ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
15.

Kao prvo, valja napomenuti da sud koji je uputio zahtjev Sudu nije postavio pitanje o pravu na odbitak PDV‑a plaćenog na troškove francuske podružnice povezane isključivo s izlaznim bankovnim i financijskim transakcijama provedenima u korist njezinih francuskih klijenata, za koje je odabrana prethodno navedena mogućnost oporezivanja PDV‑om. Naime, kao što je Komisija na to podsjetila na raspravi, to pitanje nije predmet spora pred francuskim sudovima s obzirom na to da, čini se, porezna uprava uopće nije dovela u pitanje pravo na potpuni odbitak pretporeza plaćenog na takve troškove. To valja imati u vidu. Iako se neću vratiti na porezni tretman tih troškova francuske podružnice, ipak se pravo na odbitak u Francuskoj ostvaruje na temelju samog postojanja tih transakcija zbog izbora koji je izvršila francuska podružnica, na kojem se temelji velik dio tvrdnji društva Morgan Stanley, koje traži potpuni odbitak PDV‑a plaćenog na sve ostale troškove nastale za tu podružnicu. Naime, prema tvrdnjama društva Morgan Stanley, to društvo smatra da može samo s obzirom na bankovne i financijske transakcije koje je provela njegova podružnica u Francuskoj ostvariti potpuni odbitak PDV‑a plaćenog, s jedne strane, na troškove francuske podružnice koji su upotrijebljeni isključivo za provedbu transakcija sjedišta u Londonu (na koje se odnosi prvo prethodno pitanje) i, s druge strane, na takozvane mješovite troškove, odnosno troškove koji istodobno sudjeluju u provedbi transakcija te podružnice i navedenog sjedišta (na koje se odnosi drugo prethodno pitanje).
17.

Glede toga, ističe da razdoblje za koje je njegov zahtjev odbijen u dijelu od 1. do 30. travnja 2010. ulazi u područje primjene Uredbe br. 1408/71, a u drugom dijelu, od 1. svibnja 2010. do 31. siječnja 2013., potpada pod Uredbu br. 883/2004. Usto, E. Bogatu iznosi argument prema kojem iz članka 73. Uredbe br. 1408/71 u vezi s njezinim člankom 1. točkom (a) podtočkom i. proizlazi da svaka osoba koja je osigurana po osnovi sustava socijalne sigurnosti primjenjivog na zaposlene osobe u jednoj državi članici ima pravo na obiteljska davanja za članove svoje obitelji koji prebivaju u drugoj državi članici kao da oni borave u prvoj državi članici. Također pojašnjava, imajući u vidu presude koje je Sud donio u predmetima Dodl i Oberhollenzer (presuda od 7. lipnja 2005., C-543/03, EU:C:2005:364) i Borger (presuda od 10. ožujka 2011., C-516/09, EU:C:2011:136), da to pravo proizlazi iz same činjenice da je dotična osoba osigurana te da posljedično postoji čak i ako ona više ne obavlja djelatnost kao zaposlena osoba u trenutku podnošenja zahtjeva za ostvarivanje obiteljskih davanja i čak i ako u tom trenutku ne prima uplate po osnovi svojeg osiguranja.
33.

