MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MACIEJA SZPUNARA

od 27. ožujka 2019. ( 1 )

Predmet C‑716/17

A

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Østre Landsret (Žalbeni sud regije Istok, Danska))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Radnici – Ograničenja slobodnog kretanja – Pokretanje postupka otpisa duga – Uvjet boravišta – Dopuštenost”

I. Uvod

1. U presudi Radziejewski ( 2 ), Sud je presudio da nacionalni propis kojim se odobrenje otpisa duga uvjetuje boravištem u predmetnoj državi članici predstavlja ograničenje slobodnog kretanja radnika koje je načelno zabranjeno člankom 45. UFEU‑a.

2. Ovaj se predmet odnosi na pitanje je li danski propis u pogledu sudske nadležnosti u postupcima otpisa duga protivan članku 45. UFEU‑a. Za razliku od suda koji je uputio zahtjev u predmetu u kojem je donesena presuda Radziejewski ( 3 ), sud koji je podnio rješenje kojim se upućuje zahtjev za prethodnu odluku u ovom predmetu smatra da predmetni propis predstavlja ograničenje slobodnog kretanja radnika. Stoga svojim prvim prethodnim pitanjem Østre Landsret (Žalbeni sud regije Istok, Danska) želi znati može li se to ograničenje ipak opravdati. Svojim drugim pitanjem, postavljenim podredno, taj sud traži od Suda da presudi proizvodi li, u predmetnim okolnostima, članak 45. UFEU‑a izravan učinak na privatne vjerovnike dužnika koji je podnio zahtjev za otpis duga.

II. Pravni okvir

A. Pravo Unije

1. Uredba (EZ) br. 44/2001

3. Člankom 1. Uredbe (EZ) br. 44/2001 ( 4 ) određuje se: „1. Ova se Uredba primjenjuje na građanske i trgovačke stvari bez obzira na prirodu suda. Ne obuhvaća fiskalne, carinske ili administrativne stvari. 2. Ova se Uredba ne primjenjuje na: […] (b) stečaj, postupke koji se odnose na likvidaciju nesolventnih trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba, postupke poravnanja i slične postupke; […]”

2. Uredba (EU) br. 1215/2012

4. U skladu s člankom 1. Uredbe (EU) br. 1215/2012 ( 5 ): „1. Ova se Uredba primjenjuje u građanskim i trgovačkim stvarima, bez obzira na vrstu suda. Ne proteže se posebno na porezne, carinske ili upravne predmete ili na odgovornost države za radnje i propuste u izvršavanju javnih ovlasti (acta jure imperii). 2. Ova se Uredba ne primjenjuje na: […] (b) stečaj, postupke u vezi likvidacije nesolventnih trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba, postupke prisilnog poravnanja ili slične postupke; […]”

3. Uredba (EU) 2015/848

5. Člankom 1. Uredbe (EU) 2015/848 ( 6 ), naslovljenim „Područje primjene”, određuje se: „1. Ova Uredba primjenjuje se na javne skupne postupke, uključujući privremene postupke koji se temelje na zakonima povezanima s nesolventnošću te u kojima, u svrhu spašavanja, prilagodbe duga, reorganizacije ili likvidacije: […] (b) imovina i poslovi dužnika podliježu nadzoru ili praćenju suda; ili […]”

6. Međutim, u uvodnoj izjavi 88. Uredbe 2015/848 podsjeća se da ona ne obvezuje Kraljevinu Dansku niti se na nju primjenjuje. Kraljevinu Dansku nije obvezivala ni uredba koja je prethodila toj uredbi, Uredba (EZ) br. 1346/2000 ( 7 ).

B. Dansko pravo

7. U skladu s člankom 3. konkurslovena (Zakon o stečaju): „1. Svi zahtjevi za restrukturiranje duga, stečaj ili otpis duga podnose se stečajnom sudu koji je nadležan u mjestu iz kojeg se obavlja dužnikova gospodarska djelatnost. 2. Ako dužnik ne obavlja gospodarsku djelatnost u Danskoj, zahtjev se podnosi stečajnom sudu sudskog okruga koji je za njega opće nadležan. […]”

8. Pojam „sud opće nadležnosti” („hjemting”) treba tumačiti osobito u skladu s člankom 235. retsplejelovena (Zakon o sudovanju), koji glasi kako slijedi: „1. Svaka tužba podnosi se pred sudom koji je opće nadležan za tuženika, osim ako je drukčije određeno zakonom. 2. Sud opće nadležnosti nalazi se u sudskom okrugu u kojem tuženik ima domicil. Ako tuženik ima domicil u više sudskih okruga, sud opće nadležnosti nalazi se u bilo kojem od njih. 3. Ako tuženik nema domicil, sud opće nadležnosti nalazi se u sudskom okrugu u kojem boravi. 4. Ako tuženik nema domicil ni poznato mjesto boravišta, sud opće nadležnosti nalazi se u sudskom okrugu u kojem se nalazio njegov posljednji domicil ili boravište.”

III. Činjenice glavnog postupka

9. Tužitelj u glavnom postupku, osoba A, danski je građanin koji svoju profesionalnu djelatnost obavlja kao zaposlenik u Danskoj, gdje također podliježe neograničenoj poreznoj obvezi. Boravište mu se nalazi u Švedskoj.

10. Osoba A podnijela je 8. veljače 2017. Sø- og Handelsrettenu (Pomorski i trgovački sud, Danska) u Kopenhagenu (Danska) zahtjev za otpis duga. Zahtjev se odnosio na iznose koji se danskim vjerovnicima duguju na temelju ugovora sklopljenih od 1999.

11. Rješenjem od 6. travnja 2017., Sø- og Handelsretten (Pomorski i trgovački sud) odbacio je zahtjev zbog nenadležnosti. Prema mišljenju tog suda, danski sudovi nisu nadležni odlučivati o postupku koji je pokrenula osoba A jer ona ne obavlja samostalnu gospodarsku djelatnost u zemlji i za nju ne postoji opća nadležnost.

12. Stoga Østre Landsret (Žalbeni sud regije Istok), koji odlučuje kao drugostupanjski sud, treba odlučiti je li danski sud nadležan odlučivati o zahtjevu osobe A za odobrenje otpisa duga. Taj sud smatra da bi danski sud mogao biti nadležan ako su danska pravila o nadležnosti sudova u području otpisa duga protivna pravu Unije.

IV. Prethodna pitanja i postupak pred Sudom

13. U tim okolnostima, Østre Landsret (Žalbeni sud regije Istok) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Protivi li se članku 45. UFEU‑a, kako je protumačen u presudi [Radziejewski ( 8 )], pravilo o sudskoj nadležnosti, poput pravila predviđenog danskim pravom, čiji je cilj osigurati da sud koji razmatra zahtjev za otpis duga poznaje i može u svojoj ocjeni uzeti u obzir socioekonomsku situaciju u kojoj dužnik i njegova obitelj žive i u kojoj će vjerojatno nastaviti živjeti te da se ocjena može provesti na temelju unaprijed utvrđenih kriterija o tome što se u okviru plana otpisa duga može smatrati prihvatljivim skromnim životnim standardom? Ako je odgovor na prvo pitanje taj da se ograničenje ne može smatrati opravdanim, od Suda se zahtijeva da odgovori na sljedeće pitanje: 2. Treba li članak 45. UFEU‑a tumačiti na način da ima izravan učinak i u odnosima između privatnih stranaka u situaciji poput predmetne, što bi značilo da privatni vjerovnici moraju prihvatiti smanjenje ili potpuni gubitak iznosa koje im duguje dužnik koji se preselio u drugu zemlju?”

