boravište bračnih drugova ili jednog ili drugog bračnog druga ili tuženika; u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću riječ je o određivanju uobičajenog boravišta roditelja i/ili djece i u stvarima povezanima s obvezom uzdržavanja riječ je o određivanju uobičajenog boravišta uzdržavane osobe ili tuženika.

( 46 ) Presuda od 18. prosinca 2014., Sanders i Huber (C‑400/13 i C‑408/13, EU:C:2014:2461, t. 26. do 29.)

( 47 ) U uvodnim izjavama 22., 25., 31., 33., 35. ili 45. Uredbe br. 4/2009 potvrđuje se da je cilj osigurati (brze i učinkovite) naplate zahtjeva za uzdržavanje u prekograničnim slučajevima i tako olakšati slobodno kretanje osoba unutar Unije.

( 48 ) Vidjeti točku 50. ovog mišljenja.

( 49 ) Što se tiče podudarnosti pojma „uobičajeno boravište” iz Uredbe br. 4/2009 s pojmom iz članka 3. (koji se odnosi na odrasle) i članka 7. (koji se odnosi na djecu) Uredbe Vijeća (EU) 2019/1111 od 25. lipnja 2019. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću te o međunarodnoj otmici djece (SL 2019., L 178, str. 1.) vidjeti Hess, B., „Towards a Uniform Concept of Habitual Residence in European Procedural and Private International Law?”, Polski Proces Cywilny, br. 4, 2021., str. 523. do 542., osobito str. 528.

( 50 ) Tekst donesen na dvadeset i prvoj sjednici Haške konferencije o međunarodnom privatnom pravu, u daljnjem tekstu: izvješće Bonomi.

( 51 ) Vidjeti Wouters, J. i Duquet, S., „The EU and International Diplomatic Law: New Horizons?”, The Hague Journal of Diplomacy, sv. 7., br. 1, 2012., str. 31. do 49., osobito str. 44. Prema mišljenju tih autora, „diplomatska mreža [Unije] podliježe Bečkoj konvenciji primjenom posebnih sporazuma sa zemljom domaćinom. Većina država prihvatila je da delegacije [Unije], njihovi zaposlenici i imovina na taj način imaju povlastice i imunitete. Međutim, posebne odredbe i pravni okviri mogu se razlikovati ovisno o dotičnoj stranci”.

( 52 ) Pojašnjavam da je riječ o uobičajenom boravištu različitih osoba, u ovom slučaju bračnih drugova, oca ili majke i uzdržavane osobe.

( 53 ) Što se tiče pojma „uobičajeno boravište” djeteta vidjeti presude od 2. travnja 2009., A (C‑523/07, EU:C:2009:225, t. 34. i 35.) i od 9. listopada 2014., C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, t. 50.). Što se tiče pojma „uobičajeno boravište” dojenčeta vidjeti presude od 22. prosinca 2010., Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, t. 44. do 46.); od 8. lipnja 2017., OL (C‑111/17 PPU, EU:C:2017:436, t. 40.) i HR (t. 40.).

( 54 ) Vidjeti u tom smislu osobito presudu HR (t. 41.).

( 55 ) Vidjeti osobito presudu od 15. veljače 2017., W i V (C‑499/15, EU:C:2017:118, t. 61.).

( 56 ) Vidjeti u tom smislu presudu HR (t. 41.). Prema mojem mišljenju, činjenica da Sud koristi riječi „određena integracija” upućuje na to da nije potrebno da ta integracija bude cjelovita ili potpuna. Vidjeti u tom smislu i presudu IB.

( 57 ) Vidjeti u tom smislu presudu HR (t. 42.).

( 58 ) Iako se, kao u ovom slučaju, navedeni čimbenici odnose na treću državu u okviru Uredbe br. 2201/2003, to sudu koji je uputio zahtjev ne omogućuje da utvrdi da se uobičajeno boravište djece nalazi u toj državi, nego da se to uobičajeno boravište ne nalazi u državi članici.