Odlukom od 4. srpnja 2017., zaprimljenom 14. srpnja 2017., Gerechtshof Den Haag (Žalbeni sud u Haagu) uputio je Sudu u skladu s člankom 267. UFEU‑a zahtjev za prethodnu odluku sa sljedećim prethodnim pitanjima: 1. Treba li članak 11. Direktive 2001/83/EZ ili drugu odredbu prava Unije tumačiti na način da obavijest – kojom osoba koja zahtijeva ili ima odobrenje za stavljanje u promet generičkog lijeka u smislu članka 10. Direktive 2001/83 daje do znanja tijelu da ona dijelove sažetka opisa svojstava referentnog lijeka koji se odnose na indikacije ili doziranja, koji su obuhvaćeni patentnim pravom treće osobe, ne navodi u sažetku opisa svojstava i u uputi o lijeku generičkog lijeka – treba smatrati zahtjevom za ograničenje odobrenja za stavljanje u promet, koji mora dovesti do toga da ono ne vrijedi ili više ne vrijedi za indikacije ili doziranja zaštićene patentom? 2. Ako je odgovor na prvo pitanje niječan, zabranjuju li nadležnom tijelu članak 11. i članak 21. stavak 3. Direktive 2001/83 ili druge odredbe prava Unije da – u slučaju odobrenja izdanog u skladu s člankom 6. u vezi s člankom 10. Direktive 2001/83 – objavi sažetak opisa svojstava lijeka i uputu o lijeku, uključujući dijelove koji se odnose na indikacije ili doziranja koji su obuhvaćeni patentnim pravom treće osobe u situaciji u kojoj osoba koja zahtijeva ili ima odobrenje za stavljanje u promet dala do znanja tijelu da ona dijelove sažetka opisa svojstava referentnog lijeka – koji se odnose na indikacije ili doziranja koji su obuhvaćeni patentnim pravom treće osobe – ne navodi u sažetku opisa svojstava i u uputi o lijeku? 3. Je li za odgovor na drugo pitanje relevantno to da nadležno tijelo zahtijeva od nositelja odobrenja da se u uputi o lijeku, koju on mora priložiti pakiranju lijeka, navede upućivanje na internetsku stranicu tog tijela na kojoj je objavljen sažetak opisa svojstava lijeka, uključujući dijelove koji se odnose na indikacije ili doziranja koji su obuhvaćeni patentnim pravom treće osobe, iako ti dijelovi na temelju članka 11. Direktive 2001/83 nisu sadržani u uputi o lijeku?
1.

TestBioTech eV, European Network of Scientists for Social and Environmental Responsibility eV i Sambucus eV (u daljnjem tekstu: žalitelji) predmetnom žalbom zahtijevaju, kao prvo, ukidanje presude Općeg suda od 15. prosinca 2016., TestBioTech i dr./Komisija (T‑177/13, neobjavljena, EU:T:2016:736; u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je Opći sud odbio njihovu tužbu za poništenje odluke Europske komisije od 8. siječnja 2013. ( 2 ) (u daljnjem tekstu: sporna odluka), kojom je Komisija obavijestila TestBioTech da ne prihvaća nijedan od navoda iznesenih u prilog zahtjevu za interno preispitivanje [Komisijine provedbene] Odluke 2012/347/EU od 28. lipnja 2012. o odobravanju stavljanja na tržište proizvoda koji sadržavaju genetski modificiranu soju MON 87701 x MON 89788 (MON-877Ø1-2 x MON-89788‑1), sastoje se od nje ili su proizvedeni od nje na temelju Uredbe (EZ) br. 1829/2003 Europskog parlamenta i Vijeća ( 3 ) (SL 2012., L 171, str. 13.). Žalitelji zahtijevaju, kao drugo, poništenje sporne odluke kao i identičnih Komisijinih odluka upućenih European Network of Scientists for Social and Environmental Responsibility i Sambucusu ili, podredno, vraćanje predmeta Općem sudu na ponovno suđenje.
–

Da su se ta pitanja odnosila na velik broj osoba iz njegova društva te zbog zaštite podataka nije na njih mogao odgovoriti, s obzirom na to da se neki od njegovih zaposlenika nisu složili s time da dostavi njihove podatke. Osim toga, točka 1.1.2. podtočka (c) i točke 1.1.6. i 1.3.1. odnosile su se na veći broj osoba nego članak 24. stavak 1. drugi podstavak točke (b) i (c) Provedbene uredbe.
87.

