MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

GIOVANNIJA PITRUZZELLE

od 5. ožujka 2020. ( 1 )

Predmet C‑212/19

Ministre de l’Agriculture et de l’Alimentation

protiv

Compagnie des pêches de Saint‑Malo

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Conseil d’État (Državno vijeće, Francuska))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Državne potpore – Povrat nezakonite potpore – Odluka 2005/239/EZ – Akvakulturni uzgajivači i ribari – Doprinos za socijalnu sigurnost – Razlikovanje između doprinosa poslodavaca i doprinosa zaposlenika – Utvrđivanje nositelja obveze povrata – Povrat koji izvršavaju zaposlenici poduzeća”

1. Svojim zahtjevom za prethodnu odluku Conseil d’État (Državno vijeće, Francuska) traži od Suda, s jedne strane, da protumači Odluku Komisije 2005/239/EZ od 14. srpnja 2004. o određenim mjerama potpore koje provodi Francuska u korist akvakulturnih uzgajivača i ribara ( 2 ) (u daljnjem tekstu: sporna odluka) i, s druge strane, da pojasni doseg obveza vraćanja koje ima Francuska Republika pri izvršenju navedene odluke.

2. Taj je zahtjev podnesen u okviru žalbe koju je podnio ministre de l’Agriculture et de l’Alimentation (ministar poljoprivrede i hrane, Francuska, u daljnjem tekstu: ministar) protiv presude cour administrative d’appel de Nantes (Žalbeni upravni sud u Nantesu, Francuska) u kojoj je taj sud potvrdio poništenje platnog naloga koji je izdao directeur général des finances publiques de Bretagne (glavni direktor za javne financije u Bretanji, Francuska) protiv društva Compagnie des pêches de Saint‑Malo (u daljnjem tekstu: društvo Compagnie) u svrhu povrata novčanog iznosa na ime vraćanja potpora koje je to društvo primilo u skladu s nacionalnim mjerama na koje se odnosi sporna odluka.

I. Okolnosti glavnog postupka

3. Dopisom od 21. lipnja 2000. Francuska Republika obavijestila je Europsku komisiju o mjerama naknade štete koje je donijela u korist ribara i akvakulturnih uzgajivača koji su pretrpjeli štetu uslijed, s jedne strane, onečišćenja naftom prouzročenog brodolomom tankera Erika u Biskajskom zaljevu 12. prosinca 1999. i, s druge strane, snažne oluje koja se dogodila 27. i 28. prosinca 1999 ( 3 ). Te su mjere uključivale, s jedne strane, mehanizam iznimnih potpora koji je donesen okružnicom od 2. veljače 2000. kako bi se pomoglo ribarima i akvakulturnim uzgajivačima šest departmana u zapadnoj Francuskoj (Finistère, Morbihan, Loire‑Atlantique, Vendée, Charente‑Maritime i Gironde) koji su pretrpjeli štetu uslijed navedenih događaja i, s druge strane, olakšicu od 50 % na socijalna davanja koja vrijedi tri mjeseca za akvakulturne uzgajivače i šest mjeseci za ribare koja je donesena dvjema novim okružnicama od 15. travnja i 13. srpnja 2000. Ta se druga mjera primjenjivala na cijelu kontinentalnu Francusku i prekomorske departmane.

4. Komisija je smatrala da je većina mjera donesenih okružnicom od 2. veljače 2000. bila spojiva sa zajedničkim tržištem ( 4 ). Suprotno tomu, odlukom dostavljenom Francuskoj Republici 11. prosinca 2001. Komisija je pokrenula postupak predviđen člankom 88. stavkom 2. UEZ‑a u pogledu preostalih mjera, među kojima je osobito „dopunska mjera olakšice na socijalna davanja” u korist ribara koja se provodila u razdoblju od 15. travnja do 15. listopada 2000. ( 5 ).

5. Ta se olakšica odnosila „na doprinose poslodavaca i zaposlenika” ( 6 ) isplaćene Établissement national des invalides de la marine (Nacionalni zavod za pomorce s invalidnošću, Francuska, u daljnjem tekstu: ENIM) ( 7 ). Što se tiče načina smanjenja, u uvodnoj izjavi 20. sporne odluke Komisija objašnjava da je „[z]a doprinose isplaćene ENIM‑u stopa smanjenja iznosila 50 % i za doprinose zaposlenika i za doprinose poslodavaca. Međutim, u posebnom slučaju plovila za koja se ne primjenjuje plaćanje po udjelu, izuzeće od doprinosa poslodavaca povećano je na 75 %. Ta se drukčija stopa, prema mišljenju Francuske, objašnjava činjenicom da u slučaju plaćanja po udjelu postoji značajna financijska solidarnost između vlasnika plovila i posade s obzirom na poteškoće s kojima se suočavaju tijekom obavljanja ribarske djelatnosti, konkretno u pogledu pada prometa, dok u slučaju industrijskih vlasnika plovila za koje ta vrsta plaćanja ne postoji vlasnici plovila preuzimaju veći udio ekonomskih poteškoća”.

6. Mjera olakšice na socijalna davanja u korist ribara, uz druge dopunske mjere, namijenjena je tomu da se osobito uzme u obzir šteta koju su pretrpjela ribolovna poduzeća zbog pogoršanja na tržištu ( 8 ). Prema mišljenju francuskih tijela, zapravo je došlo do općeg pada na tržištu morskih proizvoda, uz trajno smanjenje potražnje zbog zabrinutosti potrošača u pogledu utjecaja izlijevanja nafte na zdravlje ( 9 ). Međutim, prema mišljenju Komisije, Francuska Republika proslijedila je informacije koje su bile proturječne drugim službenim informacijama s kojima je ona bila upoznata ( 10 ). S obzirom na te informacije, Komisija je smatrala da postoje ozbiljne dvojbe o spojivosti te mjere, koja ima obilježje operativne potpore, sa zajedničkim tržištem.

7. Te se dvojbe nisu mogle otkloniti tijekom formalnog istražnog postupka. Nakon detaljnog ispitivanja situacije na tržištu ribarskih proizvoda tijekom prvog tromjesečja 2000. ( 11 ) godine, Komisija je, naime, u uvodnoj izjavi 98. sporne odluke zaključila da se, s obzirom na različite elemente koje ima na raspolaganju, „opća olakšica na socijalna davanja u korist ribara za razdoblje od 15. travnja do 15. listopada ne [može] proglasiti spojivom sa zajedničkim tržištem na temelju članka 87. stavka 2. točke (b) [UEZ‑a]”. U uvodnoj izjavi 99. te odluke Komisija je utvrdila da „[t]a mjera potpore, kao operativna potpora koja se dodjeljuje svim ribolovnim poduzećima, a da se od njih ne zahtijeva nikakva obveza, nije spojiva sa zajedničkim tržištem na temelju točke 1.2. četvrtog stavka treće alineje Smjernica iz 1997. ( 12 )”.

8. Slijedom toga, u članku 3. sporne odluke proglašava se da „mjera potpore koju je provodila Francuska u korist ribara u obliku olakšice na socijalna davanja za razdoblje od 15. travnja do 15. listopada 2000. […] nije spojiva sa zajedničkim tržištem”. U skladu s člankom 4. stavkom 1. navedene odluke, „Francuska će poduzeti sve potrebne mjere kako bi joj korisnici vratili potpore iz [članka] 3. koje su im već nezakonito dodijeljene”. U stavku 2. tog članka pojašnjava se da se „[p]ovrat provodi bez odgađanja u skladu s postupcima iz nacionalnog prava, pod uvjetom da se njima omogućuje neposredno i stvarno izvršenje ove odluke. Potpore koje treba vratiti uključuju kamate od dana kad su dodijeljene korisniku do njihova povrata”.

9. Sporna odluka nije pobijana pred Općim sudom.

10. Nakon što je nekoliko puta pozvala Francusku Republiku da postupi u skladu sa spornom odlukom, Komisija je 23. prosinca 2009. podnijela tužbu zbog povrede obveze u smislu članka 108. stavka 2. UFEU‑a. U presudi od 20. listopada 2011., Komisija/Francuska ( 13 ) (u daljnjem tekstu: presuda Komisija/Francuska), Sud je utvrdio da, „[z]bog toga što u propisanom roku nije izvršila [spornu] odluku, tako da od korisnika nije povratila potpore koje su u [članku] 3. te odluke proglašene nezakonitima i nespojivima sa zajedničkim tržištem, Francuska Republika povrijedila je obveze koje ima na temelju članka 288. četvrtog stavka UFEU‑a i članka 4. navedene odluke” ( 14 ). U točkama 42. i 43. te presude Sud je odbio argument koji je istaknula Francuska Republika, prema kojem iznose koji odgovaraju olakšicama na doprinose zaposlenika, koje su za račun zaposlenika poduzetnici isplatili nadležnim tijelima, ne treba vratiti. Najprije je u točki 42. navedene presude utvrdio da se „tim argumentom [ponovno] zapravo osporava ocjena koju je provela Komisija u [spornoj] odluci u pogledu prirode državne potpore, u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, koju ima olakšica na socijalna davanja i poslodavaca i zaposlenika”. Nadalje, u točki 43., na temelju ustaljene sudske prakse, odlučio je da „u okviru tužbe, koja se odnosi na povredu obveze izvršenja odluke u području državnih potpora i koju Sudu nije podnijela država članica koja je adresat te odluke, potonja država članica ne može osnovano osporavati zakonitost takve odluke” ( 15 ).

II. Glavni postupak i postupak pred Sudom

11. Društvu Compagnie izdan je 22. veljače 2013. platni nalog u iznosu od 84550,08 eura, koji odgovara olakšicama na doprinose zaposlenika dospjele između 15. travnja i 15. srpnja 2000., zajedno sa zateznim kamatama. Presudom od 25. lipnja 2015. tribunal administratif de Rennes (Upravni sud u Rennesu, Francuska) poništio je taj platni nalog. Presudom od 14. travnja 2017. cour administrative d’appel de Nantes (Žalbeni upravni sud u Nantesu) odbio je žalbu ministrea de l’Environnement, de l’Énergie et de la Mer (ministar zaštite okoliša, energetike i mora, Francuska) protiv te presude.

12. Ministar je podnio žalbu u kasacijskom postupku protiv te presude sudu koji je uputio zahtjev tvrdeći, među ostalim, da je sud u žalbenom postupku, s jedne strane, počinio pogrešku koja se tiče prava time što je utvrdio da se izuzećima od doprinosa zaposlenika nije pogodovalo ribolovnim poduzećima iako ih je Komisija kvalificirala kao državne potpore i, s druge strane, iskrivio sadržaj spisa koji mu je podnesen jer je smatrao da je iz istrage proizašlo da je smanjenje doprinosa zaposlenika automatski imalo za učinak povećanje iznosa neto plaće isplaćene zaposlenicima.