( 59 ) Presuda HR (t. 43. i navedena sudska praksa)

( 60 ) Vidjeti osobito presudu HR (t. 45. i 46. i navedena sudska praksa).

( 61 ) U tom pogledu, vidjeti osobito u tom smislu presudu HR (t. 52. do 54. i navedena sudska praksa).

( 62 ) Čini se da španjolska vlada u pisanim očitovanjima zastupa takvo tumačenje. Vidjeti točku 80. ovog mišljenja.

( 63 ) Osim nekoliko izmjena koje su u biti formalne prirode, valja napomenuti da se Uredbom 2019/1111 nisu izmijenila pravila o međunarodnoj sudskoj nadležnosti u bračnim sporovima. Zakonodavac Unije tako je zadržao sustav supsidijarne nadležnosti predviđen u članku 6. i 7. Uredbe br. 2201/2003, koji se sada nalazi u članku 6. Uredbe 2019/1111. Naime, člankom 104. Uredbe 2019/1111 određuje se da se podložno njezinu članku 100. stavku 2. Uredba br. 2201/2003 stavlja izvan snage od 1. kolovoza 2022.

( 64 ) Složenost odnosa članaka 6. i 7. Uredbe br. 2201/2003 u više se navrata kritizirala u pravnoj teoriji. Vidjeti osobito Borrás, A., „Article 6”, op. cit., str. 98., t. 2. U tom pogledu valja istaknuti da je Komisija u Prijedlogu uredbe Vijeća o izmjeni Uredbe (EZ) br. 2201/2003 u pogledu nadležnosti i utvrđivanja pravilâ o pravu primjenjivom na bračne sporove od 17. srpnja 2006. (COM(2006) 399 final, str. 8.) predložila da se izbriše članak 6.: „Javno savjetovanje pokazalo je da ta odredba može dovesti do zabune. Ona je i suvišna jer se u člancima 3., 4. i 5. opisuju okolnosti u kojima sud ima isključivu nadležnost kada supružnik ima svoje uobičajeno boravište na državnom području države članice […]”

( 65 ) Prema Komisijinu mišljenju, „[u] članku 7. [Uredbe br. 2201/2003] trenutačno se upućuje na nacionalna pravila u području međunarodne nadležnosti u situacijama u kojima bračni drugovi nemaju uobičajeno boravište na državnom području države članice i nemaju isto državljanstvo” (vidjeti COM(2006) 399 final, str. 9.)

( 66 ) Presuda od 29. studenoga 2007., Sundelind Lopez (C‑68/07, EU:C:2007:740, t. 26.) Prema mišljenju Suda, prilikom tumačenja odredbi Uredbe br. 2201/2003 također treba uzeti u obzir uvodne izjave 4. i 8. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1347/2000 od 29. svibnja 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim stvarima i stvarima koje se odnose na roditeljsku odgovornost za zajedničku djecu (SL 2000., L 160, str. 19.), čije su odredbe o nadležnosti za odlučivanje o pitanjima koja se odnose na razvod u biti preuzete u Uredbi br. 2201/2003. Vidjeti u tom pogledu također Ní Shúilleabháin, M., Cross‑Border Divorce Law. Bruxelles II bis, Oxford Private International Law Series, 2010., str. 30., t. 1.43.

( 67 ) U uvodnoj izjavi 2. Uredbe br. 2201/2003 tako se naglašava da je to uzajamno priznavanje sudskih odluka „kamen temeljac za uspostavu pravog pravosudnog područja”. Vidjeti i uvodnu izjavu 23. te uredbe, točku 34. zaključaka Europskoga vijeća u Tampereu od 15. i 16. listopada 1999., koji su dostupni na sljedećoj internetskoj adresi: http://www.europarl.europa.eu/summits/tam_en.htm, te radni dokument Komisije „Uzajamno priznavanje odluka u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću”, COM(2001) 166 final, str. 3.

( 68 ) Presuda od 29. studenoga 2007. (C‑68/07, EU:C:2007:740)

( 69 ) Presuda od 29. studenoga 2007., Sundelind Lopez (C‑68/07, EU:C:2007:740, t. 22.)

