ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
334

Ta se argumentacija ne može prihvatiti. Naime, valja napomenuti da, iako je Smjernicama izričito predviđeno da je olakotna okolnost to ako su javna tijela ili zakonodavstvo dozvoljavali ili poticali protutržišno ponašanje poduzetnika (vidjeti točku 242. ove presude), u predmetnom slučaju, iz točaka 122. do 175., proizlazi da tužitelj nije dokazao da je portugalska vlada poticala uvođenje klauzule u sporazum, tako da se to poticanje ne može uzeti u obzir kao olakotna okolnost. U mjeri u kojoj ne navodi nijednu naznaku kojom bi se moglo dokazati da je portugalska vlada imala nekakav interes u klauzuli, tužitelj ne može niti tvrditi da ga je postupanje navedene vlade navelo na to da misli da je klauzula bila neophodna za izvršenje transakcije. U tom pogledu treba i napomenuti i da, protivno onom što navodi tužitelj, Komisija nije u uvodnoj izjavi 75. pobijane odluke priznala da je postupanje portugalske vlade moglo uvjeriti društvo Telefónica u to da je klauzula bila neophodna za izvedivost transakcije, već je samo napomenula da to ne bi bilo dovoljno za kvalifikaciju klauzule kao akcesornog ograničenja transakcije Vivo i da je društvo Telefónica ocijenilo da je to tako.
238

Prema tome, koncept vrijednosti prihoda od prodaje na koju se odnosi ta točka 13. uključuje prodaju na tržištu obuhvaćenom povredom u EGP‑u, pri čemu nije potrebno utvrditi je li ta prodaja stvarno bila obuhvaćena navedenom povredom s obzirom na to da udio u prihodu od prodaje proizvoda obuhvaćenih povredom najbolje pokazuje gospodarski opseg te povrede (vidjeti u tom smislu presude Team Relocations i dr./Komisija, t. 237. supra, EU:C:2013:464, t. 75. do 78.; Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija, t. 231. supra, EU:C:2014:2363, t. 57. do 59.; od 19. ožujka 2015., Dole Food i Dole Fresh Fruit Europe/Komisija, C‑286/13 P, Zb., EU:C:2015:184, t. 148. i 149.; i LG Display i LG Display Taiwan/Komisija, t. 231. supra, EU:C:2015:258, t. 53. do 58. i 64.).
70

Kao drugo, suprotno navodima institucija, rok predviđen člankom 2. stavkom 7. drugim dijelom točke (c) osnovne uredbe nije samo instruktivan jer Komisija, u skladu s točkama 110. do 113. presude Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware/Vijeće, točka 62. supra (EU:C:2009:598), može u bilo kojem trenutku tijekom ispitnog postupka izmijeniti svoju prvotnu odluku. Iz tih točaka jasno proizlazi da Sud nije odlučivao o tome ima li Komisija mogućnost da ne poštuje taj rok, mogućnost koja, osim toga, nije bila predmet postupka koji se pred Sudom vodio u tom predmetu. Dakle, Sud je u tim točkama samo utvrdio da se članak 2. stavak 7. drugi dio točke (c) osnovne uredbe ne može protumačiti na način da Komisiju obvezuje da Vijeću predloži konačne mjere koje bi, na štetu dotičnog poduzetnika, zadržale pogrešku počinjenu u prvotnoj ocjeni materijalnih kriterija iz članka 2. stavka 7. prvog dijela točke (c) osnovne uredbe. Posljedično, Sud je zaključio da Komisija, ako shvati da njezina prvotna ocjena sadržava takvu pogrešku, mora poduzeti potrebne mjere, pritom osiguravajući poštovanje postupovnih jamstava (presuda Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware/Vijeće, točka 62. supra, EU:C:2009:598, t. 111. i 112.). Stoga, sama činjenica da je Komisija, u skladu s tom sudskom praksom, imala mogućnost – čak i obvezu – preispitivanja prvotne odluke o MET‑u koja je sadržavala pogrešku ne utječe na njezinu obvezu da poštuje rok koji je u osnovnoj uredbi predviđen za donošenje takve prvotne odluke.
33