14. Zahtjev za prethodnu odluku tajništvo Suda zaprimilo je 22. prosinca 2017.

15. Osoba A, danska vlada i Europska komisija podnijele su pisana očitovanja. Te su stranke sudjelovale na raspravi koja je održana 15. siječnja 2019.

V. Analiza

16. Za dobro razumijevanje izazova u ovom predmetu, najprije valja probleme istaknute prethodnim pitanjima staviti u kontekst sustava međunarodnog privatnog prava Unije. U tu ću svrhu uvodno iznijeti nekoliko napomena o danskom postupku otpisa duga. Zatim ću razmotriti je li taj postupak obuhvaćen područjem primjene instrumenata prava Unije. Naposljetku, na temelju tih razmatranja, provest ću analizu prethodnih pitanja.

A. Danski postupak otpisa duga

17. Sud koji je uputio zahtjev objašnjava da se danski postupak otpisa duga pokreće dužnikovim podnošenjem zahtjeva stečajnom sudu. Taj sud poziva dužnika te utvrđuje postoje li okolnosti koje onemogućuju pokretanje postupka otpisa duga. U toj se fazi također razmatra nadležnost danskih sudova te se u njoj trenutačno nalazi postupak u kojem su upućena ova prethodna pitanja.

18. Ako je sud nadležan i ako u toj fazi ne postoje okolnosti koje onemogućuju pokretanje postupka otpisa duga, stečajni sud pokreće navedeni postupak. Taj sud u tu svrhu imenuje pomoćnika, koji mora biti odvjetnik, koji detaljnije razmatra dužnikovu financijsku situaciju i sastavlja plan razduživanja. Taj plan sadržava detaljan pregled dužnikove imovine i obveza te financijske situacije kućanstva, kao i prijedlog otpisa duga.

19. Taj se prijedlog šalje vjerovnicima, koji u tom trenutku postaju sudionici postupka. Određuje im se rok za podnošenje prigovora protiv navedenog prijedloga. Stečajni sud zatim održava sastanak na kojem se donosi odluka o zahtjevu za otpis duga.

20. Stečajni sud može donijeti rješenje o otpisu duga ako, s jedne strane, dužnik dokaže da ne može platiti svoje dugove i da to neće moći učiniti tijekom narednih godina i ako se, s druge strane, smatra da otpis njegovih dugova može dovesti do trajnog poboljšanja njegove financijske situacije. Rješenje o otpisu duga ne može se donijeti, među ostalim, ako nije jasna dužnikova financijska situacija. Stečajni sud također može odbiti otpis duga ako ga onemogućuju druge okolnosti.

21. Iz tumačenja danskih odredbi, koje je iznio sud koji je uputio zahtjev, proizlazi da stečajni sud mora moći ocijeniti prošlu, sadašnju i buduću socijalnu i financijsku situaciju dužnika kako bi utvrdio ispunjava li uvjete za otpis duga, kao i situaciju njegova bračnog druga ili partnera i djece. Za provedbu te ocjene, i osobito provjere informacija koje je dostavio dužnik, često je potrebno poznavanje lokalnih okolnosti. Stoga, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, ključno je da zahtjeve za otpis duga razmatra sud u mjestu dužnikova domicila ili boravišta.

B. Uvodna napomena o primjenjivosti pravnih instrumenata međunarodnog privatnog prava Unije

22. Kao prvo, sud koji je uputio zahtjev navodi da Kraljevina Danska ne primjenjuje Uredbu br. 1346/2000 i tvrdi da, s obzirom na presudu Radziejewski ( 9 ), čak i da se ta uredba primjenjuje, danski postupak otpisa duga ne bi bio njome obuhvaćen. Osim toga, taj sud napominje da, kao i švedski postupak otpisa duga iz te presude, danski postupak nema za posljedicu prodaju imovine dužnika.

23. Ističem da je Sud u presudi Radziejewski ( 10 ) naveo da se švedski postupak otpisa duga ne navodi u Prilogu A Uredbi br. 1346/2000 i da se ta uredba primjenjuje samo na postupke nabrojene u tom prilogu ( 11 ). U tom smislu Sud je u presudi Bank Handlowy i Adamiak ( 12 ) presudio da je francuski postupak očuvanja društva (procédure de sauvegarde) obuhvaćen područjem primjene Uredbe br. 1346/2000 jer se navodi među postupcima upisanima u Prilog A toj uredbi. Međutim, neki od autora iznijeli su sumnje u to da se tim postupkom ispunjavaju uvjeti iz članka 1. stavka 1. navedene uredbe ( 13 ). Tako su ti autori iz toga zaključili da, uvrštavanjem postupka u Prilog A Uredbi br. 1346/2000, države članice mogu primijeniti tu uredbu na postupke koji ne ispunjavaju uvjete kojima se utvrđuje njezino područje primjene ( 14 ).

24. Stoga mi se u ovom predmetu ne čini potrebnim raspravljati o pitanju bi li se postupak koji ne ispunjava uvjete iz članka 1. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000 mogao uvrstiti u Prilog A toj uredbi. Danski postupak ne navodi se u tom prilogu jednostavno zato što Kraljevina Danska ne primjenjuje navedenu uredbu.

25. K tomu, točno je, kao što to navode danska vlada i Komisija, da se čini da Uredba 2015/848, koja je zamijenila Uredbu br. 1346/2000, obuhvaća postupke otpisa duga. Iz članka 1. stavka 1. točke (b) Uredbe 2015/848 proizlazi da se ta uredba primjenjuje na javne skupne postupke koji se temelje na zakonima povezanima s nesolventnošću te u kojima, u svrhu prilagodbe duga, imovina i poslovi dužnika podliježu nadzoru ili praćenju suda, pod uvjetom da, kao što proizlazi iz članka 1. stavka 1. trećeg podstavka navedene uredbe, su ti postupci navedeni u Prilogu A toj uredbi ( 15 ). Međutim, važno je napomenuti da, kao i Uredba br. 1346/2000, Uredba 2015/848 ne obvezuje Kraljevinu Dansku. Osim toga, Uredba 2015/848 primjenjuje se na postupke pokrenute nakon 26. lipnja 2017. ( 16 ), dok je zahtjev koji je doveo do glavnog postupka podnesen 7. veljače 2017.

26. Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev navodi da se, za razliku od uredbi o nesolventnosti, Uredba br. 44/2001 primjenjuje na Kraljevinu Dansku na temelju „usporednog sporazuma” ( 17 ).

27. Međutim, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, danski postupak otpisa duga nije obuhvaćen područjima primjene ni Uredbe br. 44/2001 ni Uredbe br. 1215/2012, koja ju je zamijenila. U skladu s njihovim člancima 1. stavcima 2. točkama (b), te dvije uredbe ne primjenjuju se na stečaj, postupke u vezi s likvidacijom nesolventnih trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba, postupke prisilnog poravnanja ili slične postupke.

