STAJALIŠTE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MACIEJA SZPUNARA

od 24. rujna 2014. ( 1 )

Predmet C‑376/14 PPU

C.

protiv

M.

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Supreme Court (Irska))

„Hitni prethodni postupak — Područje slobode, sigurnosti i pravde — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Uredba (EZ) br. 2201/2003 — Haška konvencija od 25. listopada 1980. o građanskopravnim aspektima međunarodne otmice djece — Pojam ,uobičajenog boravišta' djeteta nakon razvoda roditelja — Zakonito odvođenje djeteta u drugu državu članicu — Nezakonito zadržavanje“

I – Uvod

1. Francusko‑britanski par se razveo. Imaju malo dijete. Na temelju presude francuskog suda majka je uzela dijete sa sobom i odvela ga iz Francuske u Irsku. Sedam mjeseci kasnije francuski drugostupanjski sud poništio je tu presudu i odredio da dijete mora ostati s ocem. Majka nije vratila dijete u Francusku.

2. Gdje se sada nalazi i gdje se nalazilo uobičajeno boravište djeteta? Je li došlo do otmice u obliku nezakonitog zadržavanja? Tim se pitanjima bavi Supreme Court (Irska) u okviru ovog zahtjeva za prethodnu odluku.

3. Dobro je poznato da je u okviru pravnog poretka Unije nadležnost u predmetima povezanima s roditeljskom odgovornošću uređena Uredbom Vijeća (EZ) br. 2201/2003 ( 2 ), poznatom i kao „Uredba Bruxelles IIA (te kao Bruxelles IIa)“. Isto je tako dobro poznato da Konvencija od 25. listopada 1980. o građanskopravnim aspektima međunarodne otmice djece, koja je donesena pod pokroviteljstvom Haške konferencije o međunarodnom privatnom pravu ( 3 ) (u daljnjem tekstu: Haška konvencija iz 1980.), predviđa postupak za predaju djeteta.

4. Odgovor na pitanje kako uravnotežiti odnose između ta dva pravna instrumenta zakonodavac Unije daje u članku 11. Uredbe br. 2201/2003. Ovaj predmet, koji se nalazi na granici između Haške konvencije iz 1980. i Uredbe br. 2201/2003, odnosi se na tumačenje te odredbe i međusobnog odnosa između Uredbe br. 2201/2003 i Haške konvencije iz 1980.

II – Pravni okvir

A – Haška konvencija iz 1980.

5. Članak 1. Haške konvencije iz 1980. određuje: „Ciljevi ove konvencije jesu: a) osigurati što hitniji povratak djece nezakonito odvedene ili zadržane u nekoj državi ugovornici; […]“

6. U skladu s člankom 3. te konvencije: „Odvođenje ili zadržavanje djeteta smatrat će se nezakonitim: a) ako predstavlja povredu prava na brigu što ga je dobila osoba, institucija ili bilo koje drugo tijelo, kolektivno ili pojedinačno, po zakonu države u kojoj je dijete bilo stalno nastanjeno prije odvođenja ili zadržavanja; b) ako su se u vrijeme odvođenja ili zadržavanja ta prava ostvarivala kolektivno ili pojedinačno, ili bi se bila ostvarivala da nije došlo do odvođenja ili zadržavanja. Prava na brigu spomenuta u točki a) stava 1. mogu se steći, prije svega, provedbom zakona ili na temelju sudske ili upravne odluke ili na temelju sporazuma koji ima pravni učinak po pravu dotične države.“

7. Članak 12. Haške konvencije iz 1980. glasi kako slijedi: „Ako je dijete nezakonito odvedeno ili zadržano smislu člana 3., a na dan početka postupka pred sudskim ili upravnim organom države ugovornice u kojoj se dijete nalazi proteklo je manje od jedne godine od dana nezakonitog odvođenja ili zadržavanja, dotični nadležni organ naredit će hitan povratak djeteta. Sudski ili upravni organ, čak i ako je pravni postupak pokrenut nakon proteka roka od jedne godine spomenutog u prethodnom stavu, također će narediti povratka djeteta ako se ne dokaže da se dijete prilagodilo novoj okolini. Ako sudski ili upravni organ državi kojoj je poslan zahtjev ima razloga vjerovati da je dijete odvedeno u neku drugu državu, može obustaviti postupak ili odbaciti molbu za povratak djeteta.“

8. Članak 13. te konvencije određuje: „Bez obzira na odredbe prethodnog člana, sudski ili upravni organ države kojoj se šalje zahtjev nije dužan narediti povratak djeteta ako osoba, institucija ili drugo tijelo koje se suprotstavlja njegovu povratku dokaže: a) da osoba, institucija ili drugo tijelo koje se brine o ličnosti djeteta nije stvarno ostvarivalo pravo na brigu u vrijeme odvođenja ili zadržavanja, ili da se bilo složilo ili naknadno pristalo na odvođenje ili zadržavanje; b) da postoji ozbiljna opasnost da bi povratak izložio dijete fizičkoj opasnosti ili psihičkoj traumi ili na drugo način doveo dijete u nepovoljan položaj. Sudski ili upravni organ može, također, odbiti da naredi povratak djeteta ako utvrdi da se dijete suprotstavlja povratku i da je napunilo one godine i steklo stupanj zrelosti pri kojemu je potrebno uzeti u obzir njegovo mišljenje. Pri razmatranju okolnosti spomenutih u ovo članu, sudski i upravni organ uzet će u obzir podatke koji se odnose na socijalno podrijetlo djeteta dobivene od centralno izvršnog organa ili nekog drugog nadležnog organa države u kojoj je mjesto stalnog boravka djeteta.“

9. Članak 16. Haške konvencije iz 1980. glasi kako slijedi: „Nakon dobivanja obavijesti o nezakonitom odvođenju ili zadržavanju djeteta smislu člana 3., sudski ili upravni organi države ugovornice u koju je dijete odvedeno ili u kojoj je zadržano neće donositi meritornu odluku o pravu na brigu sve dok se ne utvrdi da se dijete neće vratiti, na temelju ove konvencije, ili ako nije podnesena molba, na temelju ove konvencije, u razumnom razdoblju nakon prispijeća obavijesti.“

10. Članak 19. Haške konvencije iz 1980. određuje: „Odluka na temelju ove konvencije u vezi s povratkom djeteta neće se smatrati meritornom odlukom bilo o kojem pitanju u vezi s pravom na brigu.“

B – Pravo Unije

11. Uvodna izjava 17. Uredbe br. 2201/2003 glasi kako slijedi: „U slučajevima nezakonitog odvođenja ili zadržavanja djeteta, predaja djeteta trebala bi se postići bez odlaganja, pa bi se u tu svrhu i dalje primjenjivala Haaška konvencija od 25. listopada 1980., dopunjena odredbama ove Uredbe, posebno njezin članak 11. Sudovi države članice u koju je dijete nezakonito odvedeno ili u kojoj se ono nalazi trebali bi biti u mogućnosti suprotstaviti se njegovoj predaji u posebnim, opravdanim slučajevima. Unatoč tome, takva odluka trebala bi biti zamijenjena naknadnom odlukom suda države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište prije njegova nezakonitog odvođenja ili zadržavanja. Ako je posljedica takve odluke predaja djeteta, za njegovu predaju nije potreban nikakav poseban postupak priznavanja i izvršenja te presude u državi članici u koju je dijete odvedeno ili u kojoj je zadržano.“

12. Članak 2. te uredbe, naslovljen „Definicije“, određuje: „U svrhe ove Uredbe: […] 7. izraz ,roditeljska odgovornost' označava prava i obveze koje se odnose na dijete ili njegovu imovinu, koja su sudskom odlukom dodijeljena fizičkoj ili pravnoj osobi, primjenom prava ili sporazumom s pravnim učinkom. Ovaj izraz uključuje i prava roditeljske skrbi i odgoja djeteta te prava na kontakt s djetetom; 8. izraz ,nositelj roditeljske odgovornosti' označava svaku osobu koja ima roditeljsku odgovornost prema djetetu; 9. izraz ,pravo na skrb' uključuje prava i obveze koji se odnose na roditeljsku skrb nad djetetom, a posebno na pravo određivanja djetetova boravišta; 10. izraz ,pravo na kontakt' označava posebno pravo da se dijete, na ograničeno vrijeme, odvede na mjesto koje nije njegovo uobičajeno boravište; 11. izraz ,nezakonito odvođenje ili zadržavanje' označava odvođenje ili zadržavanje djeteta ako (a) je riječ o kršenju prava na skrb stečenog sudskom odlukom ili primjenom prava ili sporazumom s pravnim učinkom u skladu s pravom države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije njegova odvođenja ili zadržavanja; i (b) pod uvjetom da su, u trenutku odvođenja ili zadržavanja, prava na skrb bila izvršavana, bilo zajednički ili samostalno, ili bi bila izvršavana, ali u svrhe odvođenja ili zadržavanja. Smatra se da se pravo na skrb zajednički koristi kada, u skladu sa sudskom odlukom ili primjenom prava, jedan nositelj roditeljske odgovornosti ne može odlučivati o djetetovu boravištu bez pristanka drugog nositelja roditeljske odgovornosti.“

13. Poglavlje II. Uredbe br. 2201/2003 o „Nadležnosti“sadrži Odjeljak 2. o „Roditeljskoj odgovornosti“ (članci 8. do 15.).