U ovom slučaju suprotstavljeni žigovi razlikuju se vizualno, no imaju određen stupanj fonetske i konceptualne sličnosti koja proizlazi iz njihova početnog dijela, odnosno elemenata „mc” i „mac”. Ta fonetska i konceptualna sličnost suprotstavljenih žigova ne može se potpuno zanemariti jer, kao što to navodi tužitelj, način stavljanja na tržište proizvoda obuhvaćenih odnosnim žigom temelji se ponajprije na vizualnom odabiru. Doduše, iz sudske prakse proizlazi da, kada su proizvodi koje označava neki žig proizvodi široke potrošnje koji se uobičajeno prodaju u samoposluživanjima, relevantna javnost prilikom kupnje uobičajeno percipira odnosni žig na vizualni način, tako da je vizualni aspekt važniji za opću ocjenu sličnosti između tog žiga i drugog žiga koji mu je suprotstavljen (vidjeti u tom smislu i po analogiji glede ocjene postojanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu presude od 23. svibnja 2007., Henkel/OHIM – SERCA (COR), T‑342/05, neobjavljenu, EU:T:2007:152, t. 53. i navedenu sudsku praksu i od 13. prosinca 2007., Cabrera Sánchez/OHIM – Industrias Cárnicas Valle (el charcutero artesano), T‑242/06, neobjavljenu, EU:T:2007:391, t. 80. i navedenu sudsku praksu). Međutim, čak i ako je u takvom slučaju fonetska sličnost umanjene važnosti (presuda od 13. prosinca 2007., el artesano charcutero, T‑242/06, neobjavljena, EU:T:2007:391, t. 81.) jer potrošač odnosnih proizvoda uobičajeno ne izgovara naziv žiga, ona time ne postaje zanemariva, odnosno zadržava svu svoju važnost jer nije isključeno da se u nekim slučajevima usmena komunikacija o proizvodima i žigu o kojima je riječ odvija prije samog čina kupnje (vidjeti u tom smislu presude od 23. svibnja 2007., COR, T‑342/05, neobjavljenu, EU:T:2007:152, t. 53. i od 23. rujna 2011., NEC Display Solutions Europe/OHIM – C More Entertainment (see more), T‑501/08, neobjavljenu, EU:T:2011:527, t. 53.) ili da su ti proizvodi predmet usmenog oglašavanja, na radiju ili od drugih potrošača (presuda od 23. rujna 2011., see more, T‑501/08, neobjavljena, EU:T:2011:527, t. 53.). Isto tako, iako se u takvom slučaju važnost konceptualne sličnosti umanjuje činjenicom da potrošač u samoposluživanjima gubi malo vremena između uzastopnih kupnji i često ne čita sve naznake navedene na različitim proizvodima, nego se više povodi za općim vizualnim dojmom koji ostavljaju njihove etikete ili pakiranja (presuda od 2. prosinca 2008., Ebro Puleva/OHIM – Berenguel (BRILLO’S), T‑275/07, neobjavljena, EU:T:2008 545, t. 24.), ona ne postaje zbog toga zanemariva, posebice u slučajevima kada su suprotstavljeni žigovi verbalni žigovi.
36