28. U tom se pogledu slažem sa stajalištem suda koji je uputio zahtjev.

29. Iako postupak otpisa duga ispunjava uvjete utvrđene u članku 1. stavku 1. Uredbe 2015/848 i stoga može biti obuhvaćen područjem primjene te uredbe, taj postupak, prema mojem mišljenju, ne može biti obuhvaćen područjem primjene Uredbe br. 1215/2012. Uredbe br. 1215/2012 i 2015/848 nadopunjavaju se te se njihova područja primjene ne bi trebala preklapati ( 18 ).

30. Činjenica da se Uredba 2015/848 ne primjenjuje u Danskoj nije relevantna ( 19 ). Područje primjene Uredbe br. 1215/2012 ne može se utvrđivati ovisno o mogućoj primjenjivosti Uredbe br. 2015/848 u predmetnoj državi.

31. K tomu, kao što to proizlazi iz točaka 23. i 24. ovog mišljenja, primjenjivost Uredbe 2015/848 uvjetovana je uvrštavanjem postupka u Prilog A toj uredbi ( 20 ). Međutim, očito je da postupak koji ispunjava uvjete iz članka 1. stavka 1. Uredbe 2015/848 ne može biti obuhvaćen područjem primjene Uredbe br. 1215/2012 samo zato što nije naveden u Prilogu A Uredbi 2015/848 ( 21 ).

32. Ukratko, danski postupak otpisa duga na koji se odnosi odluka kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku nije obuhvaćen područjima primjene Uredbi br. 1346/2000, br. 44/2001 i 1215/2012. Prema tome, pravna pravila iz tih uredbi neće se uzeti u obzir u analizi prethodnih pitanja upućenih u ovom predmetu. Stoga ću u svojoj analizi prvog prethodnog pitanja razmotriti problematiku primjene Uredbe 2015/848 u okolnostima kao što su to one u ovom slučaju s obzirom na to da se čini da danska vlada na toj uredbi temelji argument u prilog tezi prema kojoj se članku 45. UFEU‑a ne protivi uvjet boravišta predviđen danskim propisom.

C. Prvo prethodno pitanje

33. Svojim prvim prethodnim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev želi znati može li se uvjet boravišta, kako je predviđen danskim propisom, opravdati činjenicom da se njime može osigurati da sud kojem je podnesen zahtjev za otpis duga može odlučivati na temelju informacija koje se odnose na prošlu, sadašnju i buduću socioekonomsku situaciju dužnika i njegove obitelji.

34. Suprotno tomu, sud koji je uputio zahtjev ne traži od Suda da odluči o tome predstavlja li uvjet boravišta koji je predviđen danskim pravilima ograničenje slobodnog kretanja radnika koje je načelno zabranjeno člankom 45. UFEU‑a. Upućivanjem na presudu Radziejewski ( 22 ), sud koji je uputio zahtjev i sve stranke smatraju da predmetni danski propis ograničava slobodno kretanje radnika. Međutim, njihova se mišljenja razlikuju u pogledu opravdanja tog ograničenja.

35. Prije nego što započnem analizu merituma, iznijet ću nekoliko napomena o eventualnim preprekama koje su nastale zbog pravila o nadležnosti s obzirom na presudu Radziejewski ( 23 ). Zatim, s obzirom na argumente koje su iznijeli sud koji je uputio zahtjev i danska vlada, razmotrit ću pitanje može li se, u predmetnim okolnostima, uvjet boravišta smatrati opravdanim.

1. Postojanje ograničenja slobodnog kretanja

36. Sud je u svojoj sudskoj praksi naglasio da nacionalna odredba koja predviđa razlikovanje na temelju kriterija boravišta uglavnom ide na štetu državljana drugih država članica i stoga može predstavljati neizravnu diskriminaciju na temelju državljanstva, koja je protivna slobodnom kretanju radnika ( 24 ).

37. Međutim, ovaj se predmet odnosi na nacionalna pravila o međunarodnoj nadležnosti. Ta pravila, po svojoj prirodi, zahtijevaju kriterije povezanosti na temelju kojih se određuje nadležnost tijela jedne države za odlučivanje o određenoj kategoriji predmeta. K tomu, ta se pravila, osobito u svrhu dobrog sudovanja, uvelike temelje na pretpostavci prema kojoj mora postojati povezanost između predmeta o kojem je riječ i države čiji je sud nadležan za njegovo rješavanje ( 25 ). Stoga nije iznenađujuće da se, u pogledu kriterija povezanosti, često upućuje na mjesto boravišta.

38. Kada bi se slijedio pristup prema kojem bi uvođenje u pravilo nadležnosti kriterija povezanosti s mjestom boravišta predstavljalo neizravnu diskriminaciju na temelju državljanstva, to bi moglo dovesti do toga da se smatra da su sva pravila o nadležnosti koja se temelje na postojanju povezanosti između domicila ili boravišta i predmetne države, po svojoj prirodi, diskriminirajuća i stoga, načelno, protivna slobodama zajamčenima pravom Unije.

39. Međutim, čini mi se da bi takav ishod bio paradoksalan jer se podjela nadležnosti danas provodi na temelju pravilâ o nadležnosti, u kojima se primjenjuju kriteriji povezanosti.

40. Ne treba izgubiti iz vida činjenicu da se ovaj predmet odnosi na konkretno pravilo o nadležnosti, odnosno pravilo o postupku otpisa duga. Na te se postupke, barem u vremenskom kontekstu ovog predmeta, ne primjenjuju usklađena pravila o nadležnosti. Uostalom, države članice nisu dužne uvesti postupak otpisa duga u svoja nacionalna prava.

41. Općenito, pravilima o nadležnosti ne dodjeljuju se, barem ne izravno, materijalna prava. Njihova uloga ograničena je na određivanje tijelâ nadležnih za odlučivanje o mogućoj dodjeli prava.

42. Međutim, u slučaju konkretnog postupka, kao što je to postupak otpisa duga, države članice slobodne su odlučiti hoće li ga uvesti u svoje nacionalno pravo. Prema tome, uloga pravila o nadležnosti nije isključivo ograničena na podjelu nadležnosti među tijelima svih država članica. Što se tiče takvog postupka, nadležnost sudova države članice može dovesti do dostupnosti otpisa duga i stoga do odluke o otpisu duga koja će se, na državnom području predmetne države članice, primijeniti na vjerovnike dužnika.

43. Prema tome, nije isključeno da se nacionalnim pravilom o nadležnosti kojim zakonodavac u praksi određuje tko ima pravo na određeni postupak može spriječiti ili odvratiti radnika koji je državljanin države članice od toga da napusti svoju državu podrijetla kako bi ostvario svoje pravo na slobodno kretanje, predviđeno primarnim pravom.