14. Članak 8. Uredbe br. 2201/2003 naslovljen je „Opća nadležnost“ i glasi kako slijedi: „1. Sudovi države članice nadležni su u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću prema djetetu koje ima uobičajeno boravište u državi članici u trenutku pokretanja postupka. 2. Stavak 1. podložan je primjeni odredaba članaka 9., 10. i 12.“

15. Članak 9. o „Ustaljivanju nadležnosti prema djetetovom prethodnom uobičajenom boravištu“ određuje: „1. Ako se dijete zakonito preseli iz jedne u drugu državu članicu i tamo dobije novo uobičajeno boravište, sudovi države članice djetetova prethodnog uobičajenog boravišta, iznimno od primjene članka 8., zadržavaju nadležnost i tijekom tromjesečnog razdoblja od preseljenja, u svrhe izmjene sudske odluke o pravu na kontakt donesene u toj državi članici prije djetetova preseljenja, ako nositelj prava na kontakt s djetetom, na temelju sudske odluke o pravu na kontakt, i dalje ima svoje uobičajeno boravište u državi članici prethodnog djetetova uobičajenog boravišta. 2. Stavak 1. ne primjenjuje se ako je nositelj prava na kontakt iz stavka 1., prihvatio nadležnost sudova države članice u kojoj dijete ima novo uobičajeno boravište, sudjelujući u postupku pred tim sudovima i ne osporavajući pri tome njihovu nadležnost.“

16. Članak 10. odnosi se na „Nadležnost u slučajevima otmice djeteta“. On glasi: „U slučaju nezakonitog odvođenja ili zadržavanja djeteta, sudovi države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije nezakonitog odvođenja ili zadržavanja, zadržavaju svoju nadležnost sve dok dijete ne dobije uobičajeno boravište u drugoj državi članici i: (a) dok svaka osoba, ustanova ili drugo tijelo s pravom na skrb ne pristane na odvođenje ili zadržavanje; ili (b) dok dijete u drugoj državi članici ne boravi najmanje godinu dana nakon što je osoba, ustanova ili drugo tijelo s pravom na skrb saznalo ili trebalo saznati gdje se dijete nalazi, a dijete se smjestilo u novoj sredini, i dok nije zadovoljen barem jedan od sljedećih uvjeta: i. u roku od godine dana nakon što je nositelj prava na skrb saznao ili trebao saznati gdje se dijete nalazi, nikakav zahtjev za predaju nije predan nadležnim tijelima države članice u koju je dijete odvedeno ili u kojoj je zadržano; ii. zahtjev za predaju koji je uložio nositelj prava na skrb povučen je, a nikakav novi zahtjev nije podnesen u roku iz stavka (i).; iii. zaključen je predmet pred sudom države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije nezakonitog odvođenja ili zadržavanja, u skladu s člankom 11. stavkom 7.; iv. sudska odluka o skrbi koja ne podrazumijeva predaju djeteta donesena je na sudovima države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije njegova nezakonitog odvođenja ili zadržavanja.“

17. Članak 11., naslovljen „Predaja djeteta“, određuje: „1. Ako osoba, ustanova ili tijelo koje ima pravo na skrb od nadležnih tijela u državi članici zatraži donošenje sudske odluke na temelju Haaške Konvencije od 25. listopada 1980. o građanskim aspektima međunarodne otmice djece (dalje u tekstu: „Haaška konvencija iz 1980.”), kako bi postiglo predaju djeteta koje je nezakonito odvedeno ili zadržano u državi članici koja nije država članica u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije njegova nezakonitog odvođenja ili zadržavanja, primjenjuju se stavci 2. do 8. 2. Kod primjene članaka 12. i 13. Haaške konvencije iz 1980., osigurava se da dijete ima mogućnost saslušanja tijekom postupka, osim ako se to čini neprikladnim zbog njegove dobi ili stupnja zrelosti. 3. Sud kojemu je podnesen zahtjev za predaju djeteta iz stavka 1. djeluje što je moguće brže u postupku na temelju zahtjeva, koristeći najbrži raspoloživi postupak u skladu s nacionalnim pravom. Ničime ne dovodeći u pitanje odredbe podstavka 1., osim ako to sprečavaju izuzetne okolnosti, sud donosi odluku najkasnije šest tjedana od dana podnošenja zahtjeva. 4. Sud ne može odbiti predaju djeteta na temelju članka 13. stavka (b) Haaške konvencije iz 1980. ako je utvrđeno da su poduzete sve potrebne mjere za zaštitu djeteta po njegovu povratku. 5. Sud ne može odbiti predaju djeteta, a da prije toga ne pruži mogućnost saslušanja osobe koja zahtijeva predaju djeteta. 6. Ako je sud donio odluku da se dijete ne predaje, u skladu s člankom 13. Haaške konvencije iz 1980., sud mora odmah, izravno ili putem svojega središnjega tijela, poslati presliku sudske odluke kojom je određeno da se dijete ne predaje i odgovarajuća pismena, posebno prijepis zapisnika sa saslušanja pred sudom, nadležnom sudu ili središnjem tijelu države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije njegova nezakonitog odvođenja ili zadržavanja, u skladu s odredbama nacionalnog prava. Sud sva navedena pismena mora primiti u roku od mjesec dana od datuma donošenja sudske odluke kojom je određeno da se dijete ne predaje. 7. Osim u slučaju da je jedna od stranaka pred sudovima države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije njegova nezakonitog odvođenja ili zadržavanja već pokrenula postupak, sud ili središnje tijelo koje prima informacije iz stavka 6. mora o njima obavijestiti stranke i pozvati ih da podnesu prijedloge sudu, u skladu s nacionalnim pravom, u roku od tri mjeseca od datuma obavijesti, kako bi sud mogao razmatrati pitanje skrbi nad djetetom. Ne dovodeći u pitanje postupovna pravila sadržana u ovoj Uredbi, sud zaključuje predmet ako nije primio nikakve prijedloge u navedenom roku. 8. Neovisno o sudskoj odluci kojom je određeno da se dijete ne predaje, u skladu s člankom 13. Haaške konvencije, svaka kasnija sudska odluka kojom se zahtijeva predaja djeteta, koju donese sud nadležan u skladu s ovom Uredbom, izvršiva je u skladu s odredbama dijela 4. poglavlja III., s ciljem osiguranja predaje djeteta.“

18. Članak 12. odnosi se na „Prorogaciju nadležnosti“ i određuje: „1. Sudovi države članice, nadležni prema odredbama članka 3. za rješavanje zahtjeva za razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka, nadležni su i za sve predmete koji se odnose na roditeljsku odgovornost povezanu s takvim zahtjevom ako: (a) barem jedan od bračnih drugova ima roditeljsku odgovornost prema djetetu; i (b) ako su bračni drugovi i nositelji roditeljske odgovornosti izričito ili na neki drugi nedvosmisleni način prihvatili nadležnost sudova u trenutku pokretanja postupka pred sudom te ako je to u interesu djeteta. 2. Nadležnost dodijeljena u stavku 1. prestaje kada: (a) sudska odluka kojom se dopušta ili odbija razvod, zakonska rastava ili poništaj braka postane pravomoćna; (b) u onim predmetima u kojima je postupak koji se odnosi na roditeljsku odgovornost na dan iz točke (a) još u tijeku, sudska odluka u tome postupku postane pravomoćna; (c) postupak iz točaka (a) i (b) bude završen zbog nekog drugog razloga. 3. Sudovi države članice nadležni su za roditeljsku odgovornost u postupcima, osim onih iz stavka 1., ako: (a) postoji bitna veza djeteta i te države članice, posebno zbog činjenice da jedan od nositelja roditeljske odgovornosti ima uobičajeno boravište u toj državi članici ili da je dijete državljanin te države članice; i (b) su nadležnost sudova izričito ili na neki drugi nedvosmisleni način prihvatile sve stranke u postupku u trenutku pokretanja postupka pred sudom, a to je i u interesu djeteta. 4. Ako dijete ima uobičajeno boravište na području treće države, koja nije potpisnica Haaške konvencije od 19. listopada 1996. o nadležnosti, primjenjivome pravu, priznavanju, izvršenju i suradnji s obzirom na roditeljsku odgovornost i mjere za zaštitu djece, smatra se da je nadležnost u skladu s ovim člankom u interesu djeteta, posebno ako se utvrdi da nije moguće vođenje postupka u trećoj državi o kojoj je riječ.“

19. U skladu s člankom 16., naslovljenim „Pokretanje postupka pred sudom“: „1. Smatra se da je pred sudom pokrenut postupak: (a) u trenutku u kojemu je pismeno kojim se pokreće postupak, ili jednakovrijedno pismeno, predano sudu, pod uvjetom da osoba koja pokreće postupak nije nakon toga propustila poduzeti radnje koje je morala poduzeti u vezi s dostavom pismena protustranci; i (b) ako pismeno mora biti dostavljeno prije njegova podnošenja sudu, u trenutku u kojemu ga je primilo tijelo ovlašteno za dostavu, pod uvjetom da osoba koja pokreće postupak nije nakon toga propustila poduzeti radnje koje je morala poduzeti kako bi pismeno bilo predano sudu.“