13. Conseil d’État (Državno vijeće), s jedne strane, ukinuo je presudu cour administrative d’appel de Nantes (Žalbeni upravni sud u Nantesu) jer u njoj potonji nije ispitao žalbeni razlog za ukidanje koji se temelji na tome da tribunal administratif de Rennes (Upravni sud u Rennesu) nije odlučio o argumentu o postojanju zapreke vođenju postupka koji je istaknuo ministar i koji se temelji na nepravodobnosti prethodne pritužbe društva Compagnie i, s druge strane, ukinuo presudu tribunala administratif de Rennes (Upravni sud u Rennesu) zbog tog propusta. Conseil d’État (Državno vijeće) stoga je odlučilo uputiti na zahtjev koji je društvo Compagnie podnijelo navedenom tribunalu administratif de Rennes (Upravni sud u Rennesu) i o njemu odmah odlučiti.

14. Nakon što je odbio argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji je istaknuo ministar, Conseil d’État (Državno vijeće) odbio je dva žalbena razloga koja je podnijelo društvo Compagnie, od kojih se prvi temelji na tome da su se platnim nalogom o kojem je riječ u glavnom postupku povrijedila načela legitimnog očekivanja i pravne sigurnosti, a drugi na tome da je država nepravodobno zahtijevala povrat iznosa na koje se navedeni platni nalog odnosi. Nadalje, u skladu sa sudskom praksom Suda utvrđenom u presudi od 9. ožujka 1994., TWD Textilwerke Deggendorf ( 16 ) (u daljnjem tekstu: presuda TWD), odbio je zahtjev društva Compagnie kojim se tražilo da se Sudu na temelju članka 267. UFEU‑a uputi prethodno pitanje o valjanosti sporne odluke. Naime, Conseil d’État (Državno vijeće) smatrao je da se na društvo Compagnie, kao na stvarnog korisnika pojedinačnih potpora dodijeljenih na temelju programa potpora za koje je Komisija naložila povrat, sporna odluka odnosila izravno i osobno u smislu članka 263. UFEU‑a i da, s obzirom na to da je ono nije pobijalo pred Općim sudom, ne može osporavati njezinu valjanost u okviru sudskog postupka pokrenutog protiv mjera izvršenja te odluke, koje su donijela nacionalna tijela.

15. Conseil d’État (Državno vijeće) zatim je podsjetio da, na temelju članka L. 741‑9 code rural et de la pêche maritime (Zakonik o poljoprivredi i pomorskom ribolovu) i članka 4. décreta du 17 juin 1938 relatif à la réorganisation et à l’unification du régime d’assurance des marins (Uredba od 17. lipnja 1938. o reorganizaciji i ujednačavanju sustava osiguranja pomoraca) (JORF od 29. lipnja 1938., str. 7500.), doprinose poslodavca koji se uplaćuju u sustav poljoprivrednika i sustav pomoraca duguju poslodavci, dok doprinose zaposlenika duguju sami zaposlenici. Doprinose zaposlenika ne snosi poslodavac, nego ih on samo odbija od plaće osiguranika pri svakoj isplati te se olakšice na doprinose zaposlenika prenose na zaposlenike koji primaju veću neto plaću i izravni su korisnici tih olakšica. Conseil d’État (Državno vijeće) ipak je istaknuo da se ta olakšica na doprinose zaposlenika može smatrati neizravnom prednošću za poduzetnika jer je on tijekom razmatranog razdoblja bio u određenoj mjeri atraktivniji zbog viših plaća koje su njegovi zaposlenici primali tijekom šest mjeseci.

16. U tim je okolnostima Conseil d’État (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li [spornu odluku] tumačiti na način da se njome proglašavaju nespojivima sa zajedničkim tržištem samo olakšice na doprinose poslodavca, jer olakšice na doprinose zaposlenika ne pogoduju poduzetnicima te stoga ne mogu biti obuhvaćene područjem primjene članka 107. [UFEU‑a], ili na način da se njome proglašavaju nespojivima i olakšice na doprinose zaposlenika? 2. Ako Sud presudi da [spornu odluku] treba tumačiti na način da se njome proglašavaju nespojivima i olakšice na doprinose zaposlenika, treba li smatrati da je poduzetnik primio sve te olakšice ili samo njihov dio? U potonjem slučaju, kako treba procijeniti taj dio? Je li država članica dotičnim zaposlenicima dužna naložiti povrat cijelog ili dijela udjela potpore koju su primili?”

17. U ovom predmetu pisana očitovanja podnijeli su društvo Compagnie, francuska vlada i Komisija. Te su zainteresirane stranke iznijele svoja usmena očitovanja na raspravi održanoj pred Sudom 20. studenoga 2019.

III. Analiza

A. Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku

1. Argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji ističe Komisija

18. Komisija najprije traži da se zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Conseil d’État (Državno vijeće) proglasi nedopuštenim. Ona smatra da se dvama upućenim prethodnim pitanjima, iako su sastavljena kao pitanja kojima se traži tumačenje, zapravo nastoji dovesti u pitanje valjanost sporne odluke u dijelu u kojem se njome i olakšice na doprinose zaposlenika kvalificiraju kao državna potpora te se nalaže povrat odgovarajućih iznosa. Kao pitanja koja se odnose na utvrđivanje valjanosti ona su, međutim, nedopuštena u skladu sa sudskom praksom proizašlom iz presude TWD. Naime, društvo Compagnie ne može osporavati valjanost sporne odluke u okviru nacionalnog postupka koji se odnosi na njezino izvršenje ako je nije pravodobno osporavalo pred Općim sudom, iako je nedvojbeno imalo aktivnu procesnu legitimaciju na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a.

19. Najprije navodim da mi Komisijino tumačenje prethodnih pitanja nije uvjerljivo.

20. Točno je, dakako, da se u tekstu prvog od tih pitanja ne traži od Suda samo da pojasni odnosi li se proglašenje nespojivosti sadržano u spornoj odluci na olakšicu na doprinose zaposlenika, nego se upućuje na to da bi se tumačenje te odluke u tom smislu moglo protiviti članku 107. stavku 1. UFEU‑a jer ta olakšica ne stavlja poduzetnike u povoljniji položaj. Međutim, sama činjenica da je sud koji je uputio zahtjev naveo mogućnost da je određeno tumačenje sporne odluke protivno odredbi primarnog prava ne mijenja prirodu navedenog zahtjeva, u kojem se od Suda traži da odluči o tumačenju akta sekundarnog prava, a ne da odluči o njegovoj valjanosti. Prema tome, čak i pod pretpostavkom da Sud treba zaključiti da se sporna odluka može tumačiti na nekoliko načina i da tumačenje prema kojem olakšica na doprinose zaposlenika predstavlja državnu potporu treba odbaciti zbog toga što je protivno članku 107. stavku 1. UFEU‑a, riječ je i dalje o običnom usklađenom tumačenju koje ne dovodi do (djelomičnog) proglašenja ništavosti navedene odluke.

21. Namjeru suda koji je uputio zahtjev da podnese zahtjev za tumačenje potvrđuje uostalom činjenica, kao što sam to već naveo u točki 14. ovog mišljenja, da je taj sud izričito odbio zahtjev koji mu je uputilo društvo Compagnie u pogledu toga da Sudu uputi pitanje o valjanosti sporne odluke, i to na temelju istih razloga na koje se pozvala Komisija kako bi tvrdila da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten.

22. K tomu, ističem da, čak i pod pretpostavkom da prvo prethodno pitanje zbog njegova sadržaja treba razumjeti kao pitanje o ocjeni valjanosti sporne odluke, drugo pitanje jasno sadržava zahtjev za tumačenje. Iz toga slijedi da se, za razliku od onog što tvrdi Komisija i unatoč činjenici da se to drugo pitanje postavlja samo ako se na prvo pitanje odgovori da se sporna odluka odnosi i na olakšice na doprinose zaposlenika, zahtjev za prethodnu odluku u svakom slučaju ne može proglasiti nedopuštenim u cijelosti.

23. Na temelju svega prethodno navedenog, predlažem Sudu da odbije argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji je istaknula Komisija.

24. Međutim, nije isključeno da Sud može po službenoj dužnosti ispitati valjanost sporne odluke. Stoga ću u nastavku razmotriti jesu li u ovom predmetu ispunjeni uvjeti za takvo ispitivanje po službenoj dužnosti.

2. Mogućnost da se po službenoj dužnosti ispita valjanost sporne odluke

25. Od Suda se već u prošlosti tražilo da po službenoj dužnosti ispita valjanost, bilo dodavanjem takvog pitanja pitanjima suda koji je uputio zahtjev kojima se traži tumačenje ( 17 ) ili preoblikovanjem pitanja kojim se traži tumačenje kako bi ga se razumjelo kao pitanje o valjanosti ( 18 ).

26. Sud je već 1965. preuzeo nadležnost za provođenje takvog ispitivanja po službenoj dužnosti kad je u presudi Schwarze ( 19 ) utvrdio da, „ako je jasno da se pravi predmet pitanja koja je postavio nacionalni sud odnosi više na ispitivanje valjanosti nego na tumačenje akata Zajednice, dužnost je Suda da to odmah pojasni navedenom sudu ne zahtijevajući od njega ispunjavanje formalnosti koja samo odugovlači postupak i koja je nespojiva sa samom prirodom mehanizma uspostavljenog člankom 177.[UEEZ‑a]” ( 20 ).

27. Kako se ne bi povrijedilo načelo prema kojem je isključivo na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi predmet prethodnih pitanja koja namjerava postaviti, Sud se ipak nastoji ne koristiti tom nadležnosti ako nacionalni sud samo traži tumačenje akta sekundarnog prava Unije a da pritom ne navodi da ima dvojbe u pogledu njegove valjanosti ili da se taj akt dovodio u pitanje u glavnom postupku ( 21 ).

28. Osim toga, Sud je potvrdio da je važno da nacionalni sud posebno navede točne razloge koji su ga naveli na postavljanje pitanja o valjanosti određenih odredaba prava Unije i da iznese razloge nevaljanosti za koje mu se čini da bi mogli biti prihvaćeni ( 22 ). Stoga, kako bi se opravdalo upućivanje prethodnog pitanja Sudu, nije samo po sebi dovoljno da se pred nacionalnim sudom osporava valjanost akta Unije ( 23 ).

29. U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku i iz nacionalnog spisa podnesenog tajništvu Suda proizlazi da se tužbom društva Compagnie pred tribunalom administratif de Rennes (Upravni sud u Rennesu) izravno dovodi u pitanje valjanost sporne odluke u dijelu u kojem se njome proglašava da i olakšica na doprinose zaposlenika nije spojiva sa zajedničkim tržištem. Conseil d’État (Državno vijeće), polazeći od pretpostavke da društvo Compagnie zbog prekluzije nije moglo dovoditi u pitanje valjanost sporne odluke, nije izričito zauzeo stajalište o tom pitanju. Međutim, time što je naglasio da olakšica koja se odnosi na takve doprinose izravno ne pogoduje poduzetnicima te stoga ne može biti obuhvaćena područjem primjene članka 107. UFEU‑a, taj je sud neizravno iznio dvojbe u pogledu valjanosti sporne odluke.

