Predmet C-647/16

Adil Hassan

protiv

Préfet du Pas-de-Calais

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Upravni sud u Lilleu (Francuska))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EU) br. 604/2013 – Utvrđivanje države članice odgovorne za ispitivanje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u državi članici podnio državljanin treće zemlje – Postupci prihvata i ponovnog prihvata – Članak 26. stavak 1. – Donošenje i priopćavanje odluke o transferu prije nego što zamoljena država članica usvoji zahtjev u svrhu prihvata ili ponovnog prihvata”

Sažetak – Presuda Suda (drugo vijeće) od 31. svibnja 2018.

Granična kontrola, azil i useljavanje – Politika azila – Kriteriji i mehanizmi za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu – Uredba br. 604/2013 – Postupci prihvata i ponovnog prihvata – Donošenje i priopćavanje odluke o transferu prije nego što zamoljena država članica usvoji zahtjev u svrhu prihvata ili ponovnog prihvata – Nedopuštenost

(Uredba br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 26. st. 1.)

Članak 26. stavak 1. Uredbe Europskog parlamenta i Vijeća (EU) br. 604/2013 od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva treba tumačiti na način da mu se protivi to da država članica, koja je drugoj državi članici koju smatra odgovornom za ispitivanje zahtjeva za međunarodnu zaštitu na temelju kriterija utvrđenih tom uredbom podnijela zahtjev za prihvat ili ponovni prihvat osobe iz članka 18. stavka 1. navedene uredbe, donosi odluku o transferu i priopćava je navedenoj osobi prije nego što je zamoljena država članica dala svoj izričit ili prešutan pristanak na taj zahtjev.

U tom pogledu, ako bi se prihvatilo da se predmetnoj osobi može priopćiti odluka o transferu prije nego što je zamoljena država članica odgovorila na zahtjev za prihvat ili ponovni prihvat, iz toga bi moglo proizaći da takva osoba bude obvezna, radi osporavanja te odluke, podnijeti žalbu u roku koji istječe u trenutku kad zamoljena država članica mora dati svoj odgovor ili čak, kao u glavnom predmetu, prije navedenog odgovora, s obzirom na to da, u skladu s člankom 27. stavkom 2. Uredbe Dublin III, države članice moraju odrediti rok u kojem predmetna osoba može ostvariti svoje pravo na djelotvoran pravni lijek, pri čemu je jedina obveza nametnuta tom odredbom da rok bude razuman. U tim je okolnostima predmetna osoba na temelju članka 27. stavka 1. Uredbe Dublin III u slučaju potrebe dužna podnijeti, u preventivne svrhe, čak i prije nego što zamoljena država odgovori na zahtjev za prihvat ili ponovni prihvat predmetne osobe, žalbu protiv odluke o transferu ili zahtjev za njezino preispitivanje. Nadalje, Sud je već presudio da se takva žalba ili takav zahtjev za preispitivanje u načelu može podnijeti samo kad je zamoljena država članica pozitivno odgovorila na taj zahtjev (vidjeti analogijom presudu od 26. srpnja 2017., Mengesteab, C-670/16, EU:C:2017:587, t. 60.).

Nadalje, u pogledu okolnosti istaknute u točki 33. ove presude, da se u situaciji poput one u glavnom postupku izvršenje odluke o transferu suspendira do odgovora zamoljene države članice, dovoljno je istaknuti da nijedna odredba u Uredbi Dublin III ne predviđa takvu suspenziju. Stoga bi prihvaćanje da se takva odluka može priopćiti, u smislu članka 26. stavka 1. Uredbe Dublin III, prije odgovora zamoljene države članice izložilo predmetnu osobu, u pravnim porecima koji, za razliku od onog iz glavnog postupka, ne predviđaju suspenziju takve odluke prije navedenog odgovora, opasnosti od transfera u tu državu članicu prije nego što je ona na to dala svoj načelni pristanak. Štoviše, u dijelu u kojem Uredba Dublin III ima za cilj, kao što je to navedeno u članku 56. ove presude, uspostavljanje jasnog i provedivog načina utvrđivanja države članice odgovorne za ispitivanje zahtjeva za azil, ne može se prihvatiti da se tumačenje članka 26. stavka 1. navedene uredbe, kojim je zakonodavac želio ojačati zaštitu prava predmetne osobe, može razlikovati ovisno o propisu država članica uključenih u postupak utvrđivanja odgovorne države članice.

Slijedeći istu logiku, kad je riječ o činjenici da francusko pravo ne dopušta upravno zadržavanje predmetne osobe prije nego što je ona obaviještena o odluci o transferu, takva poteškoća koja, kao što to potvrđuje sud koji je uputio zahtjev, isključivo proizlazi iz nacionalnog prava, ne može dovesti u pitanje tumačenje članka 26. stavka 1. Uredbe Dublin III, kao što je navedeno u točki 46. ove presude. Nadalje, iz članka 28. stavaka 2. i 3. te uredbe jasno proizlazi da su države članice ovlaštene odrediti zadržavanje predmetnih osoba, čak i prije nego što je zahtjev za prihvat ili ponovni prihvat podnesen zamoljenoj državi članici, kad su ispunjeni uvjeti predviđeni tim člankom, pri čemu obavijest o odluci o transferu nije preduvjet za takvo zadržavanje (vidjeti u tom smislu presude od 15. ožujka 2017., Al Chodor, C-528/15, EU:C:2017:213, t. 25., i od 13. rujna 2017., Khir Amayry, C-60/16, EU:C:2017:675, t. 25. do 27., 30. i 31.).

(t. 59., 60., 64.-67., 74., 75. i izreka)