44. To je rasuđivanje Sud primijenio u presudi Radziejewski ( 26 ), u kojoj je presudio da nacionalni propis kojim se odobrenje otpisa duga uvjetuje boravištem, može insolventnog radnika, čija je zaduženost takva da se uopće ne može pretpostaviti da je u stanju u doglednom roku otplatiti svoje dugove, odvratiti od ostvarivanja svojeg prava na slobodno kretanje.

45. Stoga, iz istih razloga, smatram da uvjet boravišta, uveden u okviru danskog propisa, predstavlja ograničenje slobodnog kretanja radnika. Sada valja odgovoriti na pitanje može li se to ograničenje smatrati opravdanim.

2. Opravdanje

46. Sud koji je uputio zahtjev smatra da uvjet boravišta, predviđen danskim pravilima u pogledu sudske nadležnosti, treba smatrati opravdanim. Stranke se u tom pogledu ne slažu. Danska vlada slaže se sa stajalištem suda koji je uputio zahtjev, dok osoba A i Komisija smatraju da se, s obzirom na članak 45. UFEU‑a, taj uvjet ne može opravdati.

47. Kako bi se utvrdilo može li se opravdati mjera za koju je utvrđeno da ograničava slobodno kretanje radnika, valja provjeriti ima li ta mjera, kao prvo, legitiman cilj koji je u skladu s Ugovorom te je li opravdana važnim razlozima u općem interesu, kao drugo, osigurava li postizanje predmetnog cilja i, kao treće, prekoračuje li ono što je nužno za ostvarivanje tog cilja ( 27 ). Najprije ću razmotriti prvi uvjet koji se odnosi na postojanje legitimnog cilja, a zatim drugi i treći uvjet koji obuhvaćaju prikladnost odnosno nužnost predmetnog propisa.

a) Navedeni razlog za opravdanje

48. Iz teksta prvog prethodnog pitanja i iz sadržaja odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je cilj zahtjeva prema kojem se sud opće nadležnosti u odnosu dužnika mora nalaziti Danskoj to da se u pogledu zahtjeva za otpis duga može donijeti dovoljno jasna odluka na temelju informacija koje omogućuju, kao prvo, ocjenu dužnikovih društvenih i financijskih životnih uvjeta kako bi se utvrdilo je li njegova zaduženost posljedica manjka sposobnosti ili volje, kao drugo, osiguravanje trajnog poboljšanja dužnikove situacije i, kao treće, osiguravanje da dužnik ima primjeren životni standard, skroman, ali dostatan, tijekom narednog razdoblja u kojem će dug otplatiti u obrocima.

49. Cilj uvjeta boravišta, kako ga je objasnio sud koji je uputio zahtjev, tako je osigurati da se pri razmatranju zahtjeva za otpis duga uzmu u obzir okolnosti društvene i financijske situacije dužnika i njegovih bližnjih, kao i životni uvjeti u mjestu u kojem osiguravaju svoje potrebe.

50. U presudi Radziejewski, Sud je osobito smatrao, u odgovoru na argument švedske vlade prema kojem je uvjet boravišta nužan da bi se mogla na zadovoljavajući način utvrditi dužnikova financijska i osobna situacija, da je legitimna želja države članice da prati dužnikovu financijsku i osobnu situaciju prije nego što donese mjeru u njegovu korist kojom će biti otpisani svi njegovi dugovi ili njihov dio ( 28 ).

51. Čini mi se da se cilj uvjeta boravišta koji je predviđen danskim propisom ne razlikuje od cilja uvjeta boravišta iz presude Radziejewski ( 29 ).

52. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev i danske vlade, Sud je u toj presudi razmotrio uvjet boravišta s obzirom na potrebu praćenja dužnikove osobne i financijske situacije. Međutim, Sud nije odlučio o tome može li cilj osiguravanja da sud kojem je podnesen takav zahtjev za otpis duga poznaje konkretnu društvenu i financijsku situaciju dužnika i da je može uzeti u obzir u svojoj ocjeni opravdati ograničenje pristupa postupku otpisa duga na osobe koje žive ili koje barem imaju posljednji domicil u državi članici u kojoj se zahtjev podnosi.

53. K tomu, danska vlada smatra da švedski propis iz predmeta u kojem je donesena presuda Radziejewski ( 30 ) također obuhvaća a posteriori praćenje dužnika kojim se švedskim tijelima omogućuje da prate trud koji je dužnik uložio kako bi ispunio svoje obveze. Ta vlada tvrdi da se, prema tome, uvjetom boravišta nije mogao osigurati postavljeni cilj jer je dužnik jednostavno mogao prenijeti svoje boravište u određenu državu članicu nakon podnošenja njegova zahtjeva za otpis duga. Suprotno tomu, u okviru danskog postupka otpisa duga, sudovi ne provode a posteriori praćenje dužnika.

54. Stoga se čini da sud koji je uputio zahtjev i danska vlada tvrde da se danskim propisom nastoji osigurati viša razina poznavanja dužnikove situacije od one koja se zahtijeva na temelju švedskog propisa iz predmeta Radziejewski ( 31 ).

55. Međutim, u tim je dvama slučajevima cilj uvjeta boravišta isti. Razlike u pogledu razine poznavanja dužnikove situacije mogu se, prema mojem mišljenju, odraziti u razmatranju nužnosti predmetnog propisa.

56. Osim toga, čini mi se da argument koji je iznijela danska vlada, prema kojem se danskim propisom ne predviđa a posteriori praćenje, nije u skladu s nekim drugim njezinim argumentima. Naime, ta vlada u svojim očitovanjima tvrdi da se rješenje o otpisu duga doneseno u korist dužnika koji je otišao u inozemstvo može, u određenim okolnostima, ukinuti.

57. Sud koji je uputio zahtjev jasnije upućuje na takvu mogućnost navodeći da se rješenje o otpisu duga može ukinuti ako je dužnik prijevarno postupao tijekom postupka otpisa duga ili ako je povrijedio obveze koje ima na temelju rješenja o otpisu duga. U svakom slučaju, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku i očitovanja danske vlade, rješenje o otpisu duga ne ukida se automatski.

58. Razmatranje dužnikova ponašanja nakon donošenja takvog rješenja, kojim danska tijela nastoje saznati ispunjava li dužnik uvjete utvrđene u tom rješenju, predstavlja, prema mojem mišljenju, oblik a posteriori praćenja. Stoga smatram da nije uvjerljiv argument danske vlade prema kojem se ovaj predmet razlikuje od predmeta u kojem je donesena presuda Radziejewski ( 32 ) jer danska tijela ne provode a posteriori praćenje.

59. S obzirom na prethodno navedeno i na analogiju između cilja švedskog propisa iz presude Radziejewski ( 33 ) i cilja propisa o kojem je riječ u ovom predmetu, smatram da uvjet boravišta koji je predviđen danskim propisom ima legitiman cilj, odnosno da je u pogledu zahtjeva za otpis duga donesena jasna odluka na temelju informacija koje omogućuju utvrđivanje prošle, sadašnje i buduće situacije dužnika i njegovih bližnjih, kao i životnih uvjeta u mjestu u kojem osiguravaju svoje potrebe.

b) Prikladnost i nužnost predmetnog propisa

60. Razmatranja suda koji je uputio zahtjev i danske vlade, kojima se nastoji opravdati predmetno ograničenje, temelje se na ideji da se geografskom blizinom između dužnikova mjesta boravišta i mjesta sjedišta suda kojem je podnesen zahtjev za otpis duga može osigurati da se pri razmatranju tog zahtjeva uzmu u obzir okolnosti društvene i financijske situacije tog dužnika i njegovih bližnjih, kao i životni uvjeti u mjestu u kojem osiguravaju svoje potrebe.