30. Međutim, u drukčijem kontekstu, Sud je još nedavno smatrao da su te okolnosti dovoljne kako bi se po službenoj dužnosti ispitala valjanost akta za koji sud koji je uputio zahtjev traži samo tumačenje ( 24 ).

31. Stoga, na temelju prethodno navedenih razmatranja, smatram da su ispunjeni uvjeti da Sud po službenoj dužnost ispita prigovor nevaljanosti sporne odluke, o kojoj se raspravljalo u okviru ovog postupka.

32. Međutim, u okolnostima ovog slučaja, takvo je ispitivanje po službenoj dužnosti moguće samo ako, za razliku od onog što navodi Komisija i što je utvrdio Conseil d’État (Državno vijeće), učinak prekluzije predviđene sudskom praksom proizašlom iz presude TWD nije primjenjiv na društvo Compagnie ( 25 ), što će se razmotriti u nastavku teksta.

3. Primjenjivost sudske prakse iz presude TWD na okolnosti glavnog predmeta

33. U točki 17. presude TWD, osobito zbog razmatranja koja se odnose na pravnu sigurnost, Sud je isključio mogućnost da korisnik državne potpore koja je predmet Komisijine odluke izravno upućene samo državi članici iz koje je taj korisnik, koji je nesumnjivo mogao pobijati tu odluku na temelju članka 263. UFEU‑a, ali je propustio prekluzivni rok predviđen u šestom stavku te odredbe, uspješno dovede u pitanje zakonitost navedene odluke pred nacionalnim sudovima prilikom tužbe podnesene protiv nacionalnih mjera za izvršenje te odluke ( 26 ). Naime, prema mišljenju Suda, priznati da se u tim okolnostima korisnik potpore pred nacionalnim sudom može protiviti izvršenju takve odluke na temelju njezine nezakonitosti značilo bi priznati mu mogućnost zaobilaženja konačne prirode koju u odnosu na njega ima navedena odluka nakon isteka rokova za podnošenje tužbe ( 27 ).

34. Sud je istaknuo i u više navrata potvrdio načela utvrđena u presudi TWD ( 28 ), uključujući u pravnim i činjeničnim kontekstima koji se razlikuju od konteksta glavnog predmeta u kojem je donesena ta presuda ( 29 ). Međutim, Sud je tek u ograničenom broju slučajeva odlučio da je nedopušten zahtjev za ocjenu valjanosti na temelju tih načela ( 30 ).

35. Učinak prekluzije, koji se u smislu sudske prakse iz presude TWD pripisuje isteku rokova za podnošenje pravnog lijeka predviđenih člankom 263. šestim stavkom UFEU‑a a da pritom nije podnesena tužba za poništenje u smislu tog članka pred sudom koji je nadležan za odlučivanje o takvoj tužbi (Opći sud), primjenjuje se, naime, samo ako fizička ili pravna osoba koja se pred nacionalnim sudom poziva na nezakonitost akta Unije, kako bi se taj sud potaknulo da Sudu podnese zahtjev za ocjenu valjanosti, „nesumnjivo” te stoga „izričito i nedvojbeno” ( 31 ) ima aktivnu procesnu legitimaciju protiv navedenog akta u okviru takvog pravnog lijeka ( 32 ).

36. Prema tome, valja provjeriti je li to slučaj u pogledu društva Compagnie koje je, s obzirom na to da nije adresat sporne odluke, moglo imati aktivnu procesnu legitimaciju protiv te odluke samo na temelju drugog dijela rečenice sadašnjeg članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a (bivši članak 230. četvrti stavak UEZ‑a), odnosno samo ako je moglo dokazati da se ta odluka izravno i osobno odnosi na njega.

37. U tom pogledu, kao prvo, podsjećam da u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, uvjet prema kojem se odluka koja je predmet tužbe mora izravno odnositi na fizičku ili pravnu osobu, poput onoga iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a, zahtijeva ispunjavanje dvaju kumulativnih kriterija, odnosno, s jedne strane, da osporavana mjera izravno proizvodi učinke na pravnu situaciju pojedinca i, s druge strane, da se njome ne daje nikakva diskrecijska ovlast adresatima te mjere koji su zaduženi za njezinu provedbu s obzirom na to da je ona potpuno automatska i proizlazi isključivo iz propisa Unije, bez primjene drugih posrednih pravila ( 33 ). Prema tome, Sud je utvrdio da Komisijina odluka kojom se nalaže povrat državne potpore izravno utječe na korisnike iako je potrebno da nacionalna tijela donesu još jedan akt za njezinu provedbu ( 34 ).

38. Kao drugo, iz ustaljene sudske prakse proizlazi i da osobe kojima odluka nije upućena mogu tvrditi da ih se osobno tiče samo ako ta odluka utječe na njih zbog određenih osobina koje su im svojstvene ili zbog neke činjenične situacije koja ih razlikuje od bilo koje druge osobe, izdvajajući ih uslijed toga pojedinačno, poput osoba kojima je odluka upućena ( 35 ).

39. U području državnih potpora Sud je u više navrata utvrdio da Komisijine odluke kojima se odobrava ili zabranjuje nacionalni program potpora imaju opću primjenu zbog činjenice da se takve odluke primjenjuju na objektivno određene situacije i proizvode pravne učinke u pogledu općenito i apstraktno određenih kategorija osoba ( 36 ). Sud je tako utvrdio da poduzetnik, u načelu, ne može pobijati Komisijinu odluku kojom se zabranjuje program sektorskih potpora ako se ta odluka na njega odnosi samo zbog činjenice da pripada predmetnom sektoru i da je potencijalni korisnik navedenog programa ( 37 ).

40. Međutim, također prema ustaljenoj sudskoj praksi, ta se odluka stoga osobno odnosi na stvarne korisnike pojedinačnih potpora dodijeljenih na temelju programa državnih potpora u pogledu kojeg je Komisija naložila povrat ( 38 ) u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a ( 39 ), čak i ako se povrat provodi samo u naknadnoj fazi u kojoj treba utvrditi predstavljaju li stečene koristi potpore koje treba vratiti ( 40 ). Naime, prema mišljenju Suda, nalaganje povrata osobno se odnosi na sve korisnike predmetnog programa „jer su od trenutka donošenja [Komisijine] odluke izloženi opasnosti da se koristi koje su stekli moraju vratiti, a to utječe na njihov pravni položaj” ( 41 ). Ti su korisnici, prema tome, dio uskog kruga u smislu sudske prakse proizašle iz presude od 17. siječnja 1985., Piraiki‑Patraiki i dr./Komisija ( 42 ). Sama mogućnost da se od primatelja prednosti koje su proglašene nezakonitima naknadno neće zahtijevati njihovo vraćanje „ne isključuje postojanje osobnog utjecaja na te primatelje” ( 43 ). U presudi Comitato „Venezia vuole vivere” Sud je također izričito odbio argument koji je istaknula Komisija, prema kojem priznavanje dopuštenosti tužbe protiv njezine odluke kojom se nalaže povrat državnih potpora ima „proturječan i štetan učinak” za korisnike tih potpora koji moraju odmah pobijati navedenu odluku, čak i prije nego što znaju navodi li se u njoj nalog za povrat koji se odnosi na njih ( 44 ). Ta je sudska praksa, u kontekstu primjene uzroka za prekluziju proizašlog iz presude TWD, nedavno potvrđena presudom Georgsmarienhütte ( 45 ), na kojoj je sud koji je uputio zahtjev temeljio odbijanje zahtjeva društva Compagnie da se Sudu uputi zahtjev za ocjenu valjanosti sporne odluke.

41. Iako je sudska praksa na koju se podsjeća u prethodnoj točki pojašnjena nakon datuma isteka roka za podnošenje tužbe protiv sporne odluke ( 46 ), njezina načela već su bila potvrđena u presudama Italija i Sardegna Lines/Komisija ( 47 ) i Italija/Komisija ( 48 ), tako da se lako može tvrditi da bi Opći sud vrlo vjerojatno prihvatio da je eventualna tužba društva Compagnie podnesena 2004. protiv sporne odluke dopuštena.

42. Točno je da se program potpora na koji se odnosi sporna odluka razlikuje od onog o kojem je riječ u predmetima u kojima su donesene presude Italija i Sardegna Lines/Komisija i Italija/Komisija. Naime, mehanizmi o kojima je riječ u tim predmetima provedeni su različitim upravnim aktima, koji podrazumijevaju izvršavanje određene margine prosudbe, na temelju kojih su korisnicima dodijeljeni konkretni iznosi ( 49 ) iako su potpore koje su spornom odlukom proglašene nespojivima uključivale izuzeća od socijalnih doprinosa koja su izravno primjenjiva na sve gospodarske subjekte u sektoru.

43. Međutim, s jedne strane, čini se da Sud u presudama Italija i Sardegna Lines/Komisija i Italija/Komisija nije posebno uzeo u obzir obilježja predmetnih programa. S druge strane, u presudi od 28. studenoga 2008., Hotel Cipriani i dr./Komisija ( 50 ), koja se odnosila na tužbe podnesene 2000., relevantnost kriterija ocjene osobnog utjecaja na temelju načina izvršenja programa potpora, koju je Komisija tada snažno zagovarala, izričito je odbačena ( 51 ).

44. Isto tako, iako je u točki 39. presude Italija/Komisija Sud naveo okolnost da su broj prihvaćenih zahtjeva i iznos kredita predviđenih za potpore o kojima je bila riječ u predmetu u kojem je donesena ta presuda bili navedeni u pobijanoj odluci, tako da je „Komisija morala […] znati za postojanje stvarnih korisnika” tih potpora, ideja prema kojoj za utvrđivanje osobnog utjecaja nije odlučujuć broj ili čak identitet pravnih subjekata na koje se primjenjuje pobijani akt, nego činjenica da pripadaju zatvorenom krugu, poput stvarnih korisnika programa potpora nakon što se taj program prestao primjenjivati, već je ustaljena u sudskoj praksi ( 52 ). Prema tome, činjenica da potpore o kojima je riječ u spornoj odluci uključuju opću olakšicu na socijalna davanja uspostavljenu u korist ribara u cijeloj kontinentalnoj Francuskoj i prekomorskim departmanima i da ta odluka stoga ne sadržava posebne naznake ni u pogledu broja korisnika ni točnog iznosa potpora ( 53 ) najvjerojatnije ne bi sama po sebi predstavljala dovoljan razlog da Opći sud odstupi od rješenja prihvaćenog u presudama Italija i Sardegna Lines/Komisija i Italija/Komisija. Taj zaključak uostalom potvrđuje presuda Hotel Cipriani i dr./Komisija ( 54 ).

45. Međutim, prema mojem mišljenju, prethodna razmatranja nisu dovoljna kako bi se zaključilo da se na društvo Compagnie primjenjuje prekluzivni učinak predviđen u sudskoj praksi proizašloj iz presude TWD.

