ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
23

Kao drugo, pobijana odluka jedina je odluka koja je do sada dostavljena tužitelju i negativno utječe na njega jer mu ne daje traženi pristup te je njome dovršen postupak pokrenut pred poljskim tijelima kao što to u biti priznaje Republika Poljska u svojem intervencijskom podnesku. Na raspravi je, u odgovoru na pitanje Općeg suda, Republika Poljska navela da će poništenje pobijane odluke navesti nacionalno tijelo do ponovno pokrene postupak i ispita tužiteljev zahtjev na temelju nacionalnog zakonodavstva.
203

Tužitelj ističe da, donošenjem pobijane odluke, ECHA nije poštovala vlastite upute, to jest dokument naslovljen „Identification of substances as SVHCs due to equivalent level of concern to CMRs (Article 57(f)) – sensitisers as an example” (Identifikacija tvari kao posebno zabrinjavajućih tvari zbog jednake razine zabrinutosti kao kod tvari CMR (članak 57. točka (f)) – na primjer, tvari koje izazivaju preosjetljivost), koji sadržava detaljne upute za autore prijedloga za uvrštenje kemikalija na popis predloženih tvari sukladno članku 57. točki (f) Uredbe br. 1907/2006. Prema tim uputama, u čimbenike koje treba uzeti u obzir prilikom određivanja izaziva li tvar jednaku razinu zabrinutosti kao u slučaju tvari identificiranih sukladno članku 57. točkama (a) do (e) Uredbe br. 1907/2006 spadaju „kvaliteta života žrtava”, to jest, u ovom slučaju, životinja o kojima je riječ, „zabrinutost društva” i „mogućnost da se utvrdi sigurna koncentracija” za okoliš. U ovom slučaju, međutim, ECHA nije ocijenila te čimbenike.
28

Osim toga, u točki 40. pobijane odluke žalbeno je vijeće istaknulo da je jedino High Court of Justice (England and Wales) (Visoki sud (Engleska i Wales)) pozvan odlučivati o ugovoru od 8. lipnja 1979., s obzirom na to da je taj ugovor uređen engleskim pravom. Nadodalo je da se tužitelj nije pozvao ni na jednu odluku tog suda koja bi mogla potkrijepiti njegovu tvrdnju prema kojoj su prava na naziv glazbene grupe „The Specials” prenesena na trećega.
56

Naime, iako pobijani akt nije doveo do nalaganja bilo kakve novčane obveze na teret Republike Estonije, to ne znači da on nužno nema pravni učinak u dijelu u kojem sadržava konačno odbijanje obrazloženog zahtjeva Republike Estonije za izmjenu Odluke o šećeru, na koju smatra da ima pravo.
75

Tužitelj u bitnome smatra da je Komisija počinila pogrešku koja se tiče prava time što se u pobijanoj odluci nije oslonila na članak 4. stavak 3. Uredbe br. 1049/2001 u vezi s procesom odlučivanja koji je u tijeku, a na koji se, međutim, pozvala u svojem odgovoru na početni zahtjev. On smatra da je, stoga što je proces odlučivanja bio okončan, ta nova okolnost trebala dovesti do izmjene Komisijina stajališta i posljedično do odobravanja pristupa spisu. Tužitelj smatra da je radi odbijanja njegova zahtjeva za pristup dokumentima Komisija istaknula samo odredbe članka 4. stavka 2. prve i treće alineje Uredbe br. 1049/2001, koje su blaže od odredaba članka 4. stavka 3. drugog podstavka iste uredbe.
20