20. Članak 19. o „Litispendenciji i paralelnim postupcima“ glasi kako slijedi: „1. Ako je postupak koji se odnosi na razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka između istih stranaka pokrenut pred sudovima različitih država članica, sud pred kojim je postupak započeo kasnije s njim zastaje, po službenoj dužnosti, dok se ne utvrdi nadležnost suda pred kojim je postupak započeo ranije. 2. Ako je postupak koji se odnosi na roditeljsku odgovornost u vezi s istim djetetom i o istom predmetu pokrenut pred sudovima različitih država članica, sud pred kojim je postupak započeo kasnije s njim zastaje, po službenoj dužnosti, dok se ne utvrdi nadležnost suda pred kojim je postupak započeo ranije. 3. Ako je utvrđena nadležnost suda pred kojim je postupak započeo ranije, sud pred kojim je postupak započeo kasnije proglašava se nenadležnim u korist prvog suda. U tom slučaju, stranka koja je pokrenula odgovarajući postupak pred drugim sudom može pokrenuti postupak pred prvim sudom.“

C – Irsko pravo

21. Zakon o otmici djece i izvršenju odluka u predmetima skrbi ( 4 ) iz 1991. implementira Hašku konvenciju iz 1980. u irsko pravo. Taj zakon izmijenjen je Pravilima o Europskim zajednicama (presude u bračnim sporovima i u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću) iz 2005. (S. I. 112 iz 2005.) ( 5 ), kako bi se uzela u obzir Uredba br. 2201/2003 u sporovima na temelju Haške konvencije iz 1980. između država članica Europske unije.

III – Činjenice i postupak

22. Postupak koji se vodi pred sudom koji je uputio zahtjev odnosi se na spor o nezakonitom zadržavanju djeteta H., francuskog državljanina, rođenoga u Francuskoj 14. srpnja 2008. u braku koji je tada još uvijek postojao između C., oca, francuskog državljanina, i M., majke, koja je Britanka, rođena u Engleskoj od irskih roditelja.

23. Bračni odnosi roditelja pogoršali su se ubrzo nakon rođenja djeteta. Majka je 17. studenoga 2008. u Francuskoj podnijela zahtjev za razvod braka. Od tada roditelji vode sudski maraton o roditeljskim pravima nad djetetom ( 6 ).

24. Sudac za obiteljske predmete pri Tribunal de Grande Instance d’Angoulême je 2. travnja 2012. presudom utvrdio da je brak između stranaka razveden s učinkom od 7. travnja 2009. Istom je presudom sud također odredio da roditelji zajednički izvršavaju roditeljsku skrb, ali da djetetovo uobičajeno boravište bude tamo gdje je prebivalište majke. To premještanje boravišta trebalo je biti postupno i postići puni učinak od 7. srpnja 2012. ( 7 ) Taj sud dopustio je majci da zajedno s djetetom zasnuje boravište u Irskoj. Uredio je očevo pravo na kontakt s djetetom (jednom mjesečno), uzimajući u obzir mogućnost da majka ode u Irsku.

25. Otac je 23. travnja 2010. podnio žalbu protiv te presude o roditeljskoj odgovornosti. Zahtijevao je odgodu neposrednog izvršenja onog dijela presude u kojem se majci daje dopuštenje za odlazak u Irsku.

26. Prvi predsjednik Cour d’appel de Bordeaux je 5. srpnja 2012. odbio zahtjev za odgodu neposrednog izvršenja.

27. Majka i dijete su se 12. srpnja 2012. preselili u Irsku i tamo su ostali. Sukladno informacijama koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev, majka nije postupila u skladu s odlukom od 2. travnja 2012. kojom joj je određeno da ocu dopusti pravo na kontakt s djetetom.

28. Cour d’appel de Bordeaux je 5. ožujka 2013. odlučio o žalbi protiv odluke od 2. travnja 2012., odredivši zajedničko izvršavanje roditeljske skrbi, da dijete treba boraviti s ocem, a da majka treba imati posebno određeno pravo na kontakt s djetetom i pravo na smještaj.

29. Otac je 29. svibnja 2013. posebnim zahtjevom pred irskim sudovima zahtijevao povratak djeteta u njegovo uobičajeno boravište u Francuskoj u skladu s člankom 12. Haške konvencije iz 1980. radi izvršenja odluka o skrbništvu francuskih sudova i svojeg prava na roditeljsku skrb i kontakt s djetetom te utvrđenje da je majka nezakonito zadržala dijete u Irskoj.

30. Otac je na raspravi pred sucem za obiteljske predmete pri Tribunal de Grande Instance de Niort 2. srpnja 2013. zahtijevao odluku o prijenosu roditeljske skrbi isključivo na sebe i zabrani odvođenja djeteta iz Francuske. Majka je istaknula postupovne prigovore koji su se odnosili na postupak pred irskim sudovima pokrenut 29. svibnja 2013.

31. Sudac za obiteljske predmete pri Tribunal de Grande Instance de Niort je 10. srpnja 2013. donio presudu kojom je odbio procesne prigovore majke jer je smatrao da se predmet pred irskim sudovima ne odnosi na bît roditeljske skrbi i da ne postoji rizik od sukoba nadležnosti između sudova jer se čini da irski sud „nije nadležan odlučivati o predaji djeteta čije je uobičajeno boravište, dakle bit predmeta, određeno vrlo nedavnom odlukom u žalbenom postupku u Francuskoj“. Sudac za obiteljske predmete pri Tribunal de Grande Instance de Niort ocu je dao isključivu roditeljsku skrb, naredio djetetov povratak na očevu adresu u Francuskoj i zabranio odvođenje djeteta iz Francuske bez očeva pristanka. Dijete se otad nije vratilo u Francusku.

32. High Court of Ireland je 13. kolovoza 2013. odbio zahtjev za povratak djeteta u Francusku na temelju članka 12. Haške konvencije iz 1980. te zahtjev za utvrđenje da je majka nezakonito zadržala dijete u Irskoj (članak 3. Haške konvencije iz 1980.) ( 8 ). On je smatrao da dokazi upućuju na to da dijete ima uobičajeno boravište u Irskoj od srpnja 2012., kada su se ono i majka preselili u Irsku. Sudac je smatrao da je to bilo zakonito preseljenje koje se temeljilo na odluci suca za obiteljske predmete pri Tribunal de Grande Instance d’Angoulême od 2. travnja 2012.

33. Otac je 10. listopada 2013. podnio žalbu protiv odluke High Courta. On je pred Supreme Courtom osobito tvrdio da se zakonito odvođenje može pretvoriti u nezakonito zadržavanje, da su irski sudovi vezani odlukama francuskih sudova, pred kojima je prvotno pokrenut postupak i koji imaju skrb nad djetetom, da je francuski sudac za obiteljske predmete pri Tribunal de Grande Instance de Niort osobito potvrdio odluku od 10. srpnja 2013. da je on jedini nadležni sud u skladu s Uredbom br. 2201/2003 te da je uobičajeno boravište djeteta u Francuskoj.

34. Majka osobito tvrdi da je na temelju odluke suca za obiteljske predmete pri Tribunal de Grande Instance d’Angoulême od 2. travnja 2012. ona imala pravo odlučiti o uobičajenom boravištu djeteta bez očevog pristanka, da se djetetovo uobičajeno boravište promijenilo nakon preseljenja u Irsku tako da je dijete već prije ožujka 2013. imalo uobičajeno boravište u Irskoj te da daljnje zadržavanje djeteta u Irskoj nije bilo nezakonito.

35. U okviru predmeta o postupku predaje koji se pred njime vodi, Supreme Court je Sudu uputio tri pitanja o tumačenju Uredbe br. 2201/2003 (vidjeti t. 39. u nastavku).

36. Otac je 18. prosinca 2013. podnio zahtjev Master of High Court of Ireland na temelju članka 28. Uredbe br. 2201/2003 za izvršenje odluke Cour d’appel de Bordeaux od 5. ožujka 2013. Zahtjev je prihvaćen i odluka je uručena majci 20. prosinca 2013.

37. S druge strane, majka je podnijela zahtjev za odgodu postupka izvršenja. High Court of Ireland je zaprimio zahtjev 9. svibnja 2014. Još nije poznat ishod tog postupka.

38. Majka je 7. siječnja 2014. podnijela žalbu (pourvoi en cassation) pred Cour de Cassation u Francuskoj protiv odluke Cour d’appel de Bordeaux od 5. ožujka 2013. Rasprava je zakazana za 25. lipnja 2014. Isto tako još nije poznat ishod tog postupka.

IV – Pitanja upućena sudu

39. Supreme Court je odlukom od 31. srpnja 2014., koju je Sud zaprimio 7. kolovoza 2014., uputio sljedeća pitanja za prethodnu odluku: „1. Protivi li se postojanje postupka o skrbi nad djetetom pred francuskim sudovima, u okolnostima kao što su one u ovom predmetu, zasnivanju uobičajenog boravišta djeteta u Irskoj? 2. Zadržavaju li otac ili francuski sudovi i nadalje pravo na skrb nad djetetom na način da je zadržavanje djeteta u Irskoj nezakonito? 3. Imaju li irski sudovi pravo ispitivati uobičajeno boravište djeteta ako ono boravi u Irskoj od srpnja 2012., a u tom trenutku njegovim odvođenjem nije prekršeno francusko pravo?“

V – Hitni postupak

40. Sud koji je uputio zahtjev istom je odlukom od 31. srpnja 2014. zahtijevao da se o ovom zahtjevu za prethodnu odluku odluči u hitnom postupku iz članka 107. Poslovnika Suda. Razlog koji je istaknuo sud koji je uputio zahtjev jest taj da je u uvodnoj izjavi 17. Uredbe br. 2201/2003 određeno da bi se u slučajevima nezakonitog odvođenja ili zadržavanja djeteta predaja djeteta trebala postići bez odgađanja.