( 70 ) Vidjeti Ní Shúilleabháin, M., op.cit., str. 157., t. 4.33. Vidjeti također Kruger, T. i Samyn, L., „Brussels II bis: successes and suggested improvements”, Journal of Private International Law,·2016., str. 1. do 37., osobito str. 8. te Campiglio, C., „Conflitti positivi et negativi di giurisdizione in materia matrimoniale”, Rivista di diritto internazionale privato et processuale, br. 3, 2021., str. 497. do 532., osobito str. 522.

( 71 ) Pataut, É., „Codifier le divorce international: Quelques remarques sur le projet GEDIP”, AUC IURIDICA, br. 66, 2020., str. 95. do 115., osobito str. 103.

( 72 ) Vidjeti točku 129. ovog mišljenja. U tom pogledu valja napomenuti da se u pravnoj teoriji postavlja pitanje u pogledu primjerenosti zadržavanja supsidijarne nadležnosti predviđene Uredbom br. 2201/2003 i relevantnosti njezine zamjene „jedinstvenom” nadležnošću. Vidjeti osobito Bonomi, A., „La compétence internationale en matière de divorce. Quelques suggestions pour une (improbable) révision du règlement Bruxelles II bis”, Revue critique de droit international privé, sv. 4., br. 4, 2017., str. 511. do 534., osobito str. 522. i sljedeće stranice te Pataut, É., loc. cit., str. 104. i sljedeće stranice.

( 73 ) U predmetu u kojem je donesena presuda od 29. studenoga 2007., Sundelind Lopez (C‑68/07, EU:C:2007:740), tužiteljica je boravila u državi članici različitoj od one čija je državljanka. Suprotno tomu, kao što to proizlazi iz pravne teorije, s obzirom na to da određene države članice u svojem nacionalnom pravnom poretku nemaju nadležnost koja bi se mogla kvalificirati kao „supsidijarna” s obzirom na članak 3. Uredbe br. 2201/2003, problem nastaje kada jedan od bračnih drugova ima državljanstvo države članice i oba bračna druga borave u trećoj državi. Vidjeti izvješće Borrás, t. 47. Vidjeti također Borrás, A., „Članak 6.”, op. cit., str. 102., t. 13.

( 74 ) Presuda od 17. listopada 2018., UD (C‑393/18 PPU, EU:C:2018:835, t. 57.)

( 75 ) Presuda od 17. listopada 2018., UD (C‑393/18 PPU, EU:C:2018:835, t. 66.)

( 76 ) Vidjeti Pataut, É., „Articles 10‑15”, Brussels II bis Regulation, European Commentaries on Private International Law, Magnus, U. i Mankowski, P. (ur.), Sellier European Law Publishers, 2012., članak 14., str. 162., t. 4.

( 77 ) Vidjeti Bonomi, A., op. cit., osobito str. 514.

( 78 ) Što se tiče članka 12. stavka 3. Uredbe br. 2201/2003, određeni autori smatraju da fleksibilno i široko tumačenje te odredbe omogućuje i poštovanje funkcioniranja članka 15. te uredbe, kojim se predviđa prijenos nadležnosti na sud koji je najprimjereniji za rješavanje predmeta. Vidjeti Pataut, É., „Articles 10‑15”, op. cit., str. 157., t. 53. Suprotno tomu, drugi se autori ne slažu s tim mišljenjem. Konkretno, Ancel, B. i Muir Watt, H., smatraju da „prorogacija predviđena navedenom odredbom čini beskorisnim mehanizam prijenosa nadležnosti na sud koji je primjereniji za rješavanje predmeta, koji se u članku 15. Uredbe preuzima iz Konvencije iz 1996. U tim je okolnostima razumnije držati se što užeg tumačenja prema kojem se priznaje da se u članku 12. stavku 3. provodi samo prilagodba članka 3. stavka 2. Uredbe Bruxelles II novom sustavu nadležnosti i prema kojem se produljenje nadležnosti stoga priznaje samo u korist sudova države članice u kojoj je pokrenut postupak rastave na temelju supsidijarne