Kad je riječ o pravilima o teretu dokazivanja u području poravnanja računa, Komisija mora opravdati svoju odluku kojom utvrđuje neprovođenje kontrola ili nedostatke u njihovoj provedbi od strane predmetne države članice. Međutim, Komisija nije dužna iscrpno dokazivati nedostatnost kontrola koje su provele nacionalne vlasti ili netočnost iznosa koje su one dale, nego podnijeti dokaz koji opravdava njezinu ozbiljnu i razumnu sumnje glede tih kontrola ili tih iznosa. Predmetna država članica, sa svoje strane, ne može oboriti Komisijine tvrdnje a da ne potkrijepi vlastite navode dokazima o postojanju pouzdanog i djelotvornog sustava kontrole. Budući da joj ne uspijeva dokazati da su Komisijine tvrdnje netočne, te tvrdnje čine dokaze koji mogu stvoriti ozbiljne sumnje u provođenje primjerenog i učinkovitog sustava mjera provjere i kontrole. To olakšanje Komisijina tereta dokazivanja objašnjava se činjenicom da je država članica ta koja je u najboljem položaju da prikupi i provjeri podatke potrebne za poravnanje računa europskih poljoprivrednih fondova i koja, posljedično, mora podnijeti što detaljniji i iscrpniji dokaz o stvarnom provođenju tih kontrola ili o točnosti iznosa i, po potrebi, o netočnosti tvrdnji Komisije (presude od 11. siječnja 2001., Grčka/Komisija,C‑247/98, Zb., EU:C:2001:4, t. 7. do 9.; od 6. ožujka 2001., Nizozemska/Komisija,C‑278/98, Zb., EU:C:2001:124, t. 39. do 41., i od 24. veljače 2005., Grčka /Komisija,C‑300/02, Zb., EU:C:2005:103, t. 33. do 36.).
27

Komisija u uvodnim izjavama 30. i 31. pobijane odluke podsjeća da je sustav poreza po tonaži broda, koji je propisan člancima 124. do 128. TRLIS‑a, bio odobren 2002. kao državna potpora koja je spojiva s unutarnjim tržištem na temelju Smjernica Zajednice o državnim potporama u pomorskom prometu od 5. srpnja 1997. (SL C 205, str. 5.), izmijenjenih 17. siječnja 2004. (SL C 13, str. 3., u daljnjem tekstu: Pomorske smjernice) [Odluka Komisije C (2002) 582 final, od 27. veljače 2002. o državnoj potpori N 736/2001 koju provodi Španjolska – Sustav poreza po tonaži broda za oporezivanje društava za pomorski prijevoz (SL 2004., C 38, str. 4.)] [neslužbeni prijevod].
149

Fleksibilnost odabrane formulacije govori protiv taksativnosti tog nabrajanja. Tu fleksibilnost usto potvrđuju druge jezične verzije odredbe o kojoj je riječ. Tako engleska verzija „One or more of the following aspects shall be taken into account when refunds for a certain product are being fixed“ i njemačka verzija „Die Ausfuhrerstattungen werden je nach Erzeugnis unter Berücksichtigung eines oder mehrerer der folgenden Faktoren festgesetzt“ potvrđuju da je Komisija jedino obvezna „uzeti u obzir“ jedan ili više nabrojenih elemenata, što ne znači da se mora utemeljiti isključivo na tim čimbenicima.
21

Intervenijent je podnio svoj intervencijski podnesak u za to određenom roku, a Komisija je na njega podnijela svoja očitovanja također u za to određenom roku. Tužitelj u za to određenom roku nije podnio očitovanja na taj podnesak.
56

U ovom slučaju iz Komisijina dopisa od 25. ožujka 2013. i iz završnog izvještaja o ocjeni proizlazi da je odbor za evaluaciju smatrao da, s obzirom na objašnjenja koja je pružio tužitelj, troškovi nisu obuhvaćeni cijenom predloženom za određene dodatne zadaće (br. 1 do 6 i br. 18 do 20, među ostalim). Odbor za evaluaciju također je istaknuo neusklađenosti troškova za dodatne zadaće br. 14 i 15. Naposljetku, utvrdio je postojanje preklapanja korištenog osoblja za dodatne glavne zadaće (br. 6 do 17, br. 21 i br. 25). Zaključio je da je ponuda neuobičajeno niska za dodatne zadaće br. 1 do 16 i br. 18 do 20. Pojasnio je da su dodatne zadaće br. 1 do 6 i br. 18 do 20 bile predložene s gubitkom samo na temelju troškova rada i da su dodatne zadaće br. 1 do 16 i br. 18 do 20 bile predložene s gubitkom ako bi se uzeli u obzir dodatni troškovi. Dodao je da preklapanje osoblja ponudu čini nespojivom sa zahtjevima dokumentacije za nadmetanje u vezi s minimalnim uvjetom od deset zaposlenika „u punom radnom vremenu“.
16