46. Naime, s jedne strane, nisam uvjeren da bi se društvu Compagnie „nedvojbeno” dopustilo pobijanje sporne odluke pred Općim sudom 2005. godine. Sudska praksa navedena u točki 40. ovog mišljenja tada još nije bila dovoljno utvrđena kako bi se moglo doći do takvog zaključka.

47. S druge strane, ističem da je u području državnih potpora, izuzevši presudu Georgsmarienhütte, Sud priznao navedeni prekluzivni učinak samo u odnosu na korisnike pojedinačnih potpora ( 55 ). U presudi od 23. veljače 2006., Atzeni i dr. ( 56 ), Sud je, suprotno tomu, u pogledu odluke koja se odnosi na programe potpora namijenjene kategorijama osoba koje su općenito utvrđene, utvrdio da nije očito da bi tužba za poništenje koju su podnijeli ti korisnici bila dopuštena ( 57 ).

48. Što se tiče presude Georgsmarienhütte, valja naglasiti da su okolnosti predmeta u kojem je donesena ta presuda bile vrlo posebne. Naime, stvarni korisnici potpora koje su dodijelila njemačka tijela u obliku smanjenja oporezivanja u energetskom sektoru pobijali su Komisijinu odluku o pokretanju formalnog istražnog postupka u pogledu tog programa. U okviru tih tužbi saznali su za sadržaj konačne odluke kojom se navedeni program proglašava nespojivim s unutarnjim tržištem te se nalaže povrat dodijeljenih potpora ( 58 ). Za razliku od ostalih poduzetnika na koje su se odnosile predmetne potpore, oni su, umjesto da podnesu odvojenu tužbu protiv te odluke i iako je rok za podnošenje takve tužbe bio u tijeku, pobijali naloge za povrat potpora čiji su bili korisnici, koje su im njemačka tijela dostavila nekoliko dana nakon donošenja navedene odluke ( 59 ).

49. Konačno, s obzirom na obilježja programa na koji se odnosi sporna odluka i činjenicu da je ta odluka donesena četiri godine nakon dodjele potpora te s obzirom na to da na dan isteka roka za podnošenje tužbe protiv te odluke Francuska Republika još nije bila započela s postupcima utvrđivanja korisnika navedenih potpora ( 60 ), nije isključeno da su se pitanja koja se odnose na uključenost društva Compagnie u postupak povrata mogla postaviti Općem sudu, zbog kojih bi on imao dvojbe u pogledu postojanja stvarnog i trenutačnog pravnog interesa tužitelja, kao što je to bio slučaj s tužiteljima u predmetima u kojima je doneseno rješenje od 10. ožujka 2005., Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia i dr./Komisija ( 61 ).

50. S obzirom na sve prethodno navedene razloge, mišljenja sam da je Conseil d’État (Državno vijeće) pogrešno smatrao da se na društvo Compagnie primjenjuje prekluzivan učinak utvrđen u sudskoj praksi koja proizlazi iz presude TWD. Slijedom toga, ako Sud, protivno mišljenju koje sam iznio u točkama 18. do 23. ovog mišljenja, odluči tumačiti prvo prethodno pitanje suda koji je uputio zahtjev kao pitanje koje se odnosi na valjanost sporne odluke, to pitanje, prema mojem mišljenju, treba smatrati dopuštenim. Isto tako, ako Sud odluči po službenoj dužnosti ocijeniti valjanost sporne odluke, presuda TWD tomu se ne protivi.

B. Meritum

51. Najprije ću ispitati prvo prethodno pitanje jer se odnosi na tumačenje sporne odluke i stoga logično prethodi drugom pitanju. Nadalje, raspravljat ću o valjanosti te odluke u slučaju da je Sud odluči tumačiti kao da se njome proglašava da je i olakšica na doprinose zaposlenika nespojiva sa zajedničkim tržištem. Naposljetku, odgovorit ću na drugo prethodno pitanje.

1. Prvo prethodno pitanje

52. Svojim prvim prethodnim pitanjem, koje se, podsjećam, prema mojem mišljenju, odnosi samo na tumačenje sporne odluke ( 62 ), sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud treba li tu odluku tumačiti kao da se njome proglašava nespojivom sa zajedničkim tržištem samo olakšica na doprinose poslodavaca. Društvo Compagnie smatra da na to pitanje valja odgovoriti potvrdno, uzimajući u obzir tekst sporne odluke i Komisijinu praksu odlučivanja. K tomu, takvo je shvaćanje teksta nužno kako bi se osiguralo tumačenje koje je u skladu s člankom 87. stavkom 1. UEZ‑a (sadašnji članak 107. stavak 1. UFEU‑a). Suprotno tomu, francuska vlada i Komisija, na temelju, u biti, sustavnog shvaćanja sporne odluke, smatraju da je treba tumačiti na način da se odnosi i na olakšice na doprinose poslodavaca i doprinose zaposlenika. Te zainteresirane osobe tvrde da je Sud već odlučio u tom smislu u presudi Komisija/Francuska.

53. Uvodno, važno je odmah odbiti potonji argument. Naime, prema mojem mišljenju, jasno je da u presudi Komisija/Francuska Sud ne samo da nije odlučio o valjanosti sporne odluke ( 63 ), nego nije niti zauzeo stajalište o tumačenju te odluke, barem u pogledu dvojbe koja se ističe u prvom prethodnom pitanju. Iz točke 23. te presude, kao i iz spisa predmeta u kojem je donesena ta presuda, proizlazi da je Francuska Republika svojom argumentacijom namjeravala osporavati obvezu povrata iznosa koji odgovaraju olakšici na doprinose zaposlenika, a ne tražiti od Suda da pojasni je li se nalog za povrat naveden u toj odluci odnosio i na tu olakšicu ( 64 ). Točno je da je u točki 42. presude Komisija/Francuska Sud potvrdio da se „argumentom” Francuske Republike u pogledu „povrata doprinosa zaposlenika” ponovno „osporava Komisijina ocjena u [spornoj] odluci u pogledu prirode državne potpore, u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, olakšica na socijalna davanja i poslodavaca i zaposlenika”. Međutim, ako se zanemari način na koji je sastavljeno i ako se uzme u obzir kontekst kojim je obuhvaćeno, to se pitanje, prema mojem mišljenju, može razumjeti samo kao zauzimanje stajališta u pogledu kvalifikacije argumenta koji ističe Francuska Republika kao prigovora koji se odnosi na valjanost sporne odluke. Kad bi ga se razumjelo kao nepobitno i neobrazloženo zauzimanje stajališta Suda u pogledu tumačenja sporne odluke, koje je štoviše konačno, to mi se, suprotno, ne bi činilo pravilnim.

54. S obzirom na to, poput svih zainteresiranih osoba koje su podnijele pisana očitovanja pred Sudom, ističem da izreka sporne odluke sama po sebi ne omogućuje da se sa sigurnošću potvrdi da „mjera potpore koju je provodila Francuska u korist ribara u obliku olakšice na socijalna davanja” iz članaka 3. i 4. te odluke obuhvaća smanjenje doprinosa i poslodavaca i doprinosa zaposlenika. Kao što je to pravilno istaknula francuska vlada, izreka akta neraskidivo je povezana s njegovim obrazloženjem te je treba tumačiti, po potrebi, s obzirom na razloge koji su doveli do njegova donošenja ( 65 ).

55. Međutim, iako dio II. sporne odluke, naslovljen „Opis” nije stricto sensu dio razloga na kojima se temelji izreka te odluke, valja ipak uputiti na taj dio kako bi se odredilo na koje se konkretno mjere odnosi navedena izreka. U uvodnoj izjavi 4. sporne odluke Komisija nabraja mjere „u pogledu kojih se pokrenuo formalni istražni postupak”. Među njima, navedena uvodna izjava 4. točka 2. uključuje „dodatne mjere u korist akvakulturnih uzgajivača i ribara u cijeloj Francuskoj”. U toj točki 2. prvoj alineji navodi se „mjera olakšice […] na socijalna davanja za sve […] ribare u kontinentalnoj Francuskoj i prekomorskim departmanima (razdoblje od 15. travnja do 15. listopada 2000.)” ( 66 ). U dijelu II. odjeljku B. sporne odluke pojašnjuju se dodatne mjere iz uvodne izjave 4. točke 2. te odluke. U uvodnoj izjavi 17. navedene odluke, unesenoj u točku 2. tog odjeljka, naslovljenu „Olakšica na socijalna davanja u korist akvakulturnih uzgajivača i ribara”, navodi se da je „[m]inistar […] u dvjema okružnicama […] odlučio da će svim poduzetnicima u sektoru odobriti olakšicu od 50 % na socijalna davanja, koja se odnosi na razdoblje […] od 15. travnja do 15. listopada 2000. za sve ribare” ( 67 ). U uvodnoj izjavi 18. pojašnjava se da se „ta olakšica odnosila na doprinose poslodavaca i zaposlenika” ( 68 ). Konačno, u uvodnoj izjavi 20. navodi se da je „[z]a doprinose isplaćene ENIM‑u stopa smanjenja iznosila 50 % za doprinose i zaposlenika i doprinose poslodavaca”. Slijedom toga, u spornoj odluci više se ne navode doprinosi poslodavaca ili doprinosi zaposlenika zasebno, nego se samo upućuje na „socijalna davanja”.

56. Iz prethodno navedenih odlomaka proizlazi da se u spornoj odluci „dodatna mjera olakšice na socijalna davanja” u korist ribara opisuje kao da se istodobno odnosi na doprinose poslodavaca i doprinose zaposlenika. Taj opis, koji pridonosi utvrđivanju predmeta formalnog istražnog postupka, ni u jednom se trenutku ne dovodi u pitanje u spornoj odluci. Kako bi ta odluka bila dosljedna, definicija pojma „socijalna davanja” obuhvaća stoga i doprinose koje plaćaju zaposlenici. Suprotan argument koji ističe društvo Compagnie nije uvjerljiv. Naime, čak i da se pretpostavi da je, kao što to tvrdi ta zainteresirana osoba, postojala praksa odlučivanja Komisije (i Suda) prema kojoj pojam „socijalna davanja” ne uključuje doprinose poslodavaca, to ne može dovesti u pitanje drukčiju naznaku koja proizlazi iz teksta same sporne odluke.

57. Ako se ispita dio IV. te odluke, koji se odnosi na ocjenu mjera na koje se odnosio formalni istražni postupak, valja utvrditi da se na temelju nijednog elementa te ocjene ne može smatrati da je Komisija iz svoje analize namjeravala isključiti dio mjere olakšice na socijalna davanja koja se odnosi na doprinose zaposlenika.