61. U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev i danska vlada tvrde da sud koji odlučuje o zahtjevima za otpis duga nije, i ne može biti, upoznat s okolnostima u kojima živi podnositelj zahtjeva u drugoj državi članici. Ne postoje nikakva pravila koja bi mu omogućila da od drugih država članica zahtijeva da dostave informacije o lokalnim okolnostima u pogledu dohotka i troškova ili drugim važnim čimbenicima za ocjenu zahtjeva za otpis duga. Osim toga, takav sud ne može provjeriti informacije koje mu dostavi sam dužnik.

62. K tomu, sud koji je uputio zahtjev navodi da, u nedostatku usklađenih pravila, ne postoji manje ograničavajuće sredstvo za postizanje tog ishoda od onog kojim se pristup postupku otpisa duga ograničava na dužnike koji žive u Danskoj. Suprotno tomu, prema mišljenju danske vlade, tumačenje članka 45. UFEU‑a prema kojem se toj odredbi protivi pravilo o nadležnosti, kao što je to dansko pravilo, sprečava djelotvornu provedbu Uredbe 2015/848.

63. Kao osoba A i Komisija, smatram da je primjena uvjeta boravišta na radnike, s barem dva aspekta, nelogična i nedosljedna. Argumenti danske vlade i suda koji je uputio zahtjev u pogledu postojanja usklađenih odredbi odnosno njihova nepostojanja ne otklanjaju te probleme.

64. Prvi problem odnosi se na činjenicu da se čini da se uvjet boravišta primjenjuje samo na radnike koji svoju profesionalnu djelatnost obavljaju u Danskoj, a ne na osobe koje obavljaju samostalnu gospodarsku djelatnost u Danskoj. Međutim, u slučaju potonjih osoba, činjenica da ne borave na danskom državnom području nije prepreka podnošenju zahtjeva za otpis duga pred sudovima te države članice.

65. Drugi problem odnosi se na činjenicu da se, kao što to proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku i pisanih očitovanja tužitelja, u skladu s danskim propisom, postojanje uvjeta boravišta ocjenjuje tek u trenutku podnošenja zahtjeva za otpis duga.

1) Dosljednost primjene uvjeta boravišta i njegove posljedice na odgovor na prethodno pitanje

66. Uvjet boravišta temelji se na ideji da, zahvaljujući geografskoj blizini između dužnikova mjesta boravišta i sjedišta suda kojem je podnesen zahtjev, potonji sud može odlučivati o zahtjevu za otpis duga na temelju informacija o socioekonomskoj situaciji tog dužnika. Pri ocjenjivanju njegove socioekonomske situacije stečajni sud načelno bi trebao istu važnost pridati tom uvjetu, neovisno o tome je li riječ o samozaposlenoj ili zaposlenoj osobi. U tim dvama slučajevima, mjere kojima se omogućuje dobivanje informacija iz druge države članice i mjere kojima se omogućuje provjera informacija dobivenih od dužnika gotovo su istovjetne.

67. Međutim, čini mi se da se, u skladu s danskim propisom, uvjet boravišta ne primjenjuje dosljedno. Naime, dok osoba koja na danskom državnom području obavlja samostalnu gospodarsku djelatnost može podnijeti zahtjev za otpis duga pred danskim sudom u mjestu obavljanja te djelatnosti, iako ne boravi u Danskoj, zaposlena osoba koja nema boravište na danskom državnom području ne može podnijeti takav zahtjev pred sudovima te države članice.

68. Što se tiče ovog predmeta, nesporno je da podnositelj zahtjeva u glavnom predmetu radi u Danskoj, gdje podliježe neograničenoj poreznoj obvezi. Stoga se, kao što to priznaje danska vlada, socioekonomska situacija tog podnositelja zahtjeva može utvrditi, barem djelomično, ne uzimajući u obzir informacije iz druge države članice ( 34 ).

69. Međutim, u skladu s danskim propisom, podnositelj zahtjeva nema nikakvu mogućnost pozivanja na okolnosti navedene u prethodnoj točki kako bi pokrenuo postupak pred danskim sudom, čak i ako se njima dokazuje postojanje povezanosti s Danskom. Međutim, ako je takva povezanost dovoljna da danski sudovi mogu odlučivati o zahtjevu za otpis duga koji je podnijela osoba koja obavlja samostalnu gospodarsku djelatnost na državnom području te države članice, ta bi povezanost trebala biti dovoljna i da mogu odlučivati o zahtjevu koji je podnijela zaposlena osoba.

70. To je tim točnije jer, kao što je to prikazano primjerima koje je osoba A iznijela u svojim pisanim očitovanjima ( 35 ), danski propis ne sprečava nacionalne sudove da odlučuju o zahtjevima za otpis duga čak i ako su dužni uzeti u obzir informacije iz druge države članice.

71. Prema tome, ta nedosljedna primjena uvjeta boravišta na temelju danskog propisa dokazuje da nije potrebno boraviti na danskom državnom području kako bi sudovi te države mogli odlučivati o zahtjevima za otpis duga. To upućuje na činjenicu da se uvjetom boravišta, kao što je to onaj predviđen danskim propisom, prekoračuje ono što je nužno za ostvarivanje gore navedenog cilja u točki 59. ovog mišljenja.

2) Posljedice načela perpetuatio fori na opravdanje uvjeta boravišta

72. U svojim pisanim očitovanjima osoba A navodi da se, u skladu s pravnom teorijom i danskom sudskom praksom, zahtjev kojim se pokreće postupak otpisa duga mora podnijeti sudu nadležnom ratione locis na temelju domicila na dan podnošenja tog zahtjeva. Suprotno tomu, ocjene provedene u okviru postupka otpisa duga odnose se na situaciju podnositelja zahtjeva u trenutku donošenja odluke o tom zahtjevu.

73. Čini mi se da sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu primjenjuje isto tumačenje danskih odredbi. Naime, u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku navodi da danski sud ocjenjuje postojanje vlastite nadležnosti u fazi podnošenja zahtjeva za otpis duga.

74. Zapravo, u skladu s pravilom poznatim kao „načelo perpetuatio fori”, kada je pokrenut postupak pred nadležnim sudom, on ostaje nadležan i ako se čimbenik povezanosti na temelju kojeg je utvrđena njegova nadležnost promijeni tijekom sudskog postupka ( 36 ).

75. Stoga, poznavanje informacija o dužnikovoj situaciji i životnim uvjetima u mjestu njegova boravišta ne može se osigurati uvjetom boravišta jer se, u skladu s načelom perpetuatio fori, izmjena čimbenika povezanosti nakon podnošenja zahtjeva za otpis duga, odnosno prijenos njegova boravišta u drugu državu članicu, ne protivi tome da danski sud odlučuje o tom zahtjevu.