U točki 58. pobijane odluke, žalbeno vijeće je dodalo da u svakom slučaju bilo da ti dokumenti budu uzeti u obzir ili ne, oni ne pokazuju stvarnu uporabu osporavanog žiga u razdoblju od 22. prosinca 2004. do 21. prosinca 2009. (u daljnjem tekstu: relevantno razdoblje) jer se radi o, kao što je to objasnilo u točkama 59. do 69. predmetne odluke, dokumentima koje mu je podnio tužitelj i koji su proglašeni nedopuštenima, uz iznimku priloga 6. i 7. (vidjeti točku 14. supra).
72

To da se ne može isključiti da se u ugovornom pravu može pozvati na određeni oblik legitimnog očekivanja ako on utječe na poštovanje obveze ugovornih strana da ga izvrše u dobroj vjeri proizlazi iz činjenice da to načelo izvršenja ugovora u dobroj vjeri sprečava izvršenja ugovora koja predstavljaju zloporabu prava.
45

Kao treće, s obzirom na to da Kraljevina Španjolska naglašava da predmetni poduzetnici nisu dobili zauzvrat nikakvu gospodarsku naknadu za tu djelatnost, dovoljno je podsjetiti da pitanje ima li predmetna djelatnost gospodarski karakter ne ovisi o činjenici je li ju neki privatni ulagač spreman izvršavati pod istim uvjetima niti ovisi o rentabilnosti te djelatnosti (vidjeti u tom smislu presudu Mitteldeutsche Flughafen i Flughafen Leipzig-Halle/Komisija, t. 35. supra, EU:C:2012:821, t. 50.). Osim toga, besplatnost usluga ne sprečava da se neka djelatnost kvalificira kao gospodarska (presuda od 23. travnja 1991., Höfner i Elser, C‑41/90, Zb., EU:C:1991:161, t. 19. do 23.). Činjenica da, kao što to tvrdi Kraljevina Španjolska, programi djelovanja autonomnih zajednica ne dovode ni do kakve izmjene vlasništva središta digitalnih emitiranja, koja ostaju javna, nema nikakvu ulogu u kvalifikaciji predmetne djelatnosti.
34

Najprije valja istaknuti da je tužba dopuštena, iako tužitelji nisu adresati pobijane odluke, a što uostalom Komisija nije osporila. Naime, u pogledu prvotužitelja, utvrđeno je da je on odlučio dodijeliti dio sporne potpore Baskiji. Pobijana odluka, koja sprečava prvotužitelja u izvršavanju njegovih vlastitih ovlasti kako bi htio, a koje uživa neposredno na temelju španjolskog prava, stoga neposredno i osobno pogađa njegovu pravnu situaciju (presude od 8. ožujka 1988., Exécutif régional wallon i Glaverbel/Komisija, 62/87 i 72/87, Zb., EU:C:1988:132, t. 6. i 8.; od 30. travnja 1998., Vlaamse Gewest/Komisija, T‑214/95, Zb., EU:T:1998:77, t. 29. i od 9. rujna 2009., Diputación Foral de Álava i dr./Komisija, T‑227/01 do T‑229/01, T‑265/01, T‑266/01 i T‑270/01, Zb., EU:T:2009:315, t. 76.). U pogledu drugotužitelja, s obzirom na to da je utvrđena aktivna procesna legitimacija autonomne zajednice Baskije, te s obzirom na to da se radi o jednoj te istoj tužbi, ne treba ispitivati aktivnu procesnu legitimaciju drugotužitelja (vidjeti u tom smislu presudu od 24. ožujka 1993., CIRFS i dr./Komisija, C‑313/90, Zb., EU:C:1993:111, t. 31.).
97

