Kada nacionalni sud nadležan za tužbu kojom se dovodi u pitanje odgovornost neke osobe kao direktora i kao rukovoditelja društva na osnovi delikta pita Sud za tumačenje odredaba Uredbe br. 44/2001 o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima koje se odnose na sudsku nadležnost odnosno na područje pojedinačnih ugovora o zapošljavanju u smislu Poglavlja II. Odjeljka 5. članaka 18. do 21. Uredbe br. 44/2001, u stvarima koje se odnose na ugovore u smislu članka 5. stavka 1. te uredbe i u stvarima koje se odnose na delikte ili kvazi‑delikte, u smislu članka 5. stavka 3. spomenute uredbe, pri čemu sama okolnost da tužitelj u svojoj tužbi navodi nekoliko temelja odgovornosti nije dovoljna da bi se za takvu tužbu moglo smatrati da potpada pod svaku od navedenih odredaba. Naime, tomu je tako samo ako se ponašanje kojem se prigovara može smatrati povredom obveza koje proizlaze iz tih odredaba, a što treba provjeriti nacionalni sud.

U situaciji u kojoj društvo pred sudom tuži osobu koja je izvršavala dužnosti direktora i rukovoditelja tog društva kako bi se utvrdile pogreške koje je ta osoba učinila u izvršavanju svojih dužnosti i radi naknade štete, odredbe Poglavlja II. Odjeljka 5. (članci 18. do 21.) Uredbe br. 44/2001 o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima priječe primjenu članka 5. stavaka 1. i 3. te uredbe, pod uvjetom da je spomenuta osoba, kao direktor i rukovoditelj, tijekom određenog razdoblja u korist tog društva i prema njegovim uputama obavljala poslove za koje je u zamjenu dobila naknadu, a što je na nacionalnom sudu da provjeri. Naime, pitanje primjene posebnih pravila o dodjeljivanju sudske nadležnosti predviđenih u spomenutom odjeljku Uredbe br. 44/2001 postavlja se samo ako se može smatrati da je spomenuta osoba za društvo čiji je direktor i rukovoditelj vezana pojedinačnim ugovorom o zapošljavanju u smislu članka 18. stavka 1. te uredbe i da je se stoga može smatrati radnikom u smislu istog članka stavka 2.

Ugovor čija je karakteristična obveza pružanje usluga kvalificira se kao pružanje usluga u smislu članka 5. stavka 1. točke (b) druge crtice Uredbe br. 44/2001 o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima. Iz toga slijedi da, u okviru prava društava, s obzirom na to da karakteristična obveza pravnog odnosa koji postoji između rukovoditelja i društva kojim upravlja podrazumijeva određenu djelatnost u zamjenu za naknadu, tu djelatnost valja kvalificirati kao pružanje usluga u smislu članka 5. stavka 1. točke (b) druge crtice Uredbe br. 44/2001.

Kada društvo tuži svojeg bivšeg rukovoditelja zbog navodno štetne radnje, članak 5. stavak 3. Uredbe br. 44/2001 o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da ta tužba potpada pod stvari koje se odnose na delikte ako se postupanje kojemu se prigovara ne može smatrati povredom ugovornih obveza koje rukovoditelj ima na temelju prava društava, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri. Taj sud treba na osnovi činjeničnih okolnosti spora utvrditi najužu poveznicu s mjestom uzročnog događaja koji je doveo do nastanka štete i s mjestom nastanka štete.

Naime, u stvarima koje se odnose na delikte ili kvazi‑delikte sud mjesta u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi obično je najpozvaniji rješavati slučaj, osobito zbog blizine spora i jednostavnijeg upravljanja dokazima.

Kada je riječ o mjestu uzročnog događaja koji je doveo do nastanka štete, valja voditi računa o tome da se to mjesto može nalaziti ondje gdje je rukovoditelj obično izvršavao svoje zadaće. Što se tiče nastanka štete, to je mjesto gdje se konkretno očituje šteta koju društvo navodi.

(t. 73., 74., 76., 77., 79. i t. 3. izreke)