76. Prema tome, budući da se povezanost s danskim državnim područjem ocjenjuje tek u trenutku podnošenja zahtjeva za otpis duga, dok stečajni sud pri razmatranju tog zahtjeva mora uzeti u obzir okolnosti koje postoje prije i poslije tog trenutka, pri čemu uvjet boravišta, kako je predviđen danskim propisom, prekoračuje ono što je nužno za osiguravanje cilja tog uvjeta. To je rasuđivanje Sud primijenio u presudi Radziejewski ( 37 ) prema kojem određivanje uvjeta boravišta koji se odnosi isključivo na dan podnošenja zahtjeva prekoračuje ono što je nužno za praćenje situacije podnositelja zahtjeva i poznavanje situacije u mjestu gdje boravi.

77. To se razmatranje ne može dovesti u pitanje ni argumentima danske vlade o postojanju usklađenih pravila o nadležnosti ni argumentima suda koji je uputio zahtjev o njihovu nepostojanju.

3) Usklađivanje pravila o nadležnosti koja se odnose na postupke otpisa duga

78. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, budući da pravila o otpisu duga nisu usklađena, ne postoje manje ograničavajuća sredstva za postizanje tog rezultata, osim da se pristup postupku otpisa duga ograničava na dužnike koji žive u Danskoj.

79. Suprotno tomu, danska vlada naglašava da postoje usklađena pravila o međunarodnoj nadležnosti u predmetima o prilagodbi duga. Prema mišljenju te vlade, tumačenje članka 45. UFEU‑a prema kojem se toj odredbi protivi pravilo o nadležnosti, kao što je to dansko pravilo, sprečava djelotvornu provedbu Uredbe 2015/848. U skladu s člankom 3. stavkom 1. Uredbe 2015/848, u predmetnim su okolnostima švedski sudovi nadležni za odlučivanje o situaciji dužnika koji boravi i živi u Švedskoj. Naime, dansko pravilo o nadležnosti nije materijalno drukčije od pravila o međunarodnoj nadležnosti iz te uredbe.

80. Ti se argumenti ne mogu prihvatiti.

81. Kao što sam to naveo u točki 25. ovog mišljenja, Uredba 2015/848 ne može se primijeniti ratione temporis na glavni postupak. Ipak, valja uzeti u obzir činjenicu da se danska pravila kojima se predviđa uvjet boravišta i dalje primjenjuju u toj državi članici, dok druge države članice od 26. lipnja 2017. primjenjuju pravila iz Uredbe 2015/848.

82. U skladu s člankom 3. stavkom 1. četvrtim podstavkom Uredbe 2015/848, presumira se, ako se ne dokaže suprotno, da je središte glavnih interesa mjesto uobičajenog boravišta pojedinca, osim u slučaju pojedinca koji izvršava samostalnu poslovnu ili profesionalnu aktivnost. Međutim, neovisno o činjenici da pojam „uobičajeno boravište” u smislu članka 3. stavka 1. četvrtog podstavka Uredbe 2015/848 ne treba nužno odgovarati pojmu „boravište” u smislu danskog propisa, tom se odredbom Uredbe 2015/848 dužnika automatski ne upućuje pred sudove mjesta njegova boravišta. Naime, riječ je samo o oborivoj predmnjevi.

83. Stoga, s jedne strane, rješenje predviđeno Uredbom 2015/848 jest, u skladu s izrazom koji je upotrijebio sud koji je uputio zahtjev, primjer „manje ograničavajućeg sredstva” kojim se omogućuje ostvarivanje cilja uvjeta boravišta, kako ga definiraju taj sud i danska vlada.

84. S druge strane, propis kojim se predviđa uvjet boravišta, kao što je to predmetni danski propis, može utjecati na provedbu Uredbe 2015/848 u državama članicama koje su njome obvezane ako se pokaže da, ovisno o slučaju, predmnjevu predviđenu u članku 3. stavku 1. četvrtom podstavku te uredbe valja oboriti, na primjer, u korist mjesta obavljanja rada. U sličnom slučaju, danskim se propisom zanemaruje obaranje navedene predmnjeve ( 38 ).

85. Ukratko, u pogledu tog dijela moje analize o usklađivanju pravila o nadležnosti, kao prvo, ne slažem se sa stajalištem suda koji je uputio zahtjev prema kojem ne postoje manje ograničavajuća sredstva za ostvarivanje cilja utvrđenog za uvjet boravišta. Kao drugo, suprotno tvrdnjama danske vlade, postojanje pravila o nadležnosti predviđenih Uredbom 2015/848 ne može potkrijepiti usklađenost danskog propisa s pravom Unije.

4) Konačni zaključci

86. Kako bih sažeo rasuđivanja koja sam dosad iznio, napominjem da se čini da se uvjet boravišta predviđen danskim propisom ne primjenjuje dosljedno, što može upućivati na to da se tim uvjetom prekoračuje ono što je nužno za praćenje situacije podnositelja zahtjeva i poznavanje situacije u mjestu gdje boravi. To je razmatranje potvrđeno činjenicom da se uvjet boravišta odnosi isključivo na dan podnošenja zahtjeva. Naposljetku, ta razmatranja nisu dovedena u pitanje argumentima koji se odnose na Uredbu 2015/848.

87. S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prvo prethodno pitanje odgovori da članak 45. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis, kao što je to onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg zaposlena osoba koja nema boravište na državnom području države članice ne može podnijeti zahtjev za otpis duga pred sudovima te države članice, čak i ako ima dovoljnu povezanost s navedenom državom članicom, koja je usporediva s povezanošću koja proizlazi iz činjenice boravka na tom državnom području.

D. Drugo prethodno pitanje

88. Svojim drugim prethodnim pitanjem koje je postavljeno u slučaju da je odgovor na prvo pitanje potvrdan, sud koji je uputio zahtjev želi znati treba li zaposlena osoba koja ne ispunjava uvjet boravišta ipak moći ostvariti prilagodbu duga u slučaju kada su ispunjeni ostali materijalni uvjeti, što bi privatne vjerovnike obvezalo da se protive smanjenju ili ukidanju duga koji prema njima ima dužnik koji se preselio u inozemstvu.

89. Treba priznati da iz razmatranja drugog prethodnog pitanja proizlazi određena nesigurnost u pogledu stvarnog predmeta pitanja suda koji je uputio zahtjev. Iz formulacije tog pitanja slijedi da sud koji je uputio zahtjev sumnja u korisni učinak članka 45. UFEU‑a u okolnostima kao što su to one u ovom slučaju.

90. U tom pogledu, Komisija tvrdi da se glavni postupak ne tiče izravno odnosa među pojedincima i da, stoga, pitanje ima li članak 45. UFEU‑a izravan učinak na navedene odnose nije relevantno. Danska vlada smatra da u predmetnim okolnostima primjena članka 45. UFEU‑a dovodi do situacije posrednog horizontalnog učinka.