41. Treće vijeće Suda je 14. kolovoza 2014., na prijedlog suca izvjestitelja i nakon što je saslušalo nezavisnog odvjetnika, odlučilo prihvatiti zahtjev suda koji je uputio zahtjev da se o zahtjevu za prethodnu odluku odluči u hitnom postupku. Tužitelj i tuženik u glavnom postupku kao i Europska komisija podnijeli su pisana očitovanja. Te stranke i Francuska Republika sudjelovale su na raspravi održanoj 22. rujna 2014.

VI – Procjena

A – Uvodne napomene

42. Sud koji je uputio zahtjev u svojem se zahtjevu za prethodnu odluku poziva na više odredbi Uredbe br. 2201/2003. Izričito zahtjeva tumačenje članaka 2., 12., 19. i 24. Uredbe br. 2201/2003, a k tome čini se i da svoje rasuđivanje temelji na njezinim člancima 8., 9., 10., 13., 16., 17. i 23. Osim toga, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da sud koji je uputio zahtjev smatra da je primjenjiv članak 19. stavak 2. Uredbe br. 2201/2003 o litispendenciji.

43. U tim je okolnostima potrebno razjasniti nekoliko pitanja prije nego što predložim odgovore na tri postavljena prethodna pitanja.

1. Dopuštenost pitanja

44. Na početku valja primijetiti da je pred sudom koji je uputio zahtjev pokrenut postupak u okviru zahtjeva za predaju na temelju Haške konvencije iz 1980., kako je to određeno u članku 11. Uredbe br. 2201/2003.

45. Zbog toga je potrebno ukratko pojasniti pravni odnos između Haške konvencije iz 1980. i članka 11. Uredbe br. 2201/2003, odnos koji treba promatrati s povijesnog gledišta.

46. Isprva je namjera Konvencije Bruxelles II ( 9 ) i Uredbe Bruxelles II ( 10 ), koja prethodi Uredbi br. 2201/2003, bila razdvojiti Hašku konvenciju iz 1980. i pravila Zajednice o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i sporovima o roditeljskoj odgovornosti. Stoga je članak 4. Uredbe Bruxelles II sadržavao jedino navod o Haškoj konvenciji iz 1980. ( 11 ) Osim tog navoda nije bilo drugog međusobnog odnosa s Haškom konvencijom iz 1980. U zakonodavnom postupku koji je rezultirao donošenjem Uredbe br. 2201/2003, Komisija je u nacrtu Poglavlja III. početno predložila sustav za postupak predaje unutar Zajednice ( 12 ). Iako taj sustav nije trebao u potpunosti zamijeniti Hašku konvenciju iz 1980. ( 13 ), on je zapravo trebao postupak predaje „urediti na razini Zajednice“. Prijedlog nije prihvaćen te je umjesto toga postignut kompromis: postupak predaje i dalje se temelji na Haškoj konvenciji iz 1980., ali je dopunjen člankom 11. Uredbe br. 2201/2003. ( 14 )

47. U skladu s člankom 11. stavkom 1. Uredbe br. 2201/2003, ako osoba koja ima pravo na skrb od nadležnih tijela u državi članici zatraži donošenje sudske odluke na temelju Haške konvencije iz 1980. radi predaje djeteta koje je nezakonito odvedeno ili zadržano u državi članici koja nije država članica u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije njegova nezakonitog odvođenja ili zadržavanja, primjenjuju se stavci 2. do 8. tog članka 11.

48. Iz teksta članka 11. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003 odmah je očito da ta odredba izravno ne određuje koji je sud nadležan ispitati pitanje predaje djeteta ( 15 ). Naprotiv, ona navodi „nadležna tijela ( 16 ) u državi članici [kojima se treba podnijeti zahtjev] za donošenje sudske odluke na temelju Haaške Konvencije iz 1980.“ Stoga članak 11. stavak 1. sam za sebe nije pravna osnova za donošenje odluke o predaji ( 17 ). Takva pravna osnova proizlazi iz drugih odredbi nacionalnog ili međunarodnog prava.

49. Iz toga slijedi da se, kako bi se mogao primijeniti članak 11. Uredbe br. 2201/2003, mora provesti postupak na temelju Haške konvencije iz 1980. Taj postupak je u osnovi utvrđen u člancima 12. i 13. u vezi s člankom 3. Haške konvencije iz 1980. U biti, nacionalni sudac mora utvrditi je li došlo do nezakonitog odvođenja ili zadržavanja djeteta iz njegovog uobičajenog boravišta.

50. Članak 11. Uredbe br. 2201/2003 zatim dopunjava ( 18 ) postupak predaje iz Haške konvencije iz 1980. na sljedeći način: stavci 2. i 5. nameću obvezu da dijete bude saslušano u postupku, stavak 3. sudu kojem je podnesen zahtjev nameće obvezu da djeluje što je brže moguće, a stavak 4. naglašava da se ne može odbiti predaja djeteta na temelju članka 13. stavka (b) Haške konvencije iz 1980. ako su poduzete sve potrebne mjere za zaštitu djeteta nakon njegova povratka. Ipak, glavna funkcija članka 1. Uredbe br. 2201/2003 nalazi se u stavku 6. i pratećim stavcima. Ako sud, u skladu s člankom 13. Haške konvencije iz 1980., donese odluku da se dijete ne predaje, onda sudovi države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije nezakonitog odvođenja ili zadržavanja donose konačnu odluku kada je riječ o predaji ( 19 ). Takvo poboljšanje postupka iz Haške konvencije iz 1980. je na kraju krajeva objašnjeno višim stupnjem suradnje i povjerenja između država članica Europske unije ( 20 ).

51. Očito u mjeri u kojoj se članak 11. Uredbe br. 2201/2003 preklapa s Haškom konvencijom iz 1980. članak 11. ima prednost, ( 21 ), dok konvencija nastavlja imati učinak u odnosu na područja koja nisu pokrivena uredbom ( 22 ).

52. S obzirom da je postupak u ovom predmetu prvenstveno uređen Haškom konvencijom iz 1980., nameće se pitanje jesu li pitanja upućena sudu dopuštena, drugim riječima je li Sud nadležan tumačiti Hašku konvenciju iz 1980., kako je to određeno u članku 11. stavku 1. Uredbe br. 2201/2003 ( 23 ).

53. U tom smislu valja napomenuti da, iako je Unija članica Haške konferencije o međunarodnom privatnom pravu ( 24 ), ali nije stranka Haške konvencije iz 1980., sve države članice Unije stranke su te konvencije ( 25 ).

54. Uredba br. 2201/2003 na mnogim mjestima sadrži tekst sličan Konvenciji. U ovom predmetu to je tako osobito kada je riječ, s jedne strane, o pravnim definicijama iz članka 2. Uredbe br. 2201/2003 te, s druge strane, o pojmovima koji se upotrebljavaju u člancima 3. i 12. Haške konvencije iz 1980. Osim toga, u članku 11. Uredbe br. 2201/2003 se pozivanjem na Hašku konvenciju iz 1980. preuzima dio njezine terminologije.

55. U takvim okolnostima tumačenje Suda, pa i u kontekstu Haške konvencije iz 1980., svakako je korisno u svrhu jamčenja dosljedne i usporedne primjene s uredbom, osiguranja ujednačene primjene Uredbe br. 2201/2003 i pridonošenja dosljednom tumačenju Haške konvencije iz 1980. kada je riječ o 28 država članica Unije ( 26 ).

56. Sud je sklon liberalnom pristupu pri tumačenju postupka predaje na temelju Haške konvencije iz 1980. i članka 11. Uredbe br. 2201/2003. U presudi McB. ( 27 ), u kojoj je prema irskom pravu nacionalni sud bio dužan tumačiti Hašku konvenciju iz 1980. na isti način kao i Uredbu br. 2201/2003, Sud je smatrao da je pitanje koje se odnosi na Hašku konvenciju iz 1980. dopušteno ( 28 ). U istoj je presudi Sud također smatrao da, s obzirom na to da su otmice djece iz jedne države članice u drugu sada podvrgnute skupu pravila koja se sastoje od odredbi Haške konvencije iz 1980. dopunjenih odredbama Uredbe br. 2201/2003, iako potonja ima prednost u pitanjima koja ulaze u njezino područje primjene, nije bilo očito da tumačenje koje je zatražio sud koji je uputio zahtjev nije relevantno za odluku koja se od suda traži. ( 29 )

57. Konačno, čini mi se da postoje valjani razlozi za davanje odgovora na predmetno pitanje radi usmjeravanja suda koji je uputio zahtjev u donošenju odluke o zahtjevu za predaju djeteta.