Tim se pitanjem želi utvrditi je li moguće slijediti pristup drugostupanjskog suda u glavnom postupku i pravo koje vrijedi za ovlasti stečajnog upravitelja (ius agendi) razdvojiti od prava mjerodavnog za meritum tužbe. Ako bi se takav pristup prihvatio, za ovlasti stečajnog upravitelja vrijedio bi lex fori concursus (to jest, nizozemsko pravo), kako je predviđeno člankom 4. stavkom 2. točkom (c) Uredbe o stečaju. Prema toj odredbi, „[p]ravom države u kojoj se pokreću postupci […] [p]osebno se utvrđuj[u] […] ovlasti dužnika i stečajnog upravitelja”. Međutim, za meritum tužbe bilo bi mjerodavno pravo koje se primjenjuje na temelju općih (koja se ne tiču stečaja) pravila o sukobu zakona. To bi u ovom predmetu dovelo do nizozemskih pravila o sukobu zakona, jer se Uredba Rim II ne primjenjuje ratione temporis (vidjeti odjeljak C u nastavku). U tom bi slučaju, u skladu s odlukom kojom je upućeno prethodno pitanje, primjenjivo pravilo bio članak 3. WCOD‑a, prema kojem o tužbi treba odlučiti na temelju belgijskog prava, jer su se radnje banke Fortis dogodile u Belgiji.
9.

Člankom 8. Uredbe br. 1370/2007, naslovljenim „Prijelazno razdoblje”, određuje se: „1. Ugovori o javnim uslugama sklapaju se u skladu s pravilima utvrđenim u ovoj Uredbi. […]. 2. Ne dovodeći u pitanje stavak 3., sklapanje ugovora o javnim uslugama željeznicom ili cestom treba biti u skladu sa člankom 5. od 3. prosinca 2019. Tijekom ovog prijelaznog razdoblja države članice trebaju poduzeti mjere postupnog usklađivanja s člankom 5. da bi se izbjegli ozbiljni strukturni problemi, posebno oni vezani uz prijevozne kapacitete. U roku šest mjeseci nakon prve polovine prijelaznog razdoblja, države članice Komisiji dostavljaju izvješće o napretku s naglaskom na provedbi postupnog sklapanja ugovora o javnim uslugama u skladu s člankom 5. Na temelju izvješća o napretku država članica, Komisija može predložiti odgovarajuće mjere upućene državama članicama. 3. U primjeni stavka 2. ne uzimaju se u obzir ugovori o javnim uslugama dodijeljeni u skladu s pravom Zajednice i nacionalnim pravom: (a) prije 26. srpnja 2000. na temelju pravednog konkurentnog postupka nadmetanja; (b) prije 26. srpnja 2000. na temelju postupka različitog od pravednog konkurentnog postupka nadmetanja; (c) poslije 26. srpnja 2000. i prije 3. prosinca 2009. na temelju pravednog konkurentnog postupka nadmetanja; (d) poslije 26. srpnja 2000. godine i prije 3. prosinca 2009. na temelju postupka različitog od pravednog konkurentnog postupka nadmetanja. Ugovori navedeni pod (a) mogu se nastaviti do svog isteka. Ugovori navedeni pod (b) i (c) mogu se nastaviti do svog isteka, ali ne dulje od 30 godina. Ugovori navedeni pod (d) mogu se nastaviti do svoga isteka, uz uvjet da su ograničenog trajanja usporedivog s trajanjima određenima u članku 4. Ugovori o javnim uslugama mogu se nastaviti do svog isteka ako bi njihov prekid doveo do prekomjernih pravnih ili gospodarskih posljedica, te uz uvjet da je Komisija dala svoju suglasnost. […]”
8.