58. Iz prethodno navedenih razmatranja proizlazi da, s obzirom na njezino obrazloženje, izreku sporne odluke treba smatrati kao da se odnosi i na olakšicu na doprinose poslodavaca i olakšicu na doprinose zaposlenika. Tumačenje te odluke prema kojem bi smanjenje potonjih doprinosa bilo isključeno iz proglašenja nespojivosti i naloga za povrat iz navedene izreke proturječilo bi tekstu i strukturi navedene odluke. Samo iz tog razloga treba odbiti argument društva Compagnie koji se temelji na zahtjevu da se utvrdi tumačenje sporne odluke koje je u skladu s člankom 87. stavkom 1. UEZ‑a (sadašnji članak 107. stavak 1. UFEU‑a).

59. S obzirom na sve prethodno navedeno, smatram da na prvo prethodno pitanje koje je uputio Conseil d’État (Državno vijeće) treba odgovoriti da članak 3. sporne odluke treba tumačiti na način da se njime kao državna potpora nespojiva sa zajedničkim tržištem, na koju se odnosi nalog za povrat naveden u točki 4. te odluke, kvalificira i olakšica na doprinose zaposlenika koju je provela Francuska Republika u korist ribara za razdoblje od 15. travnja do 15. listopada 2000.

2. Valjanost sporne odluke u dijelu u kojem se njome mjera olakšice na doprinose zaposlenika kvalificira kao državna potpora

60. Kako bi državna intervencija bila obuhvaćena člankom 107. stavkom 1. UFEU‑a, mora je biti moguće smatrati prednošću koja se daje poduzetniku koji je njezin korisnik ( 69 ).

61. Potporama se smatraju intervencije koje u bilo kojem obliku mogu izravno ili neizravno staviti poduzetnike u povoljniji položaj ( 70 ) ili koje se mogu smatrati ekonomskom prednosti koju poduzetnik korisnik ne bi ostvario u uobičajenim tržišnim uvjetima ( 71 ). Stoga, prema ustaljenoj sudskoj praksi, pojam potpore obuhvaća prednosti koje odobravaju tijela javne vlasti i koje u različitim oblicima smanjuju troškove koji uobičajeno opterećuju proračun poduzetnika i koje su time, iako nisu subvencije u strogom značenju riječi, iste prirode i imaju istovjetne učinke ( 72 ).

62. Iz ustaljene sudske prakse također proizlazi da djelomično smanjenje socijalnih davanja za poduzetnike određenog industrijskog sektora predstavlja potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a ako je ta mjera namijenjena tomu da se ti poduzetnici djelomično oslobode novčanih davanja koja proizlaze iz uobičajene primjene općeg sustava socijalnog osiguranja, a da se to oslobođenje ne opravdava prirodom ili strukturom tog sustava ( 73 ).

63. Što se tiče pojma „troškovi koji uobičajeno opterećuju proračun poduzetnika”, Sud je smatrao da se postojanje prednosti ne može isključiti u slučaju u kojem država financira dodatak na plaću koji poduzetnik nije zakonski dužan isplatiti svojim zaposlenicima ( 74 ). U tom pogledu u presudi od 12. prosinca 2002., Belgija/Komisija ( 75 ), Sud je potvrdio da „troškovi povezani s plaćama njihovih zaposlenika terete po svojoj prirodi proračun poduzeća, neovisno o tome proizlaze li ti troškovi iz zakonskih obveza ili kolektivnih ugovora” i da okolnost da se javnom intervencijom odmah isključilo svako povećanje troškova plaća koje snosi poduzetnik „ne znači da [predmetni] dodatak nema prirodu troška plaće koji uobičajeno snosi [taj poduzetnik]”.

64. K tomu, iz sudske prakse proizlazi da se ekonomska prednost, koja se može kvalificirati kao državna potpora, može dodijeliti čak i neizravno mjerom čiji su izravni korisnici drugi poduzetnici ili drugi subjekti, uključujući fizičke ili pravne osobe koje ne obavljaju nikakvu gospodarsku djelatnost ( 76 ). Stoga, činjenica da su zaposlenici izravni korisnici potpore pojedincima ne može biti dovoljna kako bi se dokazalo da ne postoji potpora u korist njihova poslodavca ( 77 ).

65. S obzirom na ta načela valja ocijeniti je li, zbog toga što je Komisija smatrala da je olakšica na davanja zaposlenika koju je ribarima odobrila Francuska Republika u razdoblju od 15. travnja do 15. listopada 2000. imala za učinak smanjiti troškove koji uobičajeno opterećuju proračun poduzetnika, sporna odluka, kako je tumačena u točkama 18. do 23. ovog mišljenja, zahvaćena pogreškom koja se tiče prava, kao što to tvrde društvo Compagnie i, neizravno, sud koji je uputio zahtjev.

66. Socijalni doprinosi zaposlenika, kao i oni poslodavaca, pridonose utvrđivanju troška rada (ili troška plaće) poduzetnika koji obuhvaća sve izdatke nastale poduzetniku za rad koji je obavio zaposlenik. Dok prvonavedene doprinose plaća zaposlenik, a poslodavac ih odbija od bruto plaća, drugonavedene doprinose snosi poslodavac. Poslodavac je dužan platiti tijelima zaduženima za socijalnu sigurnost iznose koji odgovaraju doprinosima poslodavca i doprinosima zaposlenika. Ako smanjenjem socijalnih doprinosa poslodavca može nastati izravna ekonomska prednost za poduzetnike koji su njegovi korisnici jer se time umanjuje trošak, za onoliko koliko iznosi navedeno smanjenje, koji ti poduzetnici snose na temelju propisa u području socijalne sigurnosti ( 78 ), može li isto vrijediti u pogledu olakšice na doprinose zaposlenika?

67. Potvrdan odgovor na to pitanje ne može, prema mojem mišljenju, proizlaziti samo iz tvrdnje da se takvom olakšicom smanjuju troškovi rada i stoga trošak koji snosi proračun poduzetnika. Ni francuska vlada ni Komisija ne iznose samo takav argument kako bi potkrijepile svoje stajalište. Naime, te zainteresirane osobe tvrde da se na temelju okolnosti da doprinose zaposlenika isplaćuje poslodavac „za račun” zaposlenika ne može isključiti da se olakšicom na te doprinose daje izravna prednost poduzetniku koji je njezin korisnik jer, kao prvo, na njemu je da nadležnim tijelima uplati iznose koji odgovaraju navedenim doprinosima, kao drugo, ta olakšica automatski ne utječe na plaću radnika jer mu kao takva ne omogućuje da primi iznos jednak svojoj bruto plaći prije odbitka doprinosa na plaću ili umanjen za manji iznos doprinosa na plaću i, kao treće, potpun ili djelomičan prijenos olakšice na doprinose zaposlenika nužno proizlazi iz odluke o upravljanju poduzetnikom te ne može imati za učinak da zaposlenici zamijene poduzetnika kao stvarni korisnici mjere potpore.

68. U tom pogledu, kao prvo, ističem da, iako su poduzetnici na koje se odnose olakšice o kojima je riječ u glavnom predmetu bili dužni uplatiti nadležnim tijelima iznose koji su na ime socijalnih doprinosa za zaposlenike odbijeni od plaća njihovih zaposlenika, ipak nisu bili dužni platiti te doprinose jer su njih snosili zaposlenici, kao što je to potvrdio sud koji je uputio zahtjev i kao što nije sporno među strankama u glavnom postupku. S tog gledišta situacija tih poduzetnika razlikuje se od situacije korisnika poreznog smanjenja u pogledu trošarine o kojem je bila riječ u predmetima u kojima je donesena presuda od 21. prosinca 2016., Komisija/Aer Lingus i Ryanair Designated Activity (u daljnjem tekstu: presuda Ryanair) ( 79 ), na koju upućuje francuska vlada. Naime, iako je svrha takve trošarine da se prenese na potrošače koji snose njezin gospodarski teret, ona opterećuje proračun poduzetnika koji ju je dužan izravno platiti ( 80 ).

69. Kao drugo, na temelju samog postojanja obveze da se nadležnim tijelima uplate iznosi koji odgovaraju doprinosima zaposlenika ne može se zaključiti da olakšica na te doprinose daje predmetnom poduzetniku izravnu prednost koja je jednaka iznosu te olakšice, kao što to proizlazi iz presude od 11. rujna 2014., Grčka/Komisija ( 81 ), iako u drukčijem kontekstu.

70. Kao treće, prema mojem mišljenju, ni okolnost da olakšica na socijalne doprinose zaposlenika nema izravan utjecaj na plaće zaposlenika u poduzeću, nego da se ta olakšica može prenijeti na razinu zaposlenika samo na temelju mehanizma odbitka tih doprinosa koji provodi poslodavac, nema odlučujuću važnost, osim ako takvu posljedicu treba smatrati obveznom.

71. Međutim, zakonska obveza koju eventualno imaju ribolovna poduzeća da zaposlenicima naplaćuju doprinose uzimajući u obzir olakšicu koja se dodjeljuje mjerama na koje se odnosi sporna odluka u ovom je predmetu vrlo kontroverzna. Iako društvo Compagnie tvrdi da bi se poslodavcu mogle izreći kaznene sankcije ( 82 ) ako se navedena olakšica ne bi prenijela na zaposlenike, francuska vlada na temelju presude Ryanair tvrdi da je takav prijenos rezultat odluke poduzetnika. Sud koji je uputio zahtjev također tvrdi da taj prijenos podliježe zakonskoj obvezi u skladu s odredbama sustava socijalne sigurnosti za ribare.

72. To je ključna točka. Naime, iako poduzetnici na koje se odnosi olakšica o kojoj je riječ u glavnom predmetu nisu imali drugu mogućnost nego je prenijeti na plaće svojih zaposlenika, prema mojem mišljenju, oni se ne mogu smatrati izravnim korisnicima te olakšice.

73. Presuda Ryanair, na koju se poziva francuska vlada, ne može dovesti u pitanje taj zaključak, nego ga, naprotiv, potvrđuje. Najprije valja, uvodno, istaknuti da je ta presuda relevantna za pitanje o kojem se ovdje raspravlja samo u ograničenoj mjeri, uzimajući u obzir da se predmet u kojem je donesena ta presuda odnosio na opseg obveze povrata, a ne na postojanje potpore ( 83 ). Nadalje, podsjećam da je u tom predmetu bila riječ o tome treba li prilikom postupaka određivanja iznosa potpore i njezina povrata, koji uključuju to da se određenim zračnim prijevoznicima smanji trošarina koja se plaća u Irskoj za svakog putnika koji se ukrcao na let u irskoj zračnoj luci, uzeti u obzir činjenicu da se porez, i stoga prednost koja proizlazi iz tog smanjenja, uobičajeno prenosio na putnike u zračnom prometu. Sud je odgovorio niječno na to pitanje a da pritom nije zauzeo stajalište o postojanju zakonske obveze prijenosa predmetnog poreza ( 84 ). U tu se svrhu pozvao, među ostalim, na mogućnost koju imaju zračni prijevoznici koji provode taj prijenos da zadrže prednost koju predstavlja smanjenje poreza povećanjem cijene karata bez poreza za letove podvrgnute sniženoj tarifi ( 85 ). Stoga, gospodarski prijenos potpore zadržavanjem iste cijene karata, odnosno djelomično ili potpuno zadržavanje potpore povećanjem te cijene, proizlazi iz odluke zračnog prijevoznika u pogledu načina na koji će iskoristiti prednost koja mu je dodijeljena ( 86 ).