Kada Komisija odbije staviti određene izdatke na teret fondova zbog povreda odredbi prava Unije koje se pripisuju državi članici, nije Komisijina zadaća iscrpno dokazati manjkavost kontrola koje su provele nacionalna tijela ili nepravilnosti podataka koje su one dale, nego podnijeti dokaz svoje ozbiljne i razumne sumnje glede tih kontrola ili tih podataka. To se ublažavanje tereta dokaza u odnosu na Komisiju pojašnjava činjenicom da je država članica u najboljem položaju da prikupi i provjeri podatke koji su potrebni za poravnanje računa europskih poljoprivrednih fondova i, sukladno tomu, dužna je dostaviti najdetaljniji i najpotpuniji dokaz o istinitosti svojih podataka i, po potrebi, o netočnosti navoda Komisije (presude od 11. siječnja 2001., Grčka/Komisija, C‑247/98, EU:C:2001:4, t. 7. do 9. i od 17. svibnja 2013., Grčka/Komisija, T‑294/11, neobjavljena, EU:T:2013:261, t. 21.).
16

Dopisom od 19. siječnja 2015. Komisija je dostavila Rumunjskoj pobijanu odluku i popratno sažeto izvješće. Na prvom mjestu, Komisija u tom izvješću razmatra različite utvrđene propuste i odbija pojedinačnu ocjenu rumunjskih tijela o financijskom učinku svakog propusta, koje je označila velikim slovima „A”, „E”, „F”, „G” i „I”, na proračun Unije. Na drugom mjestu, Komisija u tom istom izvješću zaključuje da, kao prvo, zato što rumunjska tijela nisu pružila dodatne informacije, nije moguće izračunati rizik od financijske štete za Uniju, što opravdava primjenu paušalne stope. Komisija se u tom pogledu oslanja na sadržaj izvješćâ tijela za ovjeravanje za godine podnošenja zahtjeva 2009. i 2010. U biti ističe da je to tijelo izrazilo pozitivno mišljenje u pogledu populacije koja je obuhvaćena IAKS‑om, ali da je ipak istaknulo mogućnost postojanja značajne pogreške u statističkim podacima koji se odnose na tu populaciju, s gornjom granicom pogreške od 2,7 % za godinu podnošenja zahtjeva 2009. i 4,24 % za godinu podnošenja zahtjeva 2010. Osim toga, Komisija se za tu zadnju godinu poziva na to da stopa pogreške koju je izračunalo rumunjsko tijelo za ovjeravanje nije pouzdana, pri čemu se oslanja na revizorski izvještaj Revizorskog suda Europske unije o potvrdi, koju je izdalo to tijelo za ovjeravanje, statističkih podataka o provjeri za izdatke EFJP‑a koji su obuhvaćeni IAKS‑om (postupak pojačanog osiguranja) za financijsku godinu 2011. koja odgovara godini podnošenja zahtjeva 2010. Kao drugo, Komisija smatra da, za utvrđivanje primjenjive stope paušalnog ispravka, nedostaci u radu LPIS‑GIS‑a i administrativne unakrsne provjere opravdavaju primjenu stope ispravka od 10 % za godinu podnošenja zahtjeva 2009. Što se tiče godine podnošenja zahtjeva 2010., Komisija smatra da ti nedostaci opravdavaju primjenu stope od 5 %, osobito s obzirom na ažuriranje slika LPIS‑GIS‑a i poboljšanje administrativnih unakrsnih provjera.
Točno je da su, kao što je to naglasila Komisija na raspravi, pod različitim aspektima temeljni zdravstveni i sigurnosni zahtjevi propisani u Direktivi 2006/42 veći od onih propisanih u Direktivi 98/37, međutim, ako je to slučaj, na Komisiji je da, za određene vrste strojeva i druge opreme na koje se odnosi nova direktiva, potakne brzo donošenje nove usklađene norme koja će odgovoriti na nove potrebe te da, ako za to postoji potreba, navede da u određenim slučajevima usklađena norma objavljena na temelju Direktive 98/37 ne omogućuje korištenje pretpostavke o sukladnosti s tim novim zahtjevima. U članku 10. Direktive 2006/42 osim toga se predviđa „postupak osporavanja usklađenih norma” koji može pokrenuti država članica ili Komisija i koji može dovesti do zadržavanja s ograničenjima ili do opoziva uputa odnosne usklađene norme koja je objavljena u Službenom listu. Međutim, u tom bi slučaju Komisija morala navesti u stupcu tablica naslova i uputa usklađenih normi na temelju Direktive 2006/42, pod naslovom „Datum prestanka pretpostavke o sukladnosti zamijenjene norme”, datum koji je različit od datuma povlačenja, ako je predmetna usklađena norma doista zamijenjena, ili na drugi prikladan način označiti u Službenom listu stavljanje izvan snage objave upute predmetne usklađene norme u slučaju da norma nije bila već zamijenjena. Kao što je to navedeno u točki 64. ove presude, nedostatak posebnog navoda u tablicama objave naslova i uputa usklađenih normi na temelju Direktive 2006/42 ili u drugom obliku ukazuje a contrario, sukladno napomeni 1. stupca pod naslovom „Datum prestanka pretpostavke o sukladnosti zamijenjene norme”, da taj datum odgovara datumu povlačenja koji je utvrdilo tijelo za normizaciju. Valja također navesti da je razvoj Direktive o strojevima, čija je prva verzija bila Direktiva 89/392/EEZ Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 1989. o usklađivanju zakonodavstava država članica o strojevima (SL 1989., L 183, str. 9.), uključujući i one koje su dovele do stavljanja izvan snage ranije verzije ili do znatnih dopuna, nisu dovele do općeg stavljanja izvan snage objava usklađenih normi koje su izvršene za vrijeme važenja ranijih verzija (vidjeti primjerice SL 2000., C 252, str. 5.).
20