2. Nepostojanje litispendencije

58. U smislu članka 19. stavka 2. Uredbe br. 2201/2003 postoji litispendencija ako je postupak koji se odnosi na roditeljsku odgovornost u vezi s istim djetetom i o istom predmetu pokrenut pred sudovima različitih država članica. Cilj te odredbe jest sprečavanje nesukladnih sudskih odluka ( 30 ).

59. To nije tako u ovom predmetu. Predmet svih postupaka koji se vode pred francuskim sudovima pitanje je roditeljske odgovornosti odnosno preciznije određivanje prava skrbništva i kontakta u odnosu na dijete. Suprotno tome, pred irskim sudovima se ne vodi postupak o roditeljskoj odgovornosti. Pred irskim sudovima vode se dva postupka. Kao prvo, vodi se postupak u ovom predmetu u kojem je otac pred irskim sudovima podnio zahtjev za povratak djeteta u Francusku ( 31 ), temeljem članka 12. Haške konvencije iz 1980., u vezi s člankom 11. stavkom 1. Uredbe br. 2201/2003. Kao drugo, vodi se postupak za izvršenje odluke Cour d’appel de Bordeaux od 5. ožujka 2013. temeljem članka 28. Uredbe br. 2201/2003.

60. Budući da je predmet postupaka koji se vode u Irskoj različit od predmeta postupaka koji se vode u Francuskoj, nema litispendencije. Stoga je nevažno „vodi li se još uvijek postupak“ pred francuskim sudovima ( 32 ).

3. Nepostojanje nadležnosti u odnosu na koju se treba proglasiti nenadležnim

61. Nadalje, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da sud koji je uputio zahtjev traži odgovor od Suda kako bi utvrdio je li „potrebno da se irski sudovi proglase nenadležnima ( 33 ) u korist francuskih sudova na temelju Uredbe br. 2201/2003“. U tom smislu sud koji je uputio zahtjev također navodi da „će se irski sudovi primjenjujući uredbu, osim u iznimnim okolnostima, proglasiti nenadležnima u korist prvog suda koji ostaje nadležan. (članak 19. stavak 3. Uredbe)“.

62. Budući da, kao što je gore objašnjeno, u ovom predmetu pred irskim sudovima nije pokrenut postupak o donošenju odluke o bîti roditeljske odgovornosti, nego o zahtjevu za predaju djeteta, ne postavlja se pitanje proglašavanja nenadležnosti. Meritorna odluka u predmetu može se donijeti tek kada je odlučeno da se dijete ne smije predati na temelju Haške konvencije iz 1980. i članka 11. Uredbe br. 2201/2003 ( 34 ).

4. Odredbe koje nisu relevantne za predmetni postupak

63. Iz prethodnih razmatranja stoga proizlazi da ono što sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku zapravo treba znati jest kako primijeniti Hašku konvenciju iz 1980. i članak 11. Uredbe br. 2201/2003 oslanjajući se na pravne definicije članka 2. Uredbe br. 2201/2003. Taj sud na postupak koji se pred njim vodi ne treba primijeniti članke 8., 9., 10., 12., 23. i 24. Uredbe br. 2201/2003 te stoga ne treba njihovo tumačenje, što ću pokušati ukratko prikazati u sljedećim recima.

64. Članak 8. opće je pravilo o nadležnosti u pitanjima roditeljske odgovornosti. On određuje da su sudovi države članice nadležni u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću prema djetetu koje ima uobičajeno boravište u državi članici u trenutku pokretanja postupka. Budući da se ovaj predmet ne odnosi na bît roditeljske odgovornosti, članak 8. može se odmah isključiti.

65. Iznimno od primjene članka 8., ako se dijete zakonito preseli iz jedne u drugu državu članicu i tamo dobije novo uobičajeno boravište, sudovi države članice djetetova prethodnog uobičajenog boravišta zadržavaju nadležnost i tijekom tromjesečnog razdoblja od preseljenja, u svrhu izmjene sudske odluke o pravu na kontakt s djetetom donesene u toj državi članici prije djetetova preseljenja. To pravo na kontakt s djetetom definirano je u članku 2. stavku 10. Uredbe br. 2201/2003 tako da označava posebno pravo da se dijete, na ograničeno vrijeme, odvede na mjesto koje nije njegovo uobičajeno boravište.

66. Očito je da u ovom predmetu nije riječ o pravu na kontakt s djetetom, nego o nečemu sasvim drugom: ( 35 ) otac ne želi dijete odvesti na mjesto koje nije njegovo uobičajeno boravište ( 36 ) niti učiniti to na ograničeno vrijeme. Otac želi dobiti stalno skrbništvo nad djetetom putem zahtjeva za donošenje odluke o predaji na temelju Haške konvencije iz 1980.

67. Na isti se način u ovom predmetu ne može primijeniti članak 10. Uredbe br. 2201/2003. Na temelju te odredbe u slučaju nezakonitog odvođenja ili zadržavanja djeteta, sudovi države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije nezakonitog odvođenja ili zadržavanja zadržavaju svoju nadležnost sve dok dijete ne dobije uobičajeno boravište u drugoj državi članici iako je ispunjeno više uvjeta. Ta odredba također se odnosi na bît roditeljske odgovornosti, a ne, kao ovdje, na odluku o predaji.

68. Ista logika vrijedi i za neprimjenjivanje članka 12. o prorogaciji nadležnosti na predmetni slučaj ( 37 ).

69. Članci 23. ( 38 ) i 24. ( 39 ) Uredbe br. 2201/2003 nisu relevantni u ovom predmetu s obzirom na to da se oni odnose na priznavanje sudskih odluka, o čemu ovdje nije riječ.

B – Prvo pitanje

70. Prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti zahtijeva tumačenje pojmova „uobičajenog boravišta“ iz članka 3. Haške konvencije iz 1980. i članka 11. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003. Čini se da taj sud ima sumnje glede toga je li postojala ikakva mogućnost da dijete dobije uobičajeno boravište izvan Francuske uzimajući u obzir postupak o pravu na skrb u Francuskoj.

71. Za donošenje odluke o zahtjevu za predaju na temelju Haške konvencije iz 1980., kako je to određeno u članku 11. stavku 1. Uredbe br. 2201/2003, relevantno je jedino uobičajeno boravište djeteta neposredno prije njegova navodnog nezakonitog odvođenja ili zadržavanja ( 40 ).

72. U tom smislu valja naglasiti da, suprotno člancima 8., 9., 10. i 12., za potrebe članka 11. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003 pojam uobičajenog boravišta nije poveznica za određivanje nadležnosti s obzirom na to da se, kao što je gore objašnjeno, taj članak ne odnosi na dodjelu nadležnosti, nego na povod za podnošenje zahtjeva za pokretanje postupka predaje.

73. Sudska praksa Suda o uobičajenom boravištu u okviru članaka 8. i 10. Uredbe br. 2201/2003 može služiti kao smjernica za odgovor na predmetno pitanje. Ovo ne trebam opširno obrazlagati s obzirom na to da se čini da je sud koji je uputio zahtjev dobro upoznat s relevantnom sudskom praksom Suda i da pojam uobičajeno boravište razvija oslanjajući se na dva predmeta, A ( 41 ) i Mercredi ( 42 ) .

74. U Uredbi br. 2201/2003 nema definicije uobičajenog boravišta. Iz upotrebe pridjeva „uobičajen“ samo proizlazi da boravište mora imati određenu stabilnost ili redovitost ( 43 ). Kao što je Sud naglasio ( 44 ), uobičajeno boravište je povezano s najboljim interesima djeteta, a osobito kriterijem blizine ( 45 ).

75. Sud se pri utvrđivanju uobičajenog boravišta oslanja na činjenice.

76. U skladu s ustaljenom sudskom praksom pojam „uobičajenog boravišta“ odnosi se na mjesto u kojem se dijete u određenoj mjeri integriralo u društvenu i obiteljsku sredinu. U tu se svrhu moraju uzeti u obzir osobito trajanje, regularnost, uvjeti i razlozi boravka na području države članice i preseljenja obitelji u tu državu članicu, državljanstvo djeteta, mjesto i okolnosti školovanja, jezična znanja te obiteljski i društveni odnosi djeteta u toj državi članici ( 46 ). Osim toga, uobičajeno boravište mora imati određeno trajanje koje odražava primjeren stupanj stabilnosti ( 47 ). U obzir se mora uzeti djetetova dob kao i činjenica da je, kao opće pravilo, sredina malog djeteta zapravo obiteljska sredina uvjetovana referentnom osobom ili osobama s kojima dijete živi, koje čuvaju dijete i brinu se o njemu ( 48 ).

77. U biti je na nacionalnim sudovima da utvrde uobičajeno boravište djeteta, uzimajući u obzir sve činjenične okolnosti koje su specifične za svaki pojedini slučaj ( 49 ).

78. Stoga iz navedene sudske prakse proizlazi da uobičajeno boravište treba razumjeti kao činjenični pojam. To tumačenje se oslanja na Izvješće s obrazloženjem o Haškoj konvenciji iz 1980., koje je u tom smislu ne dopušta odstupanja. U skladu s tim izvješćem „pojam uobičajenog boravišta [je] pojam dobro utvrđen Haškom konvencijom, koja ga poima kao u potpunosti činjenično pitanje, koje se u tom smislu razlikuje od prebivališta“ ( 50 ).