74. Međutim, čak i pod pretpostavkom, kao što je to tvrdilo društvo Compagnie i potvrdio sud koji je uputio zahtjev, da su poduzetnici na koje se odnose olakšice na doprinose zaposlenika o kojima je riječ u glavnom postupku bili zakonski dužni čak i retroaktivno ( 87 ) prenijeti te olakšice na plaće svojih zaposlenika, situacija tih poduzetnika jasno se razlikuje od situacije zračnih prijevoznika u predmetu Ryanair.

75. Točno je da navedene olakšice mogu tim poduzetnicima dati priliku da ponovno pregovaraju o neto plaćama svojih zaposlenika, kao što je to navela francuska vlada. Međutim, ne smatram da se može ozbiljno tvrditi da se manevarski prostor nekog poduzetnika da poveća svoje cijene, čak i ako podliježe ograničenjima vrlo konkurentnog tržišta, može usporediti s manevarskim prostorom poslodavca da smanji razinu bruto plaća svojih zaposlenika kako bi imao koristi od olakšice na doprinose zaposlenika, tim više u okolnostima poput onih u glavnom postupku u kojima se olakšica dodjeljivala samo na razdoblje od šest mjeseci.

76. U svakom slučaju, Komisija u spornoj odluci nije uzela u obzir ni postojanje takvog manevarskog prostora ni naknadno postojanje zakonske obveze prijenosa olakšice na socijalna davanja, čak i retroaktivnog, na plaće zaposlenika ribolovnog poduzeća kako bi se zaključilo da postoji potpora čiji je predmet ta olakšica i koja izravno pogoduje tim poduzetnicima. Međutim, budući da Komisija nije uzela u obzir barem ta dva čimbenika, smatram da nije mogla doći do takvog zaključka.

77. Iako je točno da ni Francuska Republika niti ijedna zainteresirana osoba u smislu članka 108. stavka 2. UFEU‑a nije osporavala prirodu potpora koju imaju olakšice o kojima je riječ u glavnom postupku tijekom formalnog istražnog postupka slijedom kojeg je donesena sporna odluka, ipak je na Komisiji da podnese dokaz o postojanju državne potpore u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Konkretno, iz ustaljene sudske prakse Suda u pogledu načela u području izvođenja dokaza u sektoru državnih potpora proizlazi to da je Komisija dužna voditi postupak ispitivanja mjera o kojima je riječ pažljivo i nepristrano, tako da ima na raspolaganju, prilikom donošenja konačne odluke koja utvrđuje postojanje i, ovisno o slučaju, nespojivost ili nezakonitost potpore, najpotpunije i najpouzdanije moguće informacije u tu svrhu ( 88 ).

78. Važno je naglasiti da se prethodno navedenim razmatranjima ne isključuje to da olakšica na doprinose zaposlenika o kojoj je riječ u glavnom postupku dodijeli neizravnu prednost poduzetnicima na koje se odnose te mjere, poput, kao što to ističe Conseil d’État (Državno vijeće), veće atraktivnosti zbog većih plaća koje su njegovi zaposlenici primili tijekom šest mjeseci ili pak eventualne mogućnosti zaposlenja uz manje bruto plaće tijekom tog razdoblja i općenito nižih proizvodnih troškova ili povećanja produktivnosti.

79. Međutim, prema mojem mišljenju, iz sporne odluke jasno proizlazi, osobito iz njezine uvodne izjave 55., te kao što to potvrđuje Komisija u svojim pisanim i usmenim očitovanjima pred Sudom, da se utvrđena prednost nije odosila na neizravnu korist, nego na činjenicu da su ti poduzetnici bili oslobođeni davanja koja bi inače morali snositi jer su plaćali niže doprinose zaposlenika ( 89 ). U protivnom slučaju, Komisija je dužna barem pojasniti prirodu takve neizravne prednosti ( 90 ).

80. S obzirom na sva prethodno navedena razmatranja, predlažem Sudu da spornu odluku proglasi ništavom u dijelu u kojem se njome olakšica na doprinose zaposlenika koju je dodijelila Francuska Republika u korist ribara za razdoblje od 15. travnja do 15. listopada kvalificira kao državna potpora.

3. Drugo prethodno pitanje

81. Ako Sud odluči proglasiti djelomično ništavom spornu odluku, kao što predlažem, nije potrebno odgovoriti na drugo prethodno pitanje. Stoga ću podredno, za slučaj da se moj prijedlog ne prihvati, kratko razmotriti to pitanje.

82. Kao što sam to već naveo u točki 79. ovog mišljenja, prednost koju je Komisija utvrdila u spornoj odluci je činjenica da predmetni poduzetnici moraju nadležnim tijelima uplatiti manji iznos na ime doprinosa zaposlenika. Povrat se stoga logično mora odnositi na iznos koji odgovara razlici između doprinosa po uobičajenoj stopi i doprinosa po sniženoj stopi.

83. Stoga, ako Sud odluči da neće razmatrati pitanje valjanosti sporne odluke o kojem se raspravlja u točkama 60. do 80. ovog mišljenja ili ako, nakon što ga je po službenoj dužnosti odlučio razmotriti, odluči da je ta odluka valjana, prema mojem mišljenju, može zaključiti samo da poduzetnici na koje se odnose olakšice o kojima je riječ u glavnom predmetu moraju vratiti navedene olakšice u cijelosti.

84. Pitanje jesu li i u kojoj mjeri poduzetnici korisnici prenijeli tu olakšicu na svoje zaposlenike, u takvom kontekstu u kojem se u obzir uzima samo pitanje povrata, nije relevantno u skladu s razmatranjima iz presude Ryanair ( 91 ).

85. Isto tako, nije relevantna presuda od 13. veljače 2014., Mediaset ( 92 ), na koju se poziva društvo Compagnie. U toj je presudi Sud naveo, s jedne strane, da se, ako Komisija u pogledu programa potpora ne može točno utvrditi iznos potpore koji su primili pojedini korisnici, konkretne okolnosti svojstvene svakom od tih korisnika mogu ocijeniti samo u fazi povrata potpore i, s druge strane, da je nacionalni sud dužan, ako se pred njim pokrene postupak u tom pogledu, odlučiti o iznosu potpore koji treba vratiti s obzirom na sve relevantne elemente koji mu se podnesu i da se ne može isključiti da će s obzirom na sve te elemente izračuni koje izvrši navedeni sud dovesti do toga da iznos potpore koji treba vratiti bude jednak nuli.

86. Međutim, u glavnom predmetu u kojem je donesena navedena presuda bila je riječ o povratu potpore u obliku subvencije za kupnju određene robe kojom se neizravno pogodovalo gospodarskim subjektima koji se bave pružanjem usluga povezanih s upotrebom subvencionirane robe. Kvantifikacija je stoga podrazumijevala složene izračune koji su se odnosili na utvrđivanje neizravne prednosti koja je dodijeljena tim subjektima slijedom povećanja prodaje subvencionirane robe.

87. Suprotno tomu, u spornoj se odluci, kao što sam već istaknuo, utvrđuje izravna prednost u korist poduzetnika na koje se odnose olakšice o kojima je riječ u glavnom postupku koje čini oslobađanje od plaćanja davanja koja bi uobičajeno snosili. Međutim, kao što je to Sud odlučio u presudi od 13. veljače 2014., Mediaset ( 93 ), kako bi se osiguralo izvršenje Komisijine odluke kojom se program potpora proglašava nezakonitim i nespojivim s unutarnjim tržištem i kojom se nalaže njihov povrat, nacionalni sud vezan je tom odlukom.

88. Konačno, neovisno o tome koje rješenje prihvati Sud, ni u kojem se slučaju povrat potpora o kojima je riječ u glavnom postupku ne može tražiti od zaposlenika poduzetnika na koje se odnosi sporna odluka.

89. Na temelju svih prethodno navedenih razmatranja, za slučaj da Sud ne prihvati moj prijedlog za proglašenje sporne odluke ništavom, predlažem da se na drugo prethodno pitanje odgovori da treba smatrati da su poduzetnicima korisnicima olakšica na doprinose zaposlenika, koje su u spornoj odluci proglašene nespojivima sa zajedničkim tržištem, pogodovale sve te olakšice.

IV. Zaključak

90. S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je postavio Conseil d’État (Državno vijeće, Francuska) odgovori na sljedeći način: Članak 3. Odluke Komisije 2005/239/EZ od 14. srpnja 2004. o određenim mjerama potpore koje provodi Francuska u korist akvakulturnih uzgajivača i ribara treba tumačiti na način da se njime kao državna potpora nespojiva sa zajedničkim tržištem, na koju se odnosi nalog za povrat naveden u točki 4. te odluke, kvalificira i olakšica na doprinose zaposlenika koju je dodijelila Francuska Republika u korist ribara za razdoblje od 15. travnja do 15. listopada 2000. Ta je odluka ništava u dijelu u kojem se njome navedena olakšica kvalificira kao državna potpora u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) SL 2005., L 74, str. 49.

( 3 ) Uzimajući u obzir da su te mjere provedene prije nego što je Komisija mogla odlučiti o njihovoj spojivosti sa zajedničkim tržištem, spis je upisan kao neprijavljeni program potpora (vidjeti uvodnu izjavu 1. sporne odluke).

( 4 ) U odnosu na mjere u korist ribara, radilo se o potpori za popravak plovila i nabavu ribarske opreme koja je bila izgubljena ili oštećena tijekom oluje, predujmovima naknade štete koju su trebali isplatiti Međunarodni fondovi za naknadu štete prouzročene onečišćenjem naftom (IOPC) i paušalnoj potpori za gubitak prihoda do kojeg je došlo zbog štete pretrpljene tijekom oluje (vidjeti uvodnu izjavu 5. sporne odluke).

( 5 ) Vidjeti odluku o pokretanju formalnog istražnog postupka [potpora C 91/2001, naknada štete akvakulturnim uzgajivačima i ribarima koji su žrtve izlijevanja nafte i oluje (prosinac 1999.)], navedenu u pozivu na podnošenje primjedbi u skladu s člankom 88. stavkom 2. i člankom 6. Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [88.] Ugovora o EZ‑u (SL 2002., C 39, str. 6., t. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.). Komisija nije primila primjedbe (vidjeti uvodnu izjavu 3. sporne odluke).

( 6 ) Vidjeti uvodnu izjavu 18. sporne odluke.

( 7 ) ENIM je javna ustanova.

( 8 ) Vidjeti uvodnu izjavu 12. sporne odluke.

( 9 ) Vidjeti uvodnu izjavu 38. sporne odluke.

( 10 ) Vidjeti uvodnu izjavu 39. sporne odluke.