No, premda se u predmetnom slučaju tužitelj u prilog svojeg tužbenog razloga poziva na članak 6. stavak 1. Uredbe br. 1151/2012, on navodi odredbe članka 13. stavka 2. iste uredbe. Nadalje, nigdje u zahtjevu tužitelj jasno ne navodi na što bi žalbeno vijeće trebalo primijeniti odredbe na koje se on poziva i iz kojeg razloga je, u tom kontekstu, povrijedilo odredbu članka 7. stavka 1. točke (k) Uredbe br. 207/2009, na koju se također poziva tužitelj. Usto, kao što jasno proizlazi iz točke 21. pobijane odluke, žalbeno vijeće je smatralo da se članak 7. stavak 1. točka (k) Uredbe br. 207/2009 ne primjenjuje na predmetni slučaj. Iz pobijane odluke također proizlazi da je žalbeno vijeće primijenilo relevantne odredbe Uredbe br. 2081/92, a ne odredbe Uredbe br. 1151/2012 na koje se tužitelj poziva pred Općim sudom. Prema tome, kao što ističe EUIPO u podnescima, prikaz prvog tužbenog razloga ne zadovoljava uvjete iz članka 177. stavka 1. točke (d) Poslovnika.
49

Žigovi na koje se odnosi članak 7. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009 su oni za koje se smatra da nisu u stanju izvršavati glavnu funkciju žiga, a to je pokazivanje komercijalnog podrijetla predmetnog proizvoda ili usluge, kako bi se potrošaču koji stječe taj proizvod ili uslugu koja je označena žigom omogućilo da pri kasnijem stjecanju učini isti izbor, ako se iskustvo pokazalo pozitivnim, ili drugi izbor, ako se ono pokazalo negativnim (presude od 3. srpnja 2003., Best Buy Concepts/OHIM (BEST BUY), T‑122/01, EU:T:2003:183, t. 20.; od 21. siječnja 2011., BSH/OHIM (executive edition), T‑310/08, neobjavljena, EU:T:2011:16, t. 23., i od 23. siječnja 2014., Novartis/OHIM (CARE TO CARE), T‑68/13, neobjavljena, EU:T:2014:29, t. 12.).
17