Iz navedene odredbe proizlazi da Parlament ima rok od petnaest radnih dana da odgovori na zahtjev za brisanje, bez obzira na to je li on osnovan. U predmetnom slučaju, tužitelj je svoj zahtjev poslao Komisijinoj službi „Kontaktni centar Europe Direct“ koja ga je 10. travnja 2012. proslijedila Parlamentu. On je po tom zahtjevu postupio u propisanom roku. Suprotno tužiteljevim navodima, Parlament nikad nije odbio zahtjev. Zapravo je, kako to proizlazi iz odgovorâ od 20. travnja 2012. i 10. siječnja 2013., Parlament prihvatio brisanje istodobno naglašavajući, opravdano, da je objava bila zakonita.
73

Iz elemenata spisa spomenutih u točki 72. supra proizlazi da je tužiteljev zastupnik a, stoga, i sam tužitelj bio točno i sigurno upoznat s upisom potonjeg u Prilog IX. Uredbi br. 267/2012 i s razlogom tog upisa najkasnije na datum dopisa od 21. siječnja 2013. U tom pogledu, valja također odbaciti argument koji je tužitelj iznio na raspravi, koji se temelji na tome da je na taj datum samo njegov zastupnik a ne i on sam bio upoznat s njegovim upisom u Prilog IX. Uredbi br. 267/2012 i razlogom tog upisa. Naime, mora se istaknuti da je tužitelj na raspravi također iznio da čak i pod pretpostavkom da se Vijeće moglo pouzdati u napomenu iranske pošte prema kojoj se on preselio, ta je institucija mogla i morala dostaviti navedenu uredbu njegovu zastupniku. No, tužitelj ne može tvrditi, bez da si proturječi, da dostava njegovu zastupniku ima značenje osobne dostave, ujedno navodeći da to što njegov zastupnik spominje njegov upis u Prilog IX. Uredbi br. 267/2012 ne može dokazati da je on sam bio s time upoznat.
31

Međutim, iz sudske prakse također proizlazi da u okolnostima u kojima OHIM može biti pozvan da vodi računa o nacionalnom pravu države članice u okviru kojeg ranije pravo na kojem se temelji prigovor uživa zaštitu, on se mora, po službenoj dužnosti i sredstvima koja mu se za to čine najprimjerenijima, informirati o tom nacionalnom pravu, ako su takve informacije potrebne za ocjenu pretpostavki primjene razloga za odbijanje predmetne registracije, što znači da treba uzeti u obzir, uz činjenice koje su izričito iznijele stranke u postupku povodom prigovora, notorne činjenice, odnosno one koje može znati svaka osoba ili koje se mogu saznati putem opće dostupnih izvora (vidjeti presudu od 20. travnja 2005., Atomic Austria/OHIM – Fabricas Agrupadas de Muñecas de Onil (ATOMIC BLITZ), T‑318/03, Zb, EU:T:2005:136, t. 35. i navedenu sudsku praksu; vidjeti također analogijom presudu od 13. rujna 2012., National Lottery Commission/OHIM – Mediatek Italia i De Gregorio (Prikaz ruke), T‑404/10, EU:T:2012:423, t. 20. i navedenu sudsku praksu, koja je u tom pogledu potvrđena presudom od 27. ožujka 2014., OHIM/National Lottery Commission, C‑530/12 P, Zb., EU:C:2014:186, t. 45.). Ta obveza informiranja po službenoj dužnosti o nacionalnom pravu, ako je to potrebno, za OHIM postoji u slučaju kada već raspolaže informacijama o nacionalnom pravu, ili u obliku tvrdnji o njegovu sadržaju ili u obliku podnesenih dokaza čija je dokazna snaga bila navedena (presuda od 20. ožujka 2013., El Corte Inglés/OHIM – Chez Gerard (CLUB GOURMET), T‑571/11, Zb., EU:T:2013:145, t. 41.).
34