79. Osim toga, pravna doktrina o Haškoj konvenciji iz 1980. uobičajeno boravište također promatra kao činjenični pojam ( 51 ). Isto je i s pravnom doktrinom o Uredbi br. 2201/2003 i njezinim pretečama ( 52 ) ili pravnom doktrinom o međunarodnom privatnom pravu općenito ( 53 ). Ono što je ključno jest gdje je sjedište djetetovih životnih interesa ( 54 ).

80. Budući da je uobičajeno boravište činjenični pojam, iz toga proizlazi da je ono neovisno o tome je li ono uspostavljeno zakonito ili ne. U protivnome članak 10. Uredbe br. 2201/2003 ne bi imao svrhu s obzirom na to da ta odredba dopušta dobivanje uobičajenog boravišta i kada je odvođenje nezakonito. Drugim riječima, dobivanje uobičajenog boravišta nema nikakve veze sa zakonitošću preseljenja. U načelu, dobivanje uobičajenog boravišta može biti posljedica nezakonitog preseljenja.

81. Osim toga potrebno je pojasniti da, iako je sudac za obiteljske predmete pri Tribunal de Grande Instance d’Angoulême upotrijebio pojam „uobičajenog boravišta“ djeteta kada je odlučio da dijete mora ostati na adresi majke, to nema veze s pitanjem je li dijete zapravo dobilo uobičajeno boravište u Irskoj u smislu odredbi Haške konvencije iz 1980. i Uredbe br. 2201/2003.

82. Čini se da je sud koji je uputio zahtjev u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku sklon tumačenju koje postojanje uobičajenog boravišta uvjetuje nepostojanjem sudskog postupka u smislu da postupak o pravu na skrb koji se vodi u Francuskoj sprečava da se mjesto uobičajenog boravišta djeteta iz Francuske preseli u Irsku ( 55 ).

83. Smatram da nije potrebno odstupiti od široko prihvaćene klasifikacije uobičajenog boravišta kao činjeničnog pojma. Taj pojam nije potrebno opteretiti pravnim konstrukcijama. On mora biti lako primjenjiv zbog pravne sigurnosti. Kada bi se prihvatilo da se uobičajeno boravište djeteta ne može promijeniti jer se vodi postupak, to bi zapravo onemogućilo uobičajenog boravišta na neodređeno vrijeme. To bi također značilo da bi u predmetima kao što je ovaj sâmo postojanje žalbe prevladalo nad svim ostalim gore spomenutim činjeničnim okolnostima. To zasigurno nije bila namjera sastavljača Haške konvencije iz 1980. ni zakonodavca Uredbe br. 2201/2003.

84. Stoga uobičajeno boravište treba i dalje tumačiti kao činjenični pojam. (Nacionalni) sud bi morao moći što je moguće brže, na temelju dokaza o činjenicama koji su mu podneseni, utvrditi gdje se nalazi djetetovo uobičajeno boravište. Primjenjivanjem gore navedenih mjerila to ne bi trebala biti teška zadaća. Od nacionalnog suda se ne može očekivati da proučava ranije sporove između dviju stranaka u drugoj zemlji samo kako bi utvrdio uobičajeno boravište njihovog djeteta.

85. Stoga predlažem Sudu da na prvo pitanje odgovori tako da, u predmetu kao što je onaj u glavnom postupku, kada se dijete preselilo iz jedne države članice u drugu s roditeljem koji je u to vrijeme imao pravo na roditeljsku skrb nad djetetom i odobrenje suda države članice podrijetla da se preseli u drugu državu članicu, dijete u načelu može dobiti uobičajeno boravište u drugoj državi članici. Činjenica da se u državi članici podrijetla još uvijek vodi postupak o skrbi nad djetetom ne mijenja taj zaključak s obzirom na to da je uobičajeno boravište činjenični pojam i ne ovisi o tome vode li se ili ne sudski postupci.

C – Drugo pitanje

86. Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi znati zadržava li otac ili francuski sudovi ( 56 ) i nadalje pravo na skrb nad djetetom na način da je zadržavanje djeteta u Irskoj nezakonito. To u biti znači da sud koji je uputio zahtjev zahtijeva tumačenje Haške konvencije iz 1980., kako je to određeno u članku 11. stavku 1. Uredbe br. 2201/2003, kako bi utvrdio predstavlja li djetetov boravak u Irskoj nezakonito zadržavanje od strane majke.

87. Valja podsjetiti da je majka otišla s djetetom u Irsku 12. srpnja 2012. i da se otad nalazi tamo. To preseljenje dogodilo se na temelju presude Tribunal de Grande Instance d’Angoulême od 2. travnja 2012. Cour d’appel de Bordeaux je 5. ožujka 2013. odredio da dijete bude vraćeno u Francusku.

88. Preseljenje dana 12. srpnja 2012. je bilo zakonito. Majka u tom trenutku nije kršila pravo na skrb ( 57 ).

89. Sud koji je uputio zahtjev navodi mogućnost nezakonitog zadržavanja „od prve povrede odluka o pravu na kontakt koje je 2. lipnja 2012. donio sudac za obiteljske premete s Tribunal de Grande Instance d’Angoulême“ ( 58 ). To se temelji na pretpostavci da „samo francuski sudovi tvrde da ostaju nadležni kada je riječ o roditeljskoj odgovornosti“ za dijete unatoč njegovu boravku u Irskoj“ ( 59 ).

90. Takvo rasuđivanje ne može biti prihvaćeno.

91. I Haška konvencija iz 1980. i Uredba br. 2201/2003 navode povredu prava na roditeljsku skrb, a ne prava na kontakt s djetetom. Kada je riječ o Haškoj konvenciji iz 1980., njezin tekst jasno odražava namjeru sastavljača konvencije ( 60 ).

92. Stoga je nemoguće da je majka nezakonito dovela ili zadržala dijete 12. srpnja 2012. ili u mjesecima koji su neposredno slijedili ( 61 ).

93. Ali što je s razdobljem nakon 5. ožujka 2013.?

94. U tom smislu otac tvrdi da je dijete bilo nezakonito zadržano u Irskoj od donošenja odluke Cour d’appel de Bordeaux ( 62 ). Drugim riječima, pitanje je je li se u ovom predmetu zakonito odvođenje pretvorilo u nezakonito zadržavanje.

95. Imam dvojbe glede toga je li namjera ugovornih strana Haške konvencije iz 1980. bila takvu situaciju obuhvatiti pojmom nezakonitog zadržavanja. U skladu s Izvješćem s objašnjenjem u Haškoj konvenciji iz 1980. situacije obuhvaćene tom konvencijom su one koje proizlaze iz upotrebe sile radi uspostave umjetnih poveznica sudske nadležnosti na međunarodnoj razini radi dobivanja skrbništva nad djetetom ( 63 ). U skladu s Izvješćem s obrazloženjem ono što je bitno jest je li dijete odvedeno iz obiteljske i društvene sredine u kojoj je živjelo ( 64 ). To nije tako u predmetnom slučaju. U trenutku kada je Cour d’appel de Bordeaux donio presudu, dijete je već bilo boravilo u Irskoj duže od sedam mjeseci. Dakle, ono nije u tom trenutku bilo naglo odvedeno iz svoje obiteljske i društvene sredine.

96. Stoga ne razumijem kako se u okolnostima predmetnog slučaja zakonito odvođenje moglo pretvoriti u nezakonito zadržavanje ( 65 ).

97. Rasuđivanje o tome je prilično u skladu s ranijem izloženim rasuđivanjem o pitanju uobičajenog boravišta.

98. Smatram da je takav zaključak u skladu s logikom Haške konvencije iz 1980. i Uredbe br. 2201/2003. Samo ispitujemo jesu li zadovoljeni kriteriji za donošenje odluke o predaji na temelju Haške konvencije iz 1980., kako je to određeno u članku 11. Uredbe br. 2201/2003.

99. To pitanje različito je od onoga o priznavanju i izvršenju odluka francuskih sudova o pravu na skrb. U tom smislu je u Poglavlju III. uredbe predviđen postupak priznavanja i izvršenja.

100. Iz toga slijedi da bi odgovor na drugo pitanje trebao biti da, u predmetu kao što je onaj u glavnom postupku, kada se dijete preselilo iz jedne države članice u drugu s roditeljem koji je u to vrijeme imao pravo na roditeljsku skrb nad djetetom te odobrenje suda države članice podrijetla da se preseli u drugu državu članicu, promjena u pravu na skrb na temelju presude povodom žalbe u državi članici podrijetla ne čini zadržavanje nezakonitim.

D – Treće pitanje

101. Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita je li on nadležan odlučivati o pitanju uobičajenog boravišta.

102. Odgovor na to pitanje je potvrdan.

103. Međutim, želim ponoviti i naglasiti da je na irskim sudovima da utvrde djetetovo uobičajeno boravište jedino za potrebe Haške konvencije iz 1980., kako je to određeno u članku 11. Uredbe br. 2201/2003, tj. jedino kako bi se utvrdilo je li došlo do nezakonitog zadržavanja.

104. Pitanje nadležnosti u pitanjima skrbništva odvojeno je pitanje i na njega treba odgovoriti oslanjajući se na članke 8., 10. i 12. Uredbe br. 2201/2003, o kojima nije riječ u predmetnom postupku.