Pod naslovom „Prilagodba osnovnih iznosa“ Komisija je navela da su, s obzirom na to da su se prodaje većine predmetnih stranaka obavljale na jednom jedinom tržištu, na kojem su one sudjelovale u zabranjenom sporazumu tijekom nekoliko godina, u praksi svi iznosi kazni mogli dosegnuti granicu od 10 % ukupnog prihoda i da je primjena te granice više pravilo nego iznimka (uvodna izjava 88. pobijane odluke). U tom smislu Komisija je podsjetila na sudsku praksu Općeg suda koji je primijetio da takav pristup može dovesti do sumnji s obzirom na načelo prema kojem kazna mora imati neposrednu vezu s povredom i s njezinim autorom jer u određenim okolnostima može dovesti do situacije u kojoj se svako razlikovanje ovisno o ozbiljnosti povrede ili o olakotnim okolnostima više ne može odraziti na iznos kazne (presuda od 16. lipnja 2011., Putters International/Komisija, T‑211/08, EU:T:2011:289, t. 75.). Uzimajući u obzir posebne okolnosti ovog slučaja, Komisija je smatrala prikladnim upotrijebiti svoju diskrecijsku ovlast i primijeniti točku 37. Smjernica koja joj dopušta odstupanje od metodologije iz Smjernica (uvodne izjave 89. i 90. pobijane odluke).
6

Odlukom od 4. prosinca 2014. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) četvrto žalbeno vijeće EUIPO‑a odbilo je žalbu. Na prvom mjestu, ono je smatralo, s obzirom na to da se žig za koji je podnesena prijava sastojao od njemačkih riječi, da se relevantna javnost sastojala od njemačkih i austrijskih konačnih potrošača i profesionalaca. Na drugom mjestu, ono je utvrdilo da je žig za koji je podnesena prijava značio „svijet pivarstva” ili „svijet kuhanja piva” i opisivao, za potrošača iz njemačkog govornog područja, prodajno mjesto ili široku ponudu proizvoda i usluga u vezi s djelatnošću kuhanja piva. Na trećem mjestu, ocijenilo je da je, sukladno proizvodima i uslugama na koje se odnosio, žig za koji je podnesena prijava označavao njihov predmet ili njihovu tematsku orijentaciju, njihovo mjesto prodaje ili mjesto pružanja. Smatralo je da su svi proizvodi i usluge koji su bili obuhvaćeni žigom za koji je podnesena prijava mogli biti dio široke ponude informacija i usluga o temi pivarstva ili kuhanja piva. Žalbeno je vijeće iz toga zaključilo da je žig za koji je podnesena prijava opisivao vrstu ili predmet predmetnih proizvoda i usluga u smislu članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009. Na četvrtom mjestu, žalbeno je vijeće smatralo da, u mjeri u kojoj je žig za koji je podnesena prijava bio opisan, on nije imao razlikovni karakter u smislu članka 7. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. Na petom mjestu, žalbeno je vijeće ocijenilo da su dokazni elementi koje je podnio tužitelj bili nedovoljni za dokazivanje razlikovnog karaktera stečenog uporabom žiga za koji je podnesena prijava, u smislu članka 7. stavka 3. Uredbe br. 207/2009.
—

kao prvo, više članaka različitih datuma i iz različitih izvora na jasan i konkretan način opisuje odnos tužitelja s režimom. Naime, kao prvo, knjiga pod naslovom Governance in the Middle East and North Africa opisivala je M. Hamcha u okviru zatvaranja privatnog televizijskog lanca „the Cham Satellite channel” kao „bliskog predsjednikova prijatelja, koji se pripremao pokrenuti vlastiti televizijski lanac”. Kao drugo, u dvama člancima objavljenima u veljači 2012. na internetskoj stranici „The Middle East Research and Information Project (MERIP)” bilo je navedeno, s jedne strane, da „je M. Hamcho poslovni čovjek blizak Maheru el-Assadu” i, s druge strane, da „su obitelji povezane s režimom, na ovaj ili onaj način, počele dominirati nad privatnim sektorom te usto izvršavaju znatan nadzor nad javnim gospodarskim sredstvima, a ti klanovi uključuju obitelj Hamcho”. Kao treće, u članku koji je objavljen u studenome 2013. u časopisu Le Commerce du Levant bilo je navedeno da „su interesi najmoćnijih poslovnih ljudi, među kojima je Mohammad Hamcho, toliko ovisni o vlasti da se smatraju sastavnim dijelom uspostavljenog sustava” i da „iako tih poslovnih ljudi nema mnogo, imaju veliku financijsku moć”;
56