91. Napominjem da se, u ovom slučaju, nacionalne odredbe ocjenjuju s obzirom na članak 45. UFEU‑a, a ne ponašanja pojedinaca kojima potonji pojedinci nalažu obveze drugim pojedincima ( 39 ). Osim toga, očito je da su nacionalne odredbe kao što su to one o kojima je riječ u ovom predmetu obuhvaćene područjem primjene članka 45. UFEU‑a. Kada takve nacionalne odredbe nisu u skladu s Ugovorom, treba ih izuzeti iz primjene, neovisno o tome je li riječ o sporu među pojedincima ili sporu između pojedinca i pojavnog oblika države.

92. Podredno, čak i ako bi se smatralo da drugo pitanje treba analizirati s obzirom na obveze koje se nalažu vjerovnicima dužnika u pogledu kojeg se vodi postupak otpisa duga, trebalo bi uzeti u obzir činjenicu da uvjet boravišta, kao što je to onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, predstavlja kriterij povezanosti predviđen pravilom o nadležnosti. Kao što to proizlazi iz mojih prethodnih razmatranja, pravilima o nadležnosti ne dodjeljuju se, barem ne izravno, materijalna prava niti se nalažu materijalne obveze pojedincima. U ovom slučaju, nacionalnim pravilom o nadležnosti samo se omogućuje da se danskom sudu podnese zahtjev za pokretanje postupka za otpis duga. Naime, upravo se odlukom tog suda dodjeljuju prava ili se nalažu obveze pojedincima.

93. Naposljetku, ne mogu isključiti da svojim drugim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati koje posljedice treba izvesti iz presude koju će Sud donijeti u ovom predmetu u slučaju da je odgovor na prvo pitanje potvrdan.

94. Točno je da u okviru prethodnog postupka nije na Sudu niti da tumači nacionalno pravo države članice niti da odredi kako bi ta država članica trebala primijeniti njegovo tumačenje prava Unije. Ipak, kako bi se sudu koji je uputio zahtjev dao koristan odgovor, iznijet ću nekoliko napomena o tom pitanju.

95. U tom pogledu napominjem da neusklađenost uvjeta boravišta s člankom 45. UFEU‑a ne dovodi do apsolutne ništavosti tog uvjeta. Ta je neusklađenost samo posljedica činjenice da na temelju nacionalnog propisa, u konkretnom slučaju, dužnik ne može dobiti odluku o otpisu svojih dugova, čak i ako ima dovoljnu povezanost s državnim područjem te države članice.

96. U tom slučaju i u drugim sličnim slučajevima, nacionalni sud nije dužan jednostavno i naprosto izuzeti iz primjene uvjet boravišta i primijeniti predmetnu nacionalnu odredbu a da pritom ne postoji zahtjev u pogledu postojanja povezanosti između dužnika i danskog državnog područja.

97. Suprotno tomu, može predvidjeti nijansiranije rješenje kojim se, po potrebi, ublažava uvjet boravišta na način da bi danski sudovi mogli odlučivati o zahtjevima za otpis duga kad postoji dovoljna povezanost između dužnika i danskog državnog područja. Zapravo, kao što sam to naveo u točki 37. ovog mišljenja, velika većina pravila o nadležnosti temelji se, osobito u svrhu dobrog sudovanja, na ideji prema kojoj mora postojati povezanost između nadležnog suda i predmetne situacije. Stoga jednostavno treba ublažiti uvjet boravišta predviđen danskim propisom kako bi se ostavilo više mjesta načelu blizine koje je tako definirano.

98. S obzirom na tu argumentaciju, predlažem Sudu da na drugo prethodno pitanje odgovori da članak 45. UFEU‑a treba tumačiti na način da se u okolnostima kao što su to one o kojima je riječ u glavnom postupku njime izuzima iz primjene predmetni nacionalni propis, neovisno o tome dovodi li postupak otpisa duga eventualno do nalaganja obveza pojedincima.

99. U tom pogledu napominjem da činjenica da ti pojedinci trebaju snositi smanjenje ili ukidanje duga koji imaju prema dužniku koji se preselio u drugu zemlju proizlazi iz odluke danskog suda koji odlučuje o zahtjevu za otpis duga.

VI. Zaključak

100. S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja mu je uputio Østre Landsret (Žalbeni sud regije Istok, Danska) odgovori na sljedeći način: 1. Članak 45. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis, kao što je to onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg zaposlena osoba koja nema boravište na državnom području države članice ne može podnijeti zahtjev za otpis duga pred sudovima te države članice, čak i ako ima dovoljnu povezanost s navedenom državom članicom, koja je usporediva s povezanošću koja proizlazi iz činjenice boravka na tom državnom području. 2. Članak 45. UFEU‑a treba tumačiti na način da se u okolnostima kao što su to one o kojima je riječ u glavnom postupku njime izuzima iz primjene predmetni nacionalni propis, neovisno o tome dovodi li postupak otpisa duga eventualno do nalaganja obveza pojedincima.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) Presuda od 8. studenoga 2012., C‑461/11, EU:C:2012:704, t. 32.

( 3 ) Presuda od 8. studenoga 2012., C‑461/11, EU:C:2012:704

( 4 ) Uredba Vijeća od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.)

( 5 ) Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289., ispravak SL 2014., L 160, str. 40. i ispravak SL 2016., L 202, str. 57.)

( 6 ) Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 20. svibnja 2015. o postupku u slučaju nesolventnosti (SL 2015., L 141, str. 19. i ispravak SL 2016., L 349, str. 9.)

( 7 ) Vidjeti uvodnu izjavu 33. Uredbe Vijeća do 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku (SL 2000., L 160, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 3.)

( 8 ) Presuda od 8. studenoga 2012., C‑461/11, EU:C:2012:704, t. 32.

( 9 ) Presuda od 8. studenoga 2012., C‑461/11, EU:C:2012:704, t. 23.

( 10 ) Presuda od 8. studenoga 2012., C‑461/11, EU:C:2012:704

( 11 ) Presuda od 8. studenoga 2012., C‑461/11, EU:C:2012:704, t. 24.

( 12 ) Presuda od 22. studenoga 2012., C‑116/11, EU:C:2012:739

( 13 ) Vidjeti osobito Robine, D., Jault‑Seseke, F., , „Le règlement 2015/848: vin nouveau et vieilles outres”, Revue critique de droit international privé, 2016., str. 21., t. 18.; Hess, B., Oberhammer, P., Bariatti, S., Koller, Ch., Laukemann, B., Requejo Isidro, M., Villata, F. C. (ur.), The Implementation of the New Insolvency Regulation: Improving Cooperation and Mutual Trust, Nomos, 2018., str. 65.

( 14 ) Vidjeti pravnu teoriju navedenu u bilješci br. 13. Vidjeti također Van Calster, G., „COMIng, and Here to Stay: The Review of The European Insolvency Regulation”, European business law review, 2016., str. 739.

( 15 ) Vidjeti također uvodnu izjavu 10. Uredbe 2015/848, u skladu s kojom bi područje primjene „[t]rebalo […] proširiti i na postupke kojima se osigurava otpust duga ili prilagodba duga u odnosu na potrošače i samozaposlene osobe, primjerice smanjujući iznos koji dužnik treba platiti ili produljujući razdoblje za plaćanje koje je odobreno dužniku. Budući da ti postupci ne podrazumijevaju obvezno imenovanje upravitelja u slučaju nesolventnosti, trebali bi biti obuhvaćeni ovom Uredbom ako se održavaju pod kontrolom ili nadzorom suda. U tom smislu pojam ‚kontrola’ trebao bi uključiti situacije u kojima sud intervenira samo na poziv vjerovnika ili ostalih zainteresiranih strana.”