105. Stoga predlažem da se na treće pitanje odgovori na način da je sud države članice kojem je podnesen zahtjev za donošenje odluke o predaji na temelju Haške konvencije iz 1980, kako je to određeno članku 11. stavku 1. Uredbe br. 2201/2003, ovlašten razmatrati pitanje djetetova uobičajenog boravišta neposredno prije navodnog nezakonitog odvođenja ili zadržavanja.

VII – Zaključak

106. Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na sljedeći način odgovori na pitanja koja je uputio Supreme Court (Irska): 1. Za potrebe odlučivanja o zahtjevu za donošenje odluke o predaji na temelju Haške konvencije od 25. listopada 1980. o građanskopravnim aspektima međunarodne otmice djece, kako je to određeno u članku 11. stavku 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000, u predmetu kao što je onaj u glavnom postupku, kada se dijete preselilo iz jedne države članice u drugu s roditeljem koji je u to vrijeme imao pravo na roditeljsku skrb nad djetetom i odobrenje suda države članice podrijetla da se preseli u drugu državu članicu, dijete u načelu može dobiti uobičajeno boravište u drugoj državi članici. Činjenica da se u državi članici podrijetla još uvijek vodi postupak o skrbi nad djetetom ne mijenja taj zaključak s obzirom na to da je uobičajeno boravište činjenični pojam i ne ovisi o tome vode li se ili ne sudski postupci. 2. Za potrebe odlučivanja o zahtjevu za donošenje odluke o predaji na temelju Haške konvencije, kako je to određeno u članku 11. stavku 1. Uredbe br. 2201/2003, u predmetu kao što je onaj u glavnom postupku, kada se dijete preselilo iz jedne države članice u drugu s roditeljem koji je u to vrijeme imao pravo na roditeljsku skrb nad djetetom te odobrenje suda države članice podrijetla da se preseli u drugu državu članicu, promjena u pravu na skrb na temelju presude povodom žalbe u državi članici podrijetla ne čini zadržavanje nezakonitim. 3. Sud države članice, kojem je podnesen zahtjev za donošenje odluke o predaji na temelju Haške konvencije, kako je to određeno u članku 11. stavku 1. Uredbe br. 2201/2003, ovlašten je razmatrati pitanje djetetova uobičajenog boravišta neposredno prije navodnog nezakonitog odvođenja ili zadržavanja.

( 1 ) Izvorni jezik: engleski

( 2 ) Uredba od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000 (SL 2003., L 338, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 133.)

( 3 ) Dostupna na: http://www.hcch.net/upload/croatian.html

( 4 ) Dostupno na: http://www.irishstatutebook.ie/1991/en/act/pub/0006/

( 5 ) Dostupno na: http://www.irishstatutebook.ie/2005/en/si/0112.html

( 6 ) Sporovi pokrenuti prije razvoda ovdje se ne spominju jer nisu relevantni za predmetni slučaj.

( 7 ) Relevantan dio presude glasi kako slijedi: „Fixe la résidence habituelle de l’enfant au domicile de la mère à compter du 7 juillet 2012“.

( 8 ) U odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku navedeno je da je High Court of Ireland odlučio kako o zahtjevu za donošenje odluke o predaji tako i o zahtjevu za (takozvano) „utvrđenje“nezakonitog zadržavanja. Činilo bi mi se čudno kada bi taj zahtjev za „utvrđenje“ predstavljao, a čini se da to smatra sud koji je uputio zahtjev, zahtjev za „odluku ili drugi dokaz da je odvođenje ili zadržavanje djeteta bilo nezakonito na temelju članka 3. Konvencije“navedeno u članku 15. Haške konvencije iz 1980. Odluka o predaji na temelju članka 12. Haške konvencije iz 1980. i „odluka ili drugi dokaz da je odvođenje ili zadržavanje djeteta bilo nezakonito na temelju članka 3. Konvencije“ koji su navedeni u članku 15. Haške konvencije iz 1980. dvije su potpuno različite stvari. Prema mojem tumačenju Haške konvencije iz 1980. ne mogu se podnijeti oba zahtjeva pred istim sudom. Ustvari, „odluku ili drugi dokaz da je odvođenje ili zadržavanje djeteta bilo nezakonito na temelju članka 3. Konvencije“ treba donijeti nadležno tijelo pred kojim nije pokrenut postupak u okviru odluke o predaji na temelju članka 12. Haške konvencije iz 1980.

( 9 ) Vidjeti Akt Vijeća od 28. svibnja 1998. o sastavljanju, na temelju članka K.3 Ugovora o Europskoj uniji, Konvencije o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima, SL 1998., C 221, str. 1. Ta konvencija nikada nije stupila na snagu jer je zamijenjena Uredbom „Bruxelles II“nakon što je stupanjem na snagu Ugovora iz Amsterdama 1. svibnja 1999. pravosudna suradnja u građanskim stvarima „uređena na razini Zajednice“, pomicanjem relevantnog poglavlja iz bivšeg trećeg stupa u prvi stup (Dio III. Glava IV. Ugovora o EZ‑u) stupanjem na snagu Ugovora iz Amsterdama 1. svibnja 1999.

( 10 ) Uredba Vijeća (EZ) br. 1347/2000 od 29. svibnja 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i sporovima o roditeljskoj odgovornosti za zajedničku djecu, SL 2000., L 160, str. 19.

( 11 ) Naslov članka bio je „Otmica djeteta“i glasio je kako slijedi: „Nadležni sudovi u smislu članka 3. svoju će nadležnost izvršavati u skladu s Haškom konvencijom od 25. listopada 1980. o građanskopravnim aspektima međunarodne otmice djece, a osobito njezinim člancima 3. i 16.“.

( 12 ) Vidjeti Prijedlog Uredbe Vijeća o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i sporovima o roditeljskoj odgovornosti kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000 i mijenja Uredba (EZ) br. 44/2001 u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja, COM(2002) 222 final/2, SL 2002., C 203 E/155

( 13 ) Vidjeti članak 61. točku (e) prijedloga, op. cit.

( 14 ) Vidjeti detaljnije P. McEleavy, „The new child abduction regime in the European Union: symbiotic relationship or forced partnership?“, 1 Journal of Private International Law, str. 5.‑34., osobito str. 8.‑14.

( 15 ) Vidjeti, između ostalog, J. Rieck, „Kindesentführung und die Konkurrenz zwischen dem HKÜ und der EheEuGVVO 2003 (Brüssel IIa)“, Neue Juristische Wochenschrift, 2008., str. 182.‑185., osobito str. 184.

( 16 ) Moje isticanje

( 17 ) To je precizno istaknuo M. Frank u: M. Gebauer, T. Wiedmann, Zivilrecht unter europäischem Einfluss, drugo izdanje, Stuttgart et al, 2010., poglavlje 29., odjeljak 42.

( 18 ) Vidjeti uvodnu izjavu 17. Uredbe br. 2201/2003

( 19 ) To su P. R. Beaumont i P. E. McEleavy u Private International Law, A. E. Anton, treće izdanje, Edinburgh 2011., odjeljak 17.100, str. 838. okarakterizirali kao „bitno drugačije usmjerenje u metodologiji otmice djece“.

( 20 ) Vidjeti T. Rauscher, „Parental Responsibility Cases under the new Council Regulation ,Brussels IIA'“, 5 The European Legal Forum, 2005., str. I‑37.‑46., osobito str. 43.

( 21 ) Vidjeti članak 60. točku (e) Uredbe br. 2201/2003

( 22 ) Vidjeti članak 62. stavak 1. Uredbe br. 2201/2003

( 23 ) Za detaljnu analizu pitanja nadležnosti Suda za tumačenje međunarodnih ugovora vidjeti Mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu TNT Express Nederland (C‑533/08, EU:C:2010:50, t. 45. i prateće točke.)

( 24 ) Vidjeti Odluku Vijeća od 5. listopada 2006. o pristupanju Zajednice Haškoj konferenciji o međunarodnom privatnom pravu (2006/719/EZ) (SL 2006., L 297, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 121.).

( 25 ) Vidjeti tablicu potpisa i ratifikacija Haške konvencije iz 1980., koja je dostupna na: http://www.hcch.net/index_en.php?act=conventions.status&cid=24

( 26 ) To osobito vrijedi onda kada je teško utvrditi koji dijelovi članka 11. Uredbe br. 2201/2003 samo spominju Hašku konvenciju iz 1980., a koji ju dijelovi stvarno nadopunjuju, iako je takvo razlikovanje moguće, kao što sam nastojao dokazati gore.

( 27 ) Presuda od 5. listopada 2010., McB. (C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582)

( 28 ) Vidjeti presudu McB. (EU:C:2010:582, t. 35.) u kojoj je Sud odredio: „U ovom predmetu sud koji je uputio zahtjev smatra da mu je potrebno tumačenje Uredbe br. 2201/2003, a osobito članka 2. stavka 11. kako bi mogao donijeti odluku o zahtjevu koji je pred njim podnesen, a kojim se od njega traži da donese odluku ili pribavi dokaz kojima se utvrđuje da je odvođenje ili zadržavanje djece o kojima je riječ u glavnom postupku bilo nezakonito. Osim toga, iz relevantnog nacionalnog zakonodavstva, odnosno članka 15. Zakona o otmici djece i izvršenju odluka u predmetima skrbi iz 1991., kako je izmijenjen Pravilima o Europskim zajednicama iz 2005. (presude u bračnim sporovima i u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću), očito je da je u slučajevima odvođenja djeteta u drugu državu članicu pitanje o kojem nacionalni sud mora odlučiti kada tužitelj od njega zahtijeva da donese takvu odluku ili pribavi dokaz u skladu s člankom 15. Haške konvencije iz 1980. je li odvođenje zakonito na temelju članka 3. Uredbe br. 2201/2003.“

( 29 ) Vidjeti presudu McB. (EU:C:2010:582, t. 36. i 37.)