Štoviše, valja utvrditi da Uredba br. 207/2009 i Uredba br. 2868/95 ne sadržavaju nijednu odredbu kojom se određuje rok za podnošenje dokaza u okviru zahtjeva za proglašavanje ništavosti zbog apsolutnog razloga za odbijanje, za razliku od pojedinih odredaba kojima se uređuju rokovi, kao i posljedice njihova nepoštovanja, primjenjivi na postupke povodom prigovora (pravilo 19. stavak 1., pravilo 20. stavak 1. i pravilo 22. stavak 2. Uredbe br. 2868/95; vidjeti u tom smislu presudu od 18. srpnja 2013., New Yorker SHK Jeans/OHIM, C‑621/11 P, EU:C:2013:484, t. 25. do 28.), postupke opoziva (pravilo 40. stavak 5. te uredbe; vidjeti u tom smislu presudu od 26. rujna 2013., Centrotherm Systemtechnik/OHIM i centrotherm Clean Solutions, C‑610/11 P, EU:C:2013:593, t. 80. do 82.) i postupke za proglašavanje ništavosti zbog apsolutnih razloga (pravilo 40. stavak 6. navedene uredbe; vidjeti u tom smislu presudu od 18. studenoga 2015., Menelaus/OHIM – Garcia Mahiques (VIGOR), T‑361/13, EU:T:2015:859, t. 51. i 52. (neobjavljene)).
33

Kao treće, što se tiče tužiteljeva argumenta prema kojem NTZTN nije primijenio pravo Unije i nije proveo korisnu ocjenu situacije, s jedne strane, kao što je to navedeno u točki 30. ove presude, tužitelj ne osporava da su odredbe nacionalnog prava na kojima je on sam temeljio svoju pritužbu ekvivalentne člancima 101. i 102. UFEU‑a. Slijedom toga, valja smatrati da bi zaključci NTZTN‑a bili istovjetni da je on svoju analizu proveo s obzirom na te članke.
55

U svakom slučaju, neovisno o pravoj naravi sporazuma koje su sklopili tužitelj i intervenijent, njihovo postojanje dovoljno je da potvrdi činjenicu da su stranke, prije dana podnošenja prijave za registraciju osporavanog žiga, bile vezane izravnim ugovornim odnosima. Ti izravni ugovorni odnosi su u ovom slučaju, kao što je to već utvrđeno, jedan od relevantnih čimbenika u svrhu ocjene je li tužitelj postupao u zloj vjeri (vidjeti u tom smislu presudu od 1. veljače 2012., Pollo Tropical CHICKEN ON THE GRILL, T‑291/09, EU:T:2012:39, t. 85. do 87.).
75

U ovom slučaju iz pobijane odluke proizlazi da je žalbeno vijeće provelo cjelovito i konkretno ispitivanje žiga za koji je podnesena prijava te je odbilo njegovu registraciju. Štoviše, iz ispitivanja prigovora koje je tužitelj istaknuo proizlazi da je to ispitivanje navelo žalbeno vijeće na to da se pravilno osloni na članak 7. stavak 1. točku (b) Uredbe br. 207/2009 kako bi se suprotstavilo registraciji žiga za koji je podnesena prijava. Budući da ispitivanje žiga za koji je podnesena prijava s obzirom na tu odredbu nije moglo samo po sebi dovesti do različitog ishoda, tužiteljevi navodi o registraciji drugih zvučnih žigova ne mogu se prihvatiti. Tužitelj se dakle ne može učinkovito pozivati na ranije odluke EUIPO‑a kako bi opovrgnuo zaključak prema kojem registracija žiga za koji je podnesena prijava nije u skladu s Uredbom br. 207/2009.
16