Člankom 8. propisuje se: „[…] 2. Ne dovodeći u pitanje stavak 3., sklapanje ugovora o javnim uslugama željeznicom ili cestom treba biti u skladu sa člankom 5. od 3. prosinca 2019. Tijekom ovog prijelaznog razdoblja države članice trebaju poduzeti mjere postupnog usklađivanja s člankom 5. da bi se izbjegli ozbiljni strukturni problemi, posebno oni vezani uz prijevozne kapacitete. U roku šest mjeseci nakon prve polovine prijelaznog razdoblja, države članice Komisiji dostavljaju izvješće o napretku s naglaskom na provedbi postupnog sklapanja ugovora o javnim uslugama u skladu s člankom 5. Na temelju izvješća o napretku država članica, Komisija može predložiti odgovarajuće mjere upućene državama članicama. 3. U primjeni stavka 2. ne uzimaju se u obzir ugovori o javnim uslugama dodijeljeni u skladu s pravom Zajednice i nacionalnim pravom: (a) prije 26. srpnja 2000. na temelju pravednog konkurentnog postupka nadmetanja; (b) prije 26. srpnja 2000. na temelju postupka različitog od pravednog konkurentnog postupka nadmetanja; (c) poslije 26. srpnja 2000. i prije 3. prosinca 2009. na temelju pravednog konkurentnog postupka nadmetanja; (d) poslije 26. srpnja 2000. godine i prije 3. prosinca 2009. na temelju postupka različitog od pravednog konkurentnog postupka nadmetanja. Ugovori navedeni pod (a) mogu se nastaviti do svog isteka. Ugovori navedeni pod (b) i (c) mogu se nastaviti do svojeg isteka, ali ne dulje od 30 godina. Ugovori navedeni pod (d) mogu se nastaviti do svoga isteka, uz uvjet da su ograničenog trajanja usporedivog s trajanjima određenima u članku 4. Ugovori o javnim uslugama mogu se nastaviti do svog isteka ako bi njihov prekid doveo do prekomjernih pravnih ili gospodarskih posljedica, te uz uvjet da je Komisija dala svoju suglasnost. […]”
29.

Nadalje, taj sud ističe važnost jednog od obilježja relevantnog tržišta, odnosno nedostatak liberalizacije tog tržišta. Stoga smatra da je u točki 143. presude od 15. lipnja 2000., Alzetta i dr./Komisija (T‑298/97, T‑312/97, T‑313/97, T‑315/97, T‑600/97 do T‑607/97, T‑1/98, T‑3/98 do T‑6/98 i T‑23/98, EU:T:2000:151) (u daljnjem tekstu: presuda Alzetta), Opći sud uspostavio načelo prema kojem sustav potpora uspostavljen na tržištu koje je prvotno bilo zatvoreno za tržišno natjecanje, kada se to tržište liberalizira, treba smatrati zatečenim programom potpore. Ta tvrdnja Općeg suda potvrđena je u točkama 66. do 69. presude od 29. travnja 2004., Italija/Komisija (C‑298/00 P, EU:C:2004:240). Stoga bi za potrebe pravne kvalifikacije državnih potpora o kojima je riječ u glavnom postupku, kao zatečenih potpora ili novih potpora, trebalo ispitati i područje primjene navedenog načela.
1.

Ako je predmet transakcije koja podliježe porezu na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) roba u cijenu koje je već uključen PDV iz ranijih transakcija koji se ne može odbiti, kao što je često slučaj u odnosu na robu koja se ponovno stavlja na tržište, primjerice umjetnine, uobičajeni mehanizam oporezivanja ne osigurava provedbu osnovnog načela tog poreza, a to je načelo neutralnosti PDV‑a za porezne obveznike. Zakonodavac Unije stoga je uveo posebne odredbe za oporezivanje koje omogućuju da se oporezuje samo razlika u cijeni poreznog obveznika, odnosno dodana vrijednost koja je stvorena u određenoj transakciji. Međutim, iako se čini da su relevantne odredbe prava Unije, kada ih se razmatra pojedinačno, potpuno jasne, njihova zajednička primjena ne dovodi uvijek do postizanja željenog cilja. No je li to dovoljan razlog da se te odredbe u određenim situacijama uopće ne primjenjuju? To je pitanje na koje Sud treba odgovoriti u ovom predmetu.
51.

Štoviše, to bi utvrđivanje stoga moglo biti upitno jer bi se njime u okviru postupka povodom opoziva preduhitrio zaključak postupka proglašavanja žiga ništavim. Na prvi pogled, to bi bilo u suprotnosti s presudom Formula One Licensing/OHIM. Prema njoj se u postupku prigovora na registrirani žig Europske unije u pogledu znaka istovjetnog žigu zaštićenom u nekoj državi članici ne smije utvrditi apsolutni razlog za odbijanje u pogledu znaka kao što je nepostojanje razlikovnog karaktera. Nazivanje znaka opisnim ili generičkim istovjetno je negiranju njegova razlikovnog karaktera ( 7 ).
47.