( 11 ) Vidjeti uvodne izjave 84. do 97. sporne odluke.

( 12 ) Smjernice za ispitivanje državnih potpora u sektoru ribarstva i akvakulture (SL 1997., C 100, str. 12.)

( 13 ) C‑549/09, neobjavljena, EU:C:2011:672

( 14 ) Vidjeti točku 1. izreke presude Komisija/Francuska.

( 15 ) U točki 43. presude Komisija/Francuska upućuje se na presudu od 12. svibnja 2005., Komisija/Grčka (C‑415/03, EU:C:2005:287, t. 38. i navedena sudska praksa).

( 16 ) C‑188/92, EU:C:1994:90

( 17 ) Vidjeti presude od 2. lipnja 1976., Milch-, Fett- und Eier‑Kontor (125/75, EU:C:1976:81, t. 7.) i od 13. prosinca 1979., Hauer (44/79, EU:C:1979:290, t. 13. do 16.), u kojima razmatranje pitanja koje provodi Sud nije dovelo do proglašenja nevaljanosti; od 3. veljače 1977., Strehl (62/76, EU:C:1977:18, t. 10.), od 7. lipnja 1988., Roviello (20/85, EU:C:1988:283) i od 14. lipnja 1990., Weiser (C‑37/89, EU:C:1990:254, t. 17. i izreka), u kojima je Sud, suprotno, proglasio nevaljanima predmetne akte sekundarnog prava, kao i od 7. rujna 1999., De Haan (C‑61/98, EU:C:1999:393, t. 47.), u kojoj je proglašena nevaljanost Komisijine odluke na koju se nisu odnosila pitanja suda koji je uputio zahtjev kojima se traži tumačenje (vidjeti točku 3. izreke).

( 18 ) Vidjeti presude od 1. prosinca 1965., Schwarze (16/65, EU:C:1965:117, str. 1095.); od 15. listopada 1980., Roquette Frères (145/79, EU:C:1980:234, t. 6.) i od 13. prosinca 1989., Paris (C‑204/88, EU:C:1989:643, t. 8.), u kojoj je Sud ispitivanje valjanosti po službenoj dužnosti opravdao na sljedeći način: „Iz spisa proizlazi da, iako se postavljeno pitanje službeno odnosi samo na tumačenje članka 15. sporne uredbe, sud koji je uputio zahtjev ima dvojbe u pogledu valjanosti te odredbe […]”; od 11. listopada 2001., Khalil i dr. (C‑95/99 do C‑98/99 i C‑180/99, EU:C:2001:532, t. 29.), kao i od 12. prosinca 2002., Cipriani (C‑395/00, EU:C:2002:751, t. 50. i izreka).

( 19 ) Presuda od 1. prosinca 1965. (16/65, EU:C:1965:117, str. 1094.)

( 20 ) Valja napomenuti da su se u predmetu u kojem je donesena ta presuda vrlo jasna pitanja Hessisches Finanzgerichta (Financijski sud Hessena, Njemačka) djelomično temeljila na pretpostavci nevaljanosti Komisijine odluke o kojoj je bila riječ u glavnom postupku.

( 21 ) Vidjeti, osobito, presudu od 30. studenoga 2006., Brünsteiner i Autohaus Hilgert (C‑376/05 i C‑377/05, EU:C:2006:753, t. 25. do 29.). Prema ustaljenoj sudskoj praksi, članak 267. UFEU‑a ne otvara strankama spora koji se vodi pred nacionalnim sudom mogućnost pravnih lijekova, a Sud nije dužan ocijeniti valjanost prava Unije samo zato što je neka od stranaka u svojim pisanim očitovanjima pred njim istaknula to pitanje (vidjeti, osobito, presude od 4. rujna 2014., Simon, Evers & Co. (C‑21/13, EU:C:2014:2154, t. 27.) i od 28. siječnja 2016., CM Eurologistik i GLS (C‑283/14 i C‑284/14, EU:C:2016:57, t. 44. do 46.)).

( 22 ) Podaci pruženi u odlukama kojima se upućuje prethodno pitanje ne služe samo tomu da omoguće Sudu davanje korisnih odgovora, već također da omoguće vladama država članica kao i drugim zainteresiranim osobama podnošenje očitovanja sukladno članku 23. Statuta Suda Europske unije (vidjeti, osobito, presudu od 20. lipnja 2019., K. P. (C‑458/15, EU:C:2019:522, t. 36. i 37. i navedenu sudsku praksu)).

( 23 ) Vidjeti, osobito, rješenje od 18. travnja 2013., Adiamix (C‑368/12, neobjavljeno, EU:C:2013:257, t. 16. do 25.), u kojem je Sud proglasio nedopuštenim zahtjev za prethodnu odluku kojim se tražilo utvrđivanje nevaljanosti jer sud koji je uputio zahtjev nije pružio minimalne naznake u pogledu razloga zbog kojih je smatrao da argumenti koje je istaknuo tužitelj glavnog postupka mogu biti osnovani.

( 24 ) Vidjeti presudu od 6. listopada 2015., Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650, t. 67.); vidjeti i mišljenje nezavisnog odvjetnika Y. Bota u predmetu Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:627, t. 121. do 128.).

( 25 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 18. srpnja 2007., Lucchini (C‑119/05, EU:C:2007:434, t. 56.).

( 26 ) Sud je u ranijoj sudskoj praksi već utvrdio da odluka koju donesu institucije Zajednice, a koju njezin adresat ne pobija u određenom roku, postaje konačna u odnosu na njega, pri čemu se oslanja na razmatranje da se rokovima za podnošenje tužbe želi zaštititi pravna sigurnost, tako da se izbjegne vremenski neograničeno dovođenje u pitanje akata zajednice koji proizvode pravne učinke (vidjeti, osobito, presude od 17. studenoga 1965., Collotti/Sud (20/65, EU:C:1965:115, str. 1051.) i od 12. listopada 1978., Komisija/Belgija (156/77, EU:C:1978:180, t. 20. do 24.)).

( 27 ) Točka 18. presude TWD. Kao što sam to iznio u svojem mišljenju u predmetu Trace Sport (C‑251/18, EU:C:2019:295, t. 21. i 25.), sudska praksa iz presude TWD utvrđuje iznimku od općeg načela u skladu s kojim sve stranke mogu u postupku pred nacionalnim sudom isticati nevaljanost odredbi akata Unije koji su osnova odluke ili akta nacionalnog prava uporabljenog protiv njih i zatražiti od nacionalnog suda da Sudu to pitanje uputi kao prethodno pitanje. Ta iznimka ima za svrhu jamčiti pravnu sigurnost, kao i spriječiti zlouporabu mogućnosti podnošenja tužbe koju pravo Unije stavlja na raspolaganje osobama.

( 28 ) Vidjeti, osobito, presude od 30. siječnja 1997., Wiljo (C‑178/95, EU:C:1997:46, t. 15. do 25.); od 18. srpnja 2007., Lucchini (C‑119/05, EU:C:2007:434, t. 55. i 56.); od 5. ožujka 2015., Banco Privado Português i Massa Insolvente do Banco Privado Português (C‑667/13, EU:C:2015:151, t. 28.) i od 25. srpnja 2018., Georgsmarienhütte i dr. (C‑135/16, u daljnjem tekstu: presuda Georgsmarienhütte, EU:C:2018:582, t. 14.).

( 29 ) Vidjeti, osobito, presude od 15. veljače 2001., Nachi Europe (C‑239/99, EU:C:2001:101, t. 29. do 40.); od 22. listopada 2002., National Farmers’ Union (C‑241/01, EU:C:2002:604, t. 34. do 39.), u kojoj se prekluzija primijenila na državu članicu; od 29. lipnja 2010., E i F (C‑550/09, EU:C:2010:382, t. 37. do 52.); od 17. veljače 2011., Bolton Alimentari (C‑494/09, EU:C:2011:87, t. 20. do 24.) i od 27. studenoga 2012., Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756, t. 41.). Podsjećam da se u izreci presude TWD izričito upućuje na odluke koje je donijela Komisija u smislu članka 93. stavka 2. UEEZ‑a, kao i na okolnost da je dotična država članica o toj odluci u pisanom obliku obavijestila društvo koje je žalitelj pred sudom koji je uputio zahtjev (pri čemu ga je upozorila da može podnijeti tužbu za poništenje pred Općim sudom). Usto podsjećam da je potpora o kojoj je riječ u glavnom postupku u predmetu u kojem je donesena presuda TWD bila pojedinačna potpora.

( 30 ) Vidjeti u tom smislu, osobito, presude od 30. siječnja 1997., Wiljo (C‑178/95, EU:C:1997:46, t. 15. do 25.); od 15. veljače 2001., Nachi Europe (C‑239/99, EU:C:2001:101, t. 29. do 40.); od 22. listopada 2002., National Farmers’ Union (C‑241/01, EU:C:2002:604, t. 34. do 39.); od 18. srpnja 2007., Lucchini (C‑119/05, EU:C:2007:434, t. 55. i 56.) i presudu Georgsmarienhütte, t. 14.

( 31 ) Vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Camposa Sánchez‑Bordone u predmetu Georgsmarienhütte i dr. (C‑135/16, EU:C:2018:120, t. 38.).

( 32 ) Tako je Sud u brojnim slučajevima zaključio da izričita priroda takve aktivne procesne legitimacije nije utvrđena (vidjeti u tom smislu, osobito, presude od 23. veljače 2006., Atzeni i dr. (C‑346/03 i C‑529/03, EU:C:2006:130, t. 30. do 34.); od 8. ožujka 2007., Roquette Frères (C‑441/05, EU:C:2007:150, t. 35. do 48.); od 29. lipnja 2010., E i F (C‑550/09, EU:C:2010:382, t. 37. do 52.); od 17. veljače 2011., Bolton Alimentari (C‑494/09, EU:C:2011:87, t. 20. do 24.); od 18. rujna 2014., Valimar (C‑374/12, EU:C:2014:2231, t. 24. do 38.); od 5. ožujka 2015., Banco Privado Português i Massa Insolvente do Banco Privado Português (C‑667/13, EU:C:2015:151, t. 27. do 32.); od 16. travnja 2015., TMK Europe (C‑143/14, EU:C:2015:236, t. 26.); od 14. ožujka 2017., A i dr. (C‑158/14, EU:C:2017:202) i od 19. rujna 2019., Trace Sport (C‑251/18, EU:C:2019:766, t. 28. do 44.)).

( 33 ) Vidjeti, osobito, presudu od 4. prosinca 2019., Polskie Górnictwo Naftowe i Gazownictwo/Komisija (C‑342/18 P, neobjavljena, EU:C:2019:1043, t. 66.).

( 34 ) Vidjeti, osobito, presudu od 19. listopada 2000., Italija i Sardegna Lines/Komisija (C‑15/98 i C‑105/99, u daljnjem tekstu: presuda Italija i Sardegna Lines/Komisija, EU:C:2000:570, t. 36.) i presudu Georgsmarienhütte, t. 30.