Nadalje, u točkama 31. do 39. pobijane oduke žalbeno je vijeće ispitalo dokaze koji su podneseni Odjelu za poništaje radi ocjene i koji se odnose samo na proizvode iz razreda 24. i usluge iz razreda 42. S jedne je strane smatralo da dokazivanje uporabe ranijeg žiga za proizvode iz razreda 24. nije uspjelo također iz drugih razloga, i to zbog nedostatka odgovarajućih dokaza (točke 31. i 32. pobijane odluke) i, s druge strane, da je dokumentacija podnesena za usluge iz razreda 42. u cijelosti neprikladna za to da se njome dokaže uporaba takvih usluga (točke 33. do 39. pobijane odluke).
55

Međutim, treba napomenuti da je Sud u okolnostima sličnim onim iz ovog predmeta izričito utvrdio da načelo sudske prakse, navedeno u točki 30. ove presude, koje se odnosi na opći interes na kojem se temelji članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe br. 207/2009, dokazuje također mogućnost iz članka 66. stavka 2. navedene uredbe da, odstupanjem od navedenog članka 7. stavka 1. točke (c), znakovi ili oznake koji mogu služiti za označavanje zemljopisnog podrijetla proizvoda mogu predstavljati kolektivne žigove, nije u suprotnosti s člankom 12. točkom (b) navedene uredbe, koji također nema odlučujući utjecaj na tumačenje prvo navedene odredbe. Naime, članak 12. točka (b) Uredbe br. 207/2009, čiji je cilj urediti probleme koji nastaju kada registrirani žig koji se u cijelosti ili djelomično sastoji od zemljopisnog naziva, ne dodjeljuje trećima pravo uporabe takvog naziva kao žiga, nego samo osigurava to da ga mogu rabiti na opisni način, odnosno kao oznaku zemljopisnog podrijetla, pod uvjetom da se rabi u skladu s dobrim običajima u industrijskim i trgovačkim stvarima (vidjeti, u tom smislu i po analogiji, presudu od 4. svibnja 1999., Windsurfing Chiemsee, C‑108/97 i C‑109/97, EU:C:1999:230, t. 26. do 28.).
95

Na drugome mjestu, treba utvrditi da su sredstva o kojima je riječ u ovom slučaju, ostvarena EEG doplatkom i namijenjena financiranju sustava potpore električne energije iz EEG‑a kao i financiranju sustava naknade, dobivena zahvaljujući obvezama koje su EEG‑om iz 2012. in fine propisane privatnim subjektima. Naime, člankom 37. EEG‑a iz 2012. je OPS‑ovima, zbog navedenim zakonom propisane obveze MO‑ovima da proizvođačima električne energije iz EEG‑a plate dodatnu naknadu ili tržišnu premiju, dana mogućnost da dobavljačima odrede plaćanje doplatka, a oni ga potom mogu proslijediti na krajnje kupce, sukladno zahtjevima – pogotovo u pogledu transparentnosti na računima – koje je odredio zakonodavac. Nije sporno da dobavljači električne energije u praksi financijsko opterećenje koje nastaje zbog EEG doplatka prosljeđuju na krajnje kupce (vidjeti gornju točku 9.) s ciljem naknade troška nastalog zbog rashoda povezanih s navedenom obvezom. Valja nadalje primijetiti da to opterećenje, čiji je maksimalni iznos za EEI‑ove propisan sukladno zahtjevima navedenima u gornjoj točki 11., predstavlja – kao što je to Savezna Republika Njemačka priznala na raspravi –20% do 25% ukupnog iznosa računa prosječnog krajnjeg potrošača. S obzirom na opseg tog opterećenja, njegovo prosljeđivanje na krajnje potrošače stoga treba smatrati posljedicom koju je predvidio i propisao njemački zakonodavac. Stoga je upravo EEG iz 2012. razlog zbog kojeg su krajnji potrošači de facto dužni plaćati tu doplatak ili dodatni trošak. Riječ je o opterećenju koje je država jednostrano odredila u okviru svoje politike potpore proizvođačima električne energije iz EEG‑a, koje je u pogledu njegovih učinaka moguće izjednačiti s pristojbom, kojom se tereti potrošnja električne energije u Njemačkoj. Naime, to je opterećenje nametnulo javno tijelo, u javnom interesu, odnosno radi zaštite klime i okoliša, osiguravanjem održivog razvoja opskrbe energijom, razvijanjem tehnologija proizvodnje električne energije iz EEG‑a, i prema objektivnom kriteriju – ovisno o količini električne energije koju su dobavljači isporučili svojim krajnjim kupcima (vidjeti analogijom presudu od 17. srpnja 2008., Essent Netwerk Noord i dr., C‑206/06, EU:C:2008:413, t. 43. do 47.). Kao što ističe Komisija u uvodnoj izjavi 99. pobijane odluke, država ne samo da je odredila kome se predmetna prednost mora dodijeliti te kriterije prihvatljivosti i razinu potpore, nego je za pokrivanje troškova potpore električne energije iz EEG‑a osigurala i financijska sredstva. Nadalje, za razliku od činjeničnih okolnosti predmeta povodom kojih je donesena presuda od 30. svibnja 2013., Doux Élevage i Coopérative agricole UKL‑ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348), Savezna Republika Njemačka nije tvrdila, niti u spisu ima naznaka u tom smislu da inicijativa za oporezivanje putem predmetne mjere potječe od subjekata obveznika niti da su OPS‑ovi djelovali samo kao instrument u sustavu koji su sami ti subjekti predvidjeli ili da su se oni sami odlučili za korištenje tako stvorenih financijskih sredstava.
28