Međutim, sud koji je uputio zahtjev dvoji može li djelatnost društva SJ biti obuhvaćena opisom iz članka 5. stavka 1. Direktive 2004/17. Navedena bi se direktiva primjenjivala na to društvo samo u potvrdnom slučaju, s obzirom na to da se njezinim člankom 2. stavkom 2. točkom (a) zahtijeva da javni naručitelji obavljaju jednu od djelatnosti navedenih u njezinim člancima 3. do 7.
46.

Dodatno, navodi da je od 2004. nekoliko tisuća kilometara cesta koje nisu nacionalne ceste ili ceste transeuropske prometne mreže obnovljeno u okviru nacionalnog programa rekonstruiranja lokalnih cesta, koji se financirao europskim sredstvima. Međutim, u skladu s poljskim propisom, načelno se na te općinske ili okružne ceste primjenjuje ograničenje opterećenja po jednostrukoj osovini od 8 tona, neovisno o tome jesu li obnovljene. Isto je primjenjivo od stupanja na snagu rozporządzenie Ministra Infrastruktury i Budownictwa w sprawie wykazu dróg krajowych oraz dróg wojewódzkich, po których mogą poruszać się pojazdy o dopuszczalnym nacisku pojedynczej osi do 10 t, oraz wykazu dróg krajowych, po których mogą poruszać się pojazdy o dopuszczalnym nacisku pojedynczej osi do 8 t (Uredba ministra infrastrukture i graditeljstva o popisu nacionalnih i regionalnih cesta na kojima mogu prometovati vozila dopuštenog opterećenja po jednostrukoj pogonskoj osovini od 10 tona i popisu nacionalnih cesta na kojima mogu prometovati vozila dopuštenog opterećenja po jednostrukoj pogonskoj osovini od 8 tona) ( 30 ) od 21. travnja 2017., na koju se poziva Republika Poljska i koja je stupila na snagu nakon podnošenja tužbe zbog povrede obveze, koja za učinak ima da vozila čije je najveće osovinsko opterećenje u skladu sa zahtjevima iz Direktive 96/53 i dalje ne mogu prometovati bez dozvole na gotovo 45 % nacionalnih cesta. Također smatra da je, s obzirom na to da je prometovanje ipak moguće uz posjedovanje dozvole koja se plaća, sredstvo obrane koje se temelji na obnovi cestovne mreže koja je u tijeku neosnovano.
27.

Žalitelj navodi da na temelju članka 86. stavka 4. Poslovnika Općeg suda taj sud ne može odlučiti o nedopuštenosti drugog zahtjeva za prilagodbu. Nasuprot članku 86. stavku 5. tog poslovnika, stavak 4. navedenog članka uopće ne određuje da su elementi, koji se očekuju od podneska kojim se provodi prilagodba, propisani pod prijetnjom nedopuštenosti. Žalitelj tvrdi da Opći sud ne može odbiti tužbeni zahtjev iz podneska kojim se provodi prilagodba, a da čak ne ispita, je li tajnik tužitelju uputio zahtjev za otklanjanje nedostataka. Da dođe do tog zaključka žalitelj pod članak 86. stavak 4. podvodi izričitu obvezu iz stavka 5. istog članka prema kojoj otklanjanje propusta da se priloži akt koji opravda prilagodbu tajnik treba zatražiti prije nego što Opći sud može, ovisno o okolnostima, proglasiti nedopuštenost podneska kojim se provodi prilagodba. Osim toga, žalitelj ističe da dio rečenice „po potrebi”, sadržan u članku 86. stavku 4. točki (b) Poslovnika Općeg suda, znači da podnesak kojim se provodi prilagodba treba sadržavati tužbene razloge i argumente samo kada su oni nužni, to jest samo kada se pobijane odluke bitno razlikuju povrh pukih razlika u formulaciji. Međutim, to u ovom predmetu ne bi bio slučaj. Naime, prema tužiteljevu mišljenju, zbog izmjene razloga za uvrštavanje, do koje je došlo na temelju akata od 27. svibnja 2016., nije bilo nužno prilagoditi tužbene razloge i argumente izložene u okviru tužbe u prvom stupnju, suprotno onome što je Opći sud presudio.
90.