( 35 ) Vidjeti presudu od 15. srpnja 1963., Plaumann/Komisija (25/62, EU:C:1963:17, str. 223.) i, osobito, presudu od 9. lipnja 2011., Comitato „Venezia vuole vivere” i dr./Komisija (C‑71/09 P, C‑73/09 P i C‑76/09 P, u daljnjem tekstu: presuda Comitato „Venezia vuole vivere”, EU:C:2011:368, t. 52.).

( 36 ) Vidjeti, osobito, presudu od 6. studenoga 2018., Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori i Komisija/Ferracci (C‑622/16 P do C‑624/16 P, EU:C:2018:873, t. 31. i navedenu sudsku praksu).

( 37 ) Vidjeti presudu od 2. veljače 1988., Kwekerij van der Kooy i dr./Komisija (67/85, 68/85 i 70/85, EU:C:1988:38, t. 15.).

( 38 ) Takav se povrat nije naložio u predmetu u kojem je donesena presuda od 2. veljače 1988., Kwekerij van der Kooy i dr./Komisija (67/85, 68/85 i 70/85, EU:C:1988:38), kao što, među ostalim, proizlazi iz mišljenja nezavisnog odvjetnika G. Slynna u tim spojenim predmetima (neobjavljeno, EU:C:1987:177, str. 240.).

( 39 ) Vidjeti, osobito, presudu Comitato „Venezia vuole vivere”, t. 53. i navedenu sudsku praksu. Vidjeti za noviju potvrdu te sudske prakse presudu od 28. lipnja 2018., Andres (faillite Heitkamp BauHolding)/Komisija (C‑203/16 P, EU:C:2018:505, t. 45.).

( 40 ) Vidjeti presudu Comitato „Venezia vuole vivere”, t. 55., u kojoj je Sud odbio argumente koje je istaknula Komisija, koja je tvrdila da se, u trenutku donošenja odluke o kojoj je riječ u predmetu u kojem je donesena ta presuda, korisnici koji su dužni vratiti potpore na temelju te odluke još nisu mogli odrediti.

( 41 ) Vidjeti presudu Comitato „Venezia vuole vivere”, t. 56. (moje isticanje).

( 42 ) 11/82, EU:C:1985:18, t. 31. U toj je presudi Sud utvrdio da se, u slučaju kad pobijani akt utječe na skupinu osoba koje su bile određene ili odredive u trenutku donošenja tog akta i prema kriterijima koji su svojstveni članovima te skupine, ta odluka može osobno odnositi na te osobe kao na dio uskog kruga gospodarskih subjekata (vidjeti također rješenje od 17. siječnja 1992., Sofrimport/Komisija (C‑152/88, EU:C:1992:21, t. 11.) i presudu od 17. rujna 2009., Komisija/Koninklijke FrieslandCampina (C‑519/07 P, EU:C:2009:556, t. 54. i navedenu sudsku praksu)).

( 43 ) Vidjeti presudu Comitato „Venezia vuole vivere”, t. 56.

( 44 ) Vidjeti presudu Comitato „Venezia vuole vivere”, t. 57. Komisija je istaknula isti argument, koji Sud nije prihvatio, u presudi od 29. travnja 2004., Italija/Komisija (C‑298/00 P, u daljnjem tekstu: presuda Italija/Komisija, EU:C:2004:240, t. 31.).

( 45 ) Vidjeti točke 31. do 37. te presude.

( 46 ) Sporna odluka objavljena je u Službenom listu 19. ožujka 2005. Budući da ne postoje naznake da je društvo Compagnie znalo za tu odluku prije tog datuma (zastupnik društva Compagnie na raspravi je potvrdio da je ono saznalo za nju iz Službenog lista), valja smatrati da je rok za pobijanje navedene odluke za tog poduzetnika počeo teći od navedenog dana objave.

( 47 ) Vidjeti točke 34. i 35. te presude.

( 48 ) Vidjeti točku 39. te presude, koja se odnosi na Komisijinu žalbu u kojoj se ona, među ostalim, pozvala na nedopuštenost tužbe protiv odluke kojom se proglašava da je sa zajedničkim tržištem nespojiv program potpora koje je Regija Friuli‑Venezia Gulila (Italija) dodijelila cestovnim prijevoznicima tereta u regiji, koju su Općem sudu podnijeli poduzetnici koji su bili korisnici tog programa. Valja napomenuti da je Sud u toj presudi odbio iste argumente koje je Komisija, također neuspješno, ponovila u predmetu u kojem je donesena presuda Comitato „Venezia vuole vivere”. Komisija je konkretno tvrdila da presuda Italija i Sardegna Lines/Komisija nije bila relevantna jer se program potpora o kojem je bila riječ u predmetu u kojem je donesena ta presuda odnosio na samo mali broj gospodarskih subjekata i da je Komisija posebno uzela u obzir situaciju tužitelja Sardegna Lines u okviru formalnog istražnog postupka koji se odnosio na taj program potpora (vidjeti o tom pitanju i mišljenje nezavisnog odvjetnika S. Albera u predmetu Italija/Komisija (C‑298/00 P, EU:C:2003:278, t. 33.)).

( 49 ) Vidjeti, među ostalim, mišljenje nezavisnog odvjetnika S. Albera u predmetu Italija/Komisija (C‑298/00 P, EU:C:2003:278, t. 70.).

( 50 ) T‑254/00, T‑270/00 i T‑277/00, u daljnjem tekstu: presuda Hotel Cipriani i dr./Komisija, EU:T:2008:537

( 51 ) Vidjeti točke 76. do 92. presude Hotel Cipriani i dr./Komisija, čija je analiza u žalbenom postupku potvrđena presudom Comitato „Venezia vuole vivere”, t. 60.; vidjeti i presudu od 21. prosinca 2011., A2A/Komisija (C‑320/09 P, neobjavljena, EU:C:2011:858, t. 55. do 61.), kojom se u žalbenom postupku potvrđuje dopuštenost tužbi podnesenih Općem sudu 2002. U presudi od 29. rujna 2000., CETM/Komisija (T‑55/99, EU:T:2000:223), Opći sud već je proglasio dopuštenom tužbu koju je podnijelo udruženje zaduženo za obranu interesa poduzetnika koji su korisnici programa potpora koji se sastoji od subvencioniranja kamatnih stopa namijenjenog za automatsku primjenu na sve poduzetnike koji ispunjavaju kriterije za dodjelu.

( 52 ) Vidjeti u tom pogledu, za pregled stanja sudske prakse u 2003. godini, mišljenje nezavisnog odvjetnika S. Albera u predmetu Italija/Komisija (C‑298/00 P, EU:C:2003:278, t. 73. do 85.).

( 53 ) U uvodnoj izjavi 22. sporne odluke samo se navodi da izuzeća od socijalnih davanja koja se odnose na ribare i akvakulturne uzgajivače čine ukupan iznos od 18,2 milijuna eura (podaci sadržani u uvodnim izjavama 45. i 67. sporne odluke, na koje u svojim očitovanjima upućuje Komisija, ne odnose se na akvakulturne uzgajivače). Iz spisa postupka povodom tužbe zbog povrede obveze u kojem je donesena presuda Komisija/Francuska proizlazi da su, s obzirom na mehanizam izuzeća od socijalnih davanja uspostavljen predmetnim programom potpora, francuska tijela ocijenila da je vrlo teško ocijeniti ukupan iznos potpora i broj ribara na koje se one odnose, uzimajući u obzir da ukupan broj tih ribara može iznositi i do 28000 osoba.

( 54 ) Vidjeti točke 76. do 92. te presude. Vidjeti i presudu od 12. rujna 2007., Italija/Komisija (T‑239/04 i T‑323/04, EU:T:2007:260, t. 36. do 44.), u kojoj je Opći sud odbio Komisijinu argumentaciju, prema kojoj iz presude Italija i Sardegna Lines/Komisija ne proizlazi da se na sve korisnike potpora dodijeljenih u okviru programa potpora osobno odnosi Komisijina odluka kojom se navedeni program proglašava nespojivim sa zajedničkim tržištem jer je Komisija tom prilikom ocjenjivala opći i apstraktan nacionalni propis a da pritom nije ispitivala pojedinačne slučajeve.

( 55 ) Vidjeti, osim presude TWD, presudu od 18. srpnja 2007., Lucchini (C‑119/05, EU:C:2007:434, t. 55. i 56.).

( 56 ) C‑346/03 i C‑529/03, EU:C:2006:130

( 57 ) Vidjeti i mišljenje nezavisnog odvjetnika D. Ruiz‑Jaraba Colomera u spojenim predmetima Atzeni i dr. (C‑346/03 i C‑529/03, EU:C:2005:256, t. 61. do 99.).

( 58 ) Naglašavam da je Sud u presudi od 23. veljače 2006., Atzeni i dr. (C‑346/03 i C‑529/03, EU:C:2006:130), kako bi se izuzela iz primjene presuda TWD, među ostalim, naglasio da dotična država članica nije dostavila predmetnu odluku stvarnim korisnicima predmetnih potpora. O važnosti informacije, za potrebe primjene prekluzivnog učinka, koju je stvarni korisnik dodijeljenih potpora u okviru općeg programa mogao imati o odluci kojom se nalaže povrat tih potpora, vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika D. Ruiz‑Jaraba Colomera u spojenim predmetima Atzeni i dr. (C‑346/03 i C‑529/03, EU:C:2005:256, t. 98.).

( 59 ) Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Camposa Sánchez‑Bordone u predmetu Georgsmarienhütte i dr. (C‑135/16, EU:C:2018:120, t. 59. i 60.).

( 60 ) Kao što to proizlazi iz spisa u postupku povodom tužbe zbog povrede obveze u kojem je donesena presuda Komisija/Francuska.

( 61 ) T‑228/00, T‑229/00, T‑242/00, T‑243/00, T‑245/00 do T‑248/00, T‑250/00, T‑252/00, T‑256/00 do T‑259/00, T‑265/00, T‑267/00, T‑268/00, T‑271/00, T‑274/00 do T‑276/00, T‑281/00, T‑287/00 i T‑296/00, EU:T:2005:90. O relevantnosti takve okolnosti za izuzimanje iz primjene uzroka prekluzije predviđeno u presudi TWD, vidjeti presudu Hotel Cipriani i dr./Komisija, t. 90.

( 62 ) Vidjeti točke 18. do 22. ovog mišljenja.

( 63 ) Prema ustaljenoj sudskoj praksi, na koju se podsjeća u točki 43. presude Komisija/Francuska, država članica koja je adresat odluke u području državnih potpora u kojoj je se ne upućuje Sudu ne može osnovano osporavati njezinu zakonitost u okviru tužbe koja se odnosi na povredu obveze njezina izvršenja (vidjeti osobito presudu od 12. svibnja 2005., Komisija/Grčka (C‑415/03, EU:C:2005:287, t. 38. i navedenu sudsku praksu)).

( 64 ) Komisija je uostalom u