Osim toga, također nije riječ o aktu koji se objavljuje prema ustaljenoj praksi dotične institucije. Za razliku od situacija na koje se odnosi sudska praksa u vezi s obvezom obavješćivanja (presuda od 19. lipnja 2009., Qualcomm/Komisija, T‑48/04, Zb., EU:T:2009:212, t. 43. do 58.) i u vezi s praksom objavljivanja (presude od 15. lipnja 2005., Olsen/Komisija, T‑17/02, Zb., EU:T:2005:218, t. 72. do 87., i TF1/Komisija, t. 31. supra, EU:T:2009:66, t. 34. do 36.), valja ustvrditi da u ovom slučaju odluka o dodjeli nije bila objavljena ni u Službenom listu ni na internetu. Parlament se ograničio na objavljivanje obavijesti o dodjeli ugovora 8. siječnja 2013. koja je sadržavala sažete informacije koje nisu omogućavale tužiteljima odgovarajuće ostvarivanje njihova prava na tužbu pred sucem Europske unije. Stoga taj dan ne može biti dies a quo roka za podnošenje tužbe za poništenje.
80

Prema tužiteljevim navodima, nemuslimanski potrošači tumače njegovu oznaku kao simbol kvalitete, a ne samo kao simbol sukladnosti šerijatskom pravu. On se u tom pogledu poziva na reklamne slogane iz časopisa, poput „The mark of Quality, Hygiene and Safety“, „Peace of mind for non‑Muslims too“ i „Besides the Brand, There’s One Symbol You Can Trust“. Na raspravi je tužitelj pojasnio da je navedeni časopis bio dostupan u čitavom svijetu u papirnatom i elektroničkom obliku te da nije bio dostupan samo pretplatnicima, kao što je to žalbeno vijeće pogrešno navelo u točki 38. pobijane odluke. Posljedično tomu, navedeno vijeće je pogrešno zaključilo da su potrošači koji nisu slijedili pravila halala ignorirali raniji žig te da je stoga bilo teže utvrditi njegov „goodwill“. Tužitelj se također poziva na brojne članke objavljene u tom časopisu kao i na više internetskih stranica. Naposljetku navodi da je sudjelovao u dvama događanjima u Ujedinjenoj Kraljevini tijekom kojih je promovirao svoju oznaku.
19

Iz točaka 6. i 20. pobijane odluke proizlazi da su intervenijenti u odgovoru na zahtjev tužitelja da dokažu stvarnu uporabu ranijih žigova Odjelu za poništaje podnijeli dva CD‑ROM‑a koji su među ostalim sadržavali fotografije, račune, kataloge i ispise internetskih stranica. Međutim, budući da je Odjel za poništaje smatrao da se stvarna uporaba mora dokazati kumulativno za oba razdoblja navedena u članku 57. stavku 2. Uredbe br. 207/2009, odnosno, u ovom slučaju, razdoblje od 12. prosinca 2000. do 11. prosinca 2005. (pet godina prije objave prijave žiga Zajednice, u daljnjem tekstu: prvo razdoblje) i ono od 23. prosinca 2005. do 22. prosinca 2010. (pet godina prije podnošenja zahtjeva za proglašenje žiga ništavim, u daljnjem tekstu: drugo razdoblje), i da nije bio podnesen nijedan dokaz u vezi s prvim razdobljem pa se spomenuti zahtjev morao odbiti, intervenijenti su u okviru žalbenog postupka pred žalbenim vijećem podnijeli dodatan CD‑ROM koji je sadržavao, među ostalim dokumentima, više računa koji su se odnosili na 2001. do 2010., kao što je to bilo navedeno u točki 40. pobijane odluke.
48

Tužitelji nadalje ističu da je dovoljno, kako bi zakonodavstvo bilo „posebno“ u smislu članka 58. stavka 2. Uredbe br. 1907/2006, da ono upućuje na kategoriju tvari i osobito na kriterije klasifikacije. Prvotužitelj navodi dokument ECHA‑e naslovljen „Preparation of draft Annex XIV entries for the third recommandation of substances to be included in Annex XIV – General Approach“ (Priprema nacrta o uvrštavanju tvari u Prilog XIV. – Opći pristup) iz kojeg proizlazi da je pripadnost tvari kategorijama kao što su „karcinogene tvari“ ili „mutagene tvari“ dovoljna kako bi se smatralo da je zakonodavstvo koje se odnosi na jednu od tih kategorija posebno.
109