( 30 ) Vidjeti presudu Purrucker (C‑296/10, EU:C:2010:665, t. 67.)

( 31 ) Glede „utvrđenja“ nezakonitog zadržavanja, vidjeti moj komentar gore, bilješka 8.

( 32 ) Taj izraz upotrebljava sud koji je uputio zahtjev.

( 33 ) Moje isticanje

( 34 ) To je također jasno utvrđeno u članku 16. Haške konvencije iz 1980.

( 35 ) Čini mi se da je High Court u svojoj presudi od 13. kolovoza 2013.op cit. previdio taj element. Vidjeti osobito točke 35. i 52. te presude, koja je dostupna na http://www.bailii.org/ie/cases/IEHC/2013/H460.html.

( 36 ) Otac tvrdi da je uobičajeno boravište u Francuskoj.

( 37 ) U svakom slučaju, kada je pokrenut postupak pred nadležnim sudom, on ostaje nadležan i ako dijete tijekom trajanja sudskog postupka dobije uobičajeno boravište u drugoj državi članici. To je poznato kao načelo perpetuatio fori. Vidjeti K. Weitz, „Jurysdykcja krajowa w sprawach małżeńskich oraz w sprawach dotyczących odpowiedzialności rodzicielskiej w prawie wspólnotowym“, u: 16 Kwartalnik prawa prywatnego, 2007., str. 81.‑154., osobito str. 126., gdje se to načelo podrobnije opisuje kao načelo perpetuatio iurisdictionis. Posljedica primjene tog načela jest da promjena uobičajenog boravišta djeteta tijekom trajanja postupka sama za sebe ne podrazumijeva promjenu nadležnosti. U tom smislu vidjeti Europska komisija, Praktični vodič za primjenu nove Uredbe Bruxelles II, Bruxelles 2005., str. 15., dostupno na: http://ec.europa.eu/civiljustice/publications/docs/guide_new_brussels_ii_en.pdf.

( 38 ) Razlozi nepriznavanja sudskih odluka koje se odnose na roditeljsku odgovornost

( 39 ) Zabrana preispitivanja nadležnosti suda podrijetla

( 40 ) A ne, kao u članku 8. Uredbe br. 2201/2003, uobičajeno boravište djeteta u trenutku pokretanja postupka

( 41 ) Presuda od 2. travnja 2009., A (C‑523/07, EU:C:2009:225)

( 42 ) Presuda od 22. prosinca 2010., Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829)

( 43 ) Vidjeti presudu Mercredi (EU:C:2010:829, t. 44.)

( 44 ) Vidjeti presudu Mercredi (EU:C:2010:829, t. 46.)

( 45 ) Vidjeti uvodnu izjavu 12. Uredbe br. 2201/2003

( 46 ) Vidjeti presudu A (EU:C:2009:225, t. 44.)

( 47 ) Vidjeti presudu Mercredi (EU:C:2010:829, t. 51.)

( 48 ) Vidjeti presudu Mercredi (EU:C:2010:829, t. 54.)

( 49 ) Vidjeti presudu Mercredi (EU:C:2010:829, t. 56.); U toj je presudi Sud nadalje stavio naglasak na namjeru nositelja roditeljske odgovornosti da se s djetetom trajno nastani u drugoj državi članici, koja se očituje u određenim konkretnim mjerama kao što su kupnja ili najam stana u toj državi članici, što može predstavljati indiciju za premještanje uobičajenog boravišta. Iako se u ovom predmetu namjera majke svakako treba na primjeren način uzeti u obzir kao činjenični element, ipak treba istaknuti da to što Sud stavlja naglasak na namjeru treba promatrati u kontekstu činjenica predmeta Mercredi, u kojem je majčin boravak u drugoj državi članici trajao vrlo kratko. Kao što ističe R. Lamont u „Habitual residence and Brussels IIbis: developing concepts for European private international family law“, 3 Journal of Private International Law, 2007., str. 261.‑281., osobito str. 263.: „Želja da se uspostavi uobičajeno boravište nakon vrlo kratkog razdoblja značila je da su namjere pojedinca da bude rezident postale relevantne za pitanje ima li on uobičajeno boravište“.

( 50 ) Vidjeti t. 66. Izvješća s obrazloženjem Elise Pérez‑Vera, Madrid, travanj 1981., dostupno na: http://www.hcch.net/upload/expl28.pdf

( 51 ) P. R. Beaumont, P. E. McEleavy, op. cit., odjeljak 7.67, str. 178.: „Factual connections lie at the heart of the connecting factor and in this it can be contrasted with domicile“; T. Rauscher, Internationales Privatrecht, treće izdanje, Heidelberg 2009., odjeljak 273., str. 65.

( 52 ) Vidjeti npr. R. Lamont, op. cit., str. 263., koji pravilno opisuje pojam kao „jednostavan za primjenu, fleksibilan, mijenja se kako se s vremenom mijenjaju okolnosti u odnosu na pojedinca ili obitelj“.

( 53 ) Vidjeti npr. G. Kegel, K. Schurig, Internationales Privatrecht, München 2004., str. 471.; Također vidjeti Świerczyński, u: M. Pazdan (ur.), System prawa prywatnego. Prawo prywatne międzynarodowe, svezak 20A, Varšava 2014., odjeljak 113., str. 233.

( 54 ) U njemačkoj pravnoj doktrini pojmovi „Daseinsmittelpunkt“(središnje mjesto bivanja) (T. Rauscher, op. cit., odjeljak 274., str. 65.) ili „Lebensmittelpunkt“ (središte životnih interesa) (B. Heß, Europäisches Zivilprozeßrecht, Heidelberg 2010., § 7, t. 55., str. 408.) vrlo precizno opisuju problem. Za podrobniju analizu „Lebensmittelpunkta“kao mjesta društvenih veza osobe vidjeti G. Kegel, „Was ist gewöhnlicher Aufenthalt?“, Recht im Wandel seines sozialen und technischen Umfeldes - Festschrift für Manfred Rehbinder, München/Bern 2002., str. 699.‑706., osobito str. 701.

( 55 ) Može se dodati da se majka preselila s djetetom u Irsku znajući da je podnesena žalba pred Cour d’appel de Bordeaux. Gore sam naveo da je otac podnio žalbu 23. travnja 2012., a majka se preselila u Irsku 12. srpnja 2012.

( 56 ) Kao što je Francuska Republika pojasnila na raspravi, francuski sudovi ne mogu zadržati takvu nadležnost.

( 57 ) Kao što sam gore naveo, to nije sporno.

( 58 ) Trebalo bi stajati „2. travnja 2012.“.

( 59 ) Nevažno je to što sud koji je uputio zahtjev u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku navodi presudu Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, t. 59.) kako bi utvrdio da su francuski sudovi imali „roditeljsku odgovornost“ u odnosu na dijete. Sud u toj presudi samo preuzima pravne definicije iz članka 2. stavaka 7., 8. i 9. Uredbe br. 2201/2003.

( 60 ) Vidjeti Izvješće s obrazloženjem Elise Pérez‑Vera, Madrid, travanj 1981., odjeljak 65., dostupno na: http://www.hcch.net/upload/expl28.pdf: „Iako se tijekom četrnaeste sjednice raspravljao o problemima koji se mogu pojaviti zbog povrede prava na kontakt s djetetom, osobito onda kada skrbnik djeteta odvede dijete u inozemstvo, stajalište većine bilo je da se takve situacije ne mogu uvrstiti u istu kategoriju kao i nezakonito odvođenje, koje se nastojalo spriječiti“.

( 61 ) Čini se da sud koji je uputio zahtjev to priznaje i da otac to ne osporava.

( 62 ) Podsjećam da je Cour d’appel de Bordeaux 5. ožujka 2013. odredio zajedničko izvršavanje roditeljske skrbi, da dijete treba boraviti s ocem, a da majka ima posebno određeno pravo na kontakt s djetetom i pravo na smještaj. U odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku navedeno je da otac tvrdi da od tog dana postoji nezakonito zadržavanje, dok je „majka pred High Courtom Irske uspješno tvrdila da je neposredno prije 5. ožujka 2013. H. imao uobičajeno boravište u Irskoj te se stoga više ne može voditi postupak pred francuskim sudovima“. Želio bih još jednom istaknuti da je pitanje postoji li ili ne nezakonito zadržavanje nezavisno o pitanju je li „bio pokrenut postupak“ pred francuskim sudovima. Kao što sam gore istaknuo, to je nevažno uzimajući u obzir da su predmeti sporova u Francuskoj i Irskoj različiti.

( 63 ) Vidjeti Izvješće s obrazloženjem, op. cit., t. 11.

( 64 ) Ibid

( 65 ) To ne znači da želim uspostaviti opće pravilo prema kojem se zakonito odvođenje nikada ne može pretvoriti u nezakonito zadržavanje. Vidjeti također Izvješće s obrazloženjem, op. cit., t. 12.