Usto, kao što se ističe u pravnoj teoriji ( 21 ), „[i]n the light of the [HGA] case law it may […] be concluded that where soft law guidelines purport to introduce a legal obligation to submit a specific application form in order to be considered as eligible for an aid scheme it is highly questionable that if an applicant has failed to do so, the Commission could conclude that the aid would be incompatible without more. It is submitted that, in the light of [that case law], the failure to comply with such formalities should not establish a non‑rebuttable presumption that the aid has no incentive effect and is incompatible – the Commission should look at the circumstances of the case to assess whether the (potential) beneficiary has an incentive to change its behavior. It will of course be for the Member States [or the beneficiaries] to provide sufficient evidence to support this claim”.
13.

U točki 5.3. dokumentacije za nadmetanje koja je pratila poziv na nadmetanje bili su utvrđeni zahtjevi u pogledu financijskog položaja. Sudionici su morali dokazati da su u razdoblju od tri godine (od 2012. do 2014. ili od 2013. do 2015.) ostvarili ukupan prihod u iznosu od najmanje 100000000 eura od djelatnosti povezanih s priređivanjem ili prodajom igara. Što se tiče tehničke sposobnosti, točka 5.4. od sudionika je zahtijevala sljedeće: „(a) ukupan iznos od najmanje 350 milijuna eura ostvaren u svakoj od posljednje tri zaključene financijske godine u trogodišnjem razdoblju od 2012. do 2014. ili od 2013. do 2015. na temelju prodaje u vezi s igrama na igraćim terminalima. Ako ponuditelj u predmetnom sektoru posluje manje od tri godine, ali barem 18 mjeseci, tražena vrijednost prihoda od prodaje razmjerna je stvarnom trajanju prodajnog razdoblja; (b) posjedovanje potvrde o kvaliteti za sustave poslovnog upravljanja, u skladu sa standardima kvalitete UNI EN ISO 9001:2008, za djelatnosti priređivanja ili prodaje koje [ponuditelj] obavlja; (c) posjedovanje potvrde za sustave upravljanja informacijskom sigurnošću, u skladu sa standardima kvalitete ISO/IEC 27001.”
1.

Od toga je prošlo već dosta godina, ali se dobro sjećam predstave Holiday on Ice kojoj sam prisustvovao kao dječak. U to sam vrijeme bio oduševljen izvanrednom izvedbom nastalom zajedničkim radom brojnih različitih sudionika, klizača, inženjera rasvjete, glazbenika i mnogih drugih. Ono što mnogi gledatelji spektakla Holiday on Ice ipak ne znaju jest činjenica da je iza kulisa potrebno ujediniti jednako toliko elemenata, ako ne i više, kako bi se priredio takav spektakl. Ovaj zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Centrale Raad van Beroep (Središnje žalbeno vijeće u području socijalne sigurnosti i javne službe, Nizozemska) dočarava nam koliko samo pravnih pitanja obuhvaća prikazivanje jednog takvog spektakla u cijeloj Europi.
38.