Naime, kao što je to navedeno u pobijanoj odluci, verbalni element „darjeeling“, od kojeg je isključivo sastavljen raniji verbalni žig i koji sadržava figurativni raniji žig, zemljopisni je naziv. Neovisno o tome ima li verbalni element iz tog razloga poseban razlikovni karakter (vidjeti po analogiji rješenje Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi/OHIM, t. 108. supra, EU:C:2013:207, t. 33.), treba navesti da članak 66. stavak 2. druga rečenica Uredbe br. 207/2009 određuje da zajednički žig registriran na temelju tog članka ne daje nositelju pravo da trećoj strani u trgovačkom prometu zabrani uporabu tih znakova ili oznaka, pod uvjetom da ih rabi u skladu s ustaljenom i poštenom praksom u industrijskoj i trgovačkoj djelatnosti; posebno se na takav žig ne može pozvati protiv treće strane koja ima pravo rabiti zemljopisni naziv.
79

Što se tiče izjava Marija Draghija i Jean‑Claudea Tricheta, valja utvrditi da se one – kao prvo, zbog svojeg općeg karaktera, kao drugo, zbog nedostatka nadležnosti ESB‑a, koji je pravilno istaknut u navedenim izjavama, za odlučivanje o mogućem restrukturiranju javnog duga jedne države članice u stanju djelomičnog neispunjenja obveza i, kao treće, zbog tadašnje nesigurnosti financijskih tržišta, osobito u pogledu daljnjeg razvoja financijskog položaja Helenske Republike – ne mogu smatrati preciznim i bezuvjetnim jamstvima ovlaštenih i pouzdanih izvora, a još manje u pogledu mogućnosti da ta država članica ne donese odluku o takvom restrukturiranju. Naime, iako je ESB bio uključen u nadzor promjene financijskog položaja Helenske Republike u okviru „trojke“ koju čine ESB, MMF i Komisija, nije bio nadležan za odlučivanje o takvoj mjeri koja prije svega, ako ne i isključivo, ulazi u suverene ovlasti i ovlasti proračunske vlasti dotične države članice, osobito u njezine zakonodavne ovlasti te, u određenom dijelu, u koordinaciju država članica u pogledu ekonomske politike na temelju članka 120. i pratećih članaka UFEU‑a. U tim okolnostima, protivljenje takvom restrukturiranju, kao što su to Jean‑Claude Trichet i Mario Draghi više puta javno izrazili u ozračju sve veće nesigurnosti sudionika financijskih tržišta, treba tumačiti na način da ima isključivo političko‑ekonomski doseg. Njegovi su autori na taj način osobito željeli upozoriti navedene sudionike, s jedne strane, na dodatno pogoršavanje tadašnjeg gospodarskog položaja, odnosno moguću insolventnost Helenske Republike, čije potencijalno nenaplative vrijednosne papire ESB i nacionalne središnje banke ne bi više mogli prihvaćati kao predmet osiguranja u okviru kreditnih poslova Eurosustava (vidjeti kasnije donesenu Odluku 2012/133), te, s druge strane, na rizike koje bi takav razvoj događaja mogao predstavljati za stabilnost financijskog sustava i funkcioniranje Eurosustava u cjelini. Treba dodati da je to protivljenje uzastopnih predsjednika ESB‑a bilo popraćeno pojašnjenjem prema kojem će ESB, ako ipak dođe do neispunjenja obveza i ako se dotične države članice odluče na restrukturiranje grčkog javnog duga, zahtijevati da se to restrukturiranje podupre dostatnim predmetima osiguranja kako bi zaštitio svoj integritet i održao stabilnost i povjerenje financijskih tržišta. Iz toga proizlazi da ESB pri tome nije poticao legitimna očekivanja u pogledu ustrajanja na svojem protivljenju u slučaju drukčije odluke država članica da provedu takvo restrukturiranje, ili čak njegove moguće pravne mogućnosti, koju nema, za sprečavanje takvog pristupa.