( 16 ) Vidjeti članak 84. Uredbe 2015/848.

( 17 ) Odluka Vijeća 2005/790/EZ od 20. rujna 2005. o potpisivanju, u ime Zajednice, Sporazuma između Europske zajednice i Kraljevine Danske o nadležnosti, priznavanju i izvršenju presuda u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2005., L 299, str. 61.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 38.)

( 18 ) Kao što proizlazi iz uvodne izjave 7. Uredbe br. 2015/848, postupci izuzeti iz područja primjene Uredbe br. 1215/2012 na temelju članka 1. stavka 2. točke (b) te uredbe trebali bi biti obuhvaćeni Uredbom 2015/848. U tom smislu, za odnos između uredbe koju je zamijenila Uredba 2015/848 (Uredba br. 1346/2000) i Uredbe br. 44/2001, vidjeti presudu od 4. rujna 2014., Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, t. 21.). Sud je primijenio isto rasuđivanje u drugim kontekstima. Vidjeti po analogiji presude od 6. listopada 2015., Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, t. 34.) i od 1. ožujka 2018., Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138, t. 41.).

( 19 ) Vidjeti po analogiji moje mišljenje u predmetu Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2017:965, t. 73.).

( 20 ) Vidjeti članak 1. stavak 1. treći podstavak Uredbe 2015/848. Vidjeti i njezinu uvodnu izjavu 9.

( 21 ) Vidjeti posljednju rečenicu uvodne izjave 7. Uredbe 2015/848, u skladu s kojom sama činjenica da nacionalni postupak nije naveden u Prilogu A toj uredbi ne bi trebala podrazumijevati da je on obuhvaćen Uredbom br. 1215/2012.

( 22 ) Presuda od 8. studenoga 2012., C‑461/11, EU:C:2012:704, t. 52. i 53.

( 23 ) Presuda od 8. studenoga 2012., C‑461/11, EU:C:2012:704

( 24 ) Vidjeti osobito presudu od 7. svibnja 1998., Clean Car Autoservice (C‑350/96, EU:C:1998:205, t. 29. i 30.).

( 25 ) Na primjer, vidjeti moje mišljenje u predmetu KP (C‑83/17, EU:C:2018:46, t. 56.).

( 26 ) Presuda od 8. studenoga 2012., C‑461/11, EU:C:2012:704, t. 30. i 31.

( 27 ) Presuda od 8. studenoga 2012., Radziejewski (C‑461/11, EU:C:2012:704, t. 33.) Vidjeti također presude od 16. ožujka 2010., Olympique Lyonnais (C‑325/08, EU:C:2010:143, t. 38.) i od 5. prosinca 2013., Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken (C‑514/12, EU:C:2013:799, t. 36.).

( 28 ) Presuda od 8. studenoga 2012., Radziejewski (C‑461/11, EU:C:2012:704, t. 44.) U svojem mišljenju u tom predmetu, nezavisna odvjetnica E. Sharpston, nakon što je objasnila stajalište švedske vlade, navela je: „[o]dluka o otpisu duga očito se mora temeljiti na odgovarajućoj i detaljnoj analizi stvarne dužnikove osobne i financijske situacije”. Nezavisna odvjetnica E. Sharpston također je potvrdila da „nadležno tijelo države članice mora moći prikupiti, analizirati i provjeriti potrebne informacije kako bi uz potpuno poznavanje činjenica odlučilo mogu li se dužniku otpisati dugovi. Taj je pristup u potpunosti u skladu s načelom dobre uprave. Mjere donesene u tu svrhu stoga imaju legitiman cilj.” Vidjeti njezino mišljenje u predmetu Radziejewski (C‑461/11, EU:C:2012:570, t. 59.).

( 29 ) Presuda od 8. studenoga 2012., C‑461/11, EU:C:2012:704

( 30 ) Presuda od 8. studenoga 2012., C‑461/11, EU:C:2012:704

( 31 ) Presuda od 8. studenoga 2012., C‑461/11, EU:C:2012:704

( 32 ) Presuda od 8. studenoga 2012., C‑461/11, EU:C:2012:704

( 33 ) Presuda od 8. studenoga 2012., C‑461/11, EU:C:2012:704

( 34 ) U tom pogledu te okolnosti istodobno odražavaju okolnosti predmeta u kojem je donesena presuda Radziejewski. U tom je predmetu poslodavac podnositelja zahtjeva bio Šveđanin te je podnositelj zahtjeva podlijegao „neograničenoj poreznoj obvezi” u Švedskoj, što je Sud istaknuo kada je smatrao da se uvjetom boravišta prekoračuje ono što je nužno da bi se na zadovoljavajuć način utvrdila dužnikova financijska i osobna situacija. Vidjeti presudu od 8. studenoga 2012., Radziejewski (C‑461/11, EU:C:2012:704, t. 48.).

( 35 ) Osoba A navodi primjer podnositelja zahtjeva koji boravi u Danskoj, ali radi u drugoj državi članici i slučaj u kojem je danski sud dužan razmotriti zahtjev za otpis duga na temelju informacija iz te druge države članice koje se odnose, među ostalim, na troškove i poreznu situaciju podnositelja zahtjeva. U tom pogledu, osoba A upućuje na situaciju podnositelja zahtjeva koji je radio u inozemstvu.

( 36 ) Vidjeti moje stajalište u predmetu C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2275, bilješka br. 37).

( 37 ) Presuda od 8. studenoga 2012., C‑461/11, EU:C:2012:704, t. 47.

( 38 ) Naime, takva situacija može postati bezizlazna, pod uvjetom da se pojam „država članica” u smislu članka 3. stavka 1. Uredbe 2015/848 ne shvaća kao da se odnosi na sve države članice na koje se ta uredba primjenjuje. U tom slučaju, navedeni zaposlenik ne može podnijeti zahtjev za pokretanje postupka otpisa duga ni pred danskim sudovima ni pred sudovima druge države članice. U tom pogledu, napominjem da se, osobito za razliku od Uredbe (EZ) br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) (SL 2008., L 177, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 109.), Uredbom 2015/848 ne predviđa odredba prema kojoj izraz „država članica” znači države članice na koje se ta uredba primjenjuje. Međutim, čini mi se da su takvo tumačenje pojma „države članice” predložili određeni autori u pogledu tumačenja članka 39. Uredbe br. 1346/2000 kojim se predviđa da bilo koji vjerovnik koji ima uobičajeno boravište, domicil ili sjedište u državi članici koja nije država u kojoj je pokrenut postupak ima pravo pisanim putem prijaviti tražbine u stečajnom postupku. Vidjeti Herchen, A., u: Pannen, K. (izd.), European Insolvency Regulation, De Gruyter, Berlin, 2007., str. 465.

( 39 ) Vidjeti a contrario presudu od 6. lipnja 2000., Angonese (C‑281/98, EU:C:2000:296).