Razlikovni karakter nemaju, u smislu gore navedene odredbe, znakovi koji nisu u stanju izvršavati glavnu funkciju žiga, a to je pokazivanje podrijetla proizvoda ili usluge, kako bi se potrošaču koji stječe taj proizvod ili uslugu koji su označeni žigom omogućilo da pri kasnijem stjecanju učini isti izbor, ako se iskustvo pokazalo pozitivnim, ili drugi izbor, ako se ono pokazalo negativnim (presuda od 31. ožujka 2004., Fieldturf/OHIM (LOOKS LIKE GRASS... FEELS LIKE GRASS... PLAYS LIKE GRASS), T‑216/02, EU:T:2004:96, t. 23.).
24

Međutim, kao što to EUIPO ističe, francuska verzija je jedna od rijetkih sročenih na ovaj način, dok većina drugih jezičnih verzija predmetne odredbe spominje proizvode i usluge na kojima se prigovor temelji. Naime, engleska verzija spominje „the goods and services on which the opposition is based”, njemačka verzija „die Waren und Dienstleistungen, auf die sich der Widerspruch stützt”, talijanska verzija „i prodotti e i servizi sui quali si basa l’opposizione” i španjolska verzija „los productos y servicios en los que se basa la oposición”.
35

Usto, kad je riječ o izuzeću iz članka 4. stavka 2. treće alineje Uredbe br. 1049/2001 koje se odnosi na zaštitu istraga, iz sudske prakse proizlazi da se zaštita OLAF‑ovih istraga proširuje i na njihove daljnje mjere, pod uvjetom da se one provode u razumnom roku (vidjeti u tom smislu presudu od 6. srpnja 2006., Franchet i Byk/Komisija, T‑391/03 i T‑70/04, EU:T:2006:190, t. 108. do 113.). Naime, prema toj sudskoj praksi, ako razuman rok za odlučivanje o daljnjim mjerama u vezi s informacijama koje je OLAF proslijedio nadležnim tijelima još nije protekao, davanje pristupa spisu OLAF‑ove istrage može ugroziti korisnu uporabu tih dokaza od nacionalnih tijela jer bi osobe osumnjičene za sudjelovanje u neregularnostima mogle postupati na način da spriječe nesmetano odvijanje različitih postupaka ili istraga koje ta tijela odluče provesti. Isto tako, treba primijetiti da OLAF‑ove istrage, kao i eventualni naknadni postupci, ovise o dostupnosti doušnika i svjedoka koji pružaju informacije. Mogućnost da će njihove informacije, objašnjenja ili hipoteze biti objavljene mogla bi ih potaknuti da cenzuriraju informacije koje daju ili da zadrže za sebe one osjetljive, što bi nanijelo štetu učinkovitosti politike Unije u području borbe protiv prijevara.