U tim je okolnostima Consiglio di Stato (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Protivi li se odredbama Direktive [2001/83], i to konkretno člancima 5. i 6. u vezi s uvodnom izjavom 2. [te] direktive, primjena nacionalnog zakona […] kojim se kroz uključivanje na listu lijekova čije troškove pokriva [SSN], radi postizanja cilja ograničavanja troškova potiče korištenje lijeka izvan terapijske indikacije odobrene za sve pacijente, neovisno o bilo kakvom uzimanju u obzir terapijskih zahtjeva pojedinog pacijenta i neovisno o postojanju i dostupnosti na tržištu lijekova odobrenih za specifičnu terapijsku indikaciju? 2. Može li se članak 3. točka 1. Direktive [2001/83] […] primjenjivati u slučaju kad se priprema farmaceutskog proizvoda, unatoč tome što se vrši u ljekarni na temelju liječničkog recepta namijenjenog određenom pacijentu, obavlja serijski, na jednak način i repetitivno, ne uzimajući u obzir specifične zahtjeve pojedinog pacijenta, pri čemu se proizvod izdaje bolničkoj ustanovi a ne pacijentu (s obzirom na to da je lijek klasificiran u razred H-OSP (lijekovi koji se koriste isključivo u bolničkom okruženju)) te se koristi u ustanovi različitoj od one u kojoj je izvršena priprema? 3. Protivi li se odredbama Uredbe (EZ) [br. 726/2004], i to konkretno člancima 3., 25. i 26. te Prilogu, koji [EMA-i] povjeravaju isključivu nadležnost za ocjenjivanje profila kakvoće, neškodljivosti i djelotvornosti lijekova čija je terapijska indikacija liječenje onkoloških oboljenja, bilo u okviru postupka izdavanja [OSP-a] (Obvezni centralizirani postupak) ili u cilju nadziranja koordinirane farmakovigilancije nakon stavljanja lijeka na tržište, primjena nacionalnog zakona koji rezervira za nacionalno regulatorno tijelo (AIFA) nadležnost za provođenje utvrđivanja u pogledu profila neškodljivosti lijekova, vezano uz njihovu uporabu izvan OSP-a, a to odobrenje ulazi u isključivu nadležnost [Komisije] koja uzima u obzir znanstveno-tehničku evaluaciju EMA-e? 4. Protivi li se odredbama Direktive [89/105], i to konkretno članku 1. stavku 3., primjena nacionalnog propisa koji državi članici daje pravo da u okviru vlastitih odluka glede mogućnosti pokrivanja zdravstvenih troškova osiguranika, predvidi mogućnost pokrivanja troškova lijeka koji se koristi izvan terapijskih indikacija navedenih u [OSP-u] koji izdaje [Komisija] ili specijalizirana europska agencija po provođenju centraliziranog postupka evaluacije, a da pritom nisu ispunjeni uvjeti iz članaka 3. i 5. Direktive [2001/83]?”
6.

Procjena planova i projekata uređena je člankom 6. stavkom 3. Direktive o staništima kako slijedi: „Svaki plan ili projekt koji nije izravno povezan s upravljanjem područjem ili potreban za njegovo upravljanje, ali bi na njega mogao imati značajan utjecaj, bilo pojedinačno bilo u kombinaciji s ostalim planovima ili projektima, predmet je ocjene prihvatljivosti utjecaja koje bi mogao imati na to područje, s obzirom na ciljeve očuvanja područja. U svjetlu zaključaka procjene utjecaja na područje i sukladno odredbama stavka 4., nadležna tijela državne vlasti odobravaju plan ili projekt tek nakon što se uvjere da on neće negativno utjecati na cjelovitost dotičnog područja te, ako je to potrebno, nakon dobivanja mišljenja od šire javnosti.”
64.

S obzirom na to, pretpostavljam da je stajalište koje je Sud zauzeo u svojoj presudi od 19. studenoga 2015., Hirvonen (C‑632/13, EU:C:2015:765), vjerojatno bilo vođeno brigom da se poreznom obvezniku nerezidentu ne dopusti „cherry picking”, to jest zahtijevati u svoju korist primjenu najpovoljnijih elemenata dvaju različitih sustava oporezivanja. Iako se dakle Sud oslonio na činjenicu da je sustav oporezivanja primjenjiv na nerezidente bio općenito povoljniji nego sustav koji je u načelu pridržan rezidentima, to je bilo zato što je švedskim pravom nerezidentnom poreznom obvezniku bilo omogućeno da se odluči u cijelosti za sustav oporezivanja primjenjiv na rezidente ( 29 ).
60.

Što u predmetnom slučaju, u skladu s pravom Unije, čini „redovnu plaću” radnika koji zbog specifičnosti građevinskog sektora često radi skraćeno radno vrijeme? Je li to plaća, kako tužitelj tvrdi, koja odgovara „teoretskom” radu, to jest plaća koju bi primao da je nastavio redovno raditi tijekom čitavog referentnog razdoblja? Ili je to pak plaća koja odgovara radu koji je radnik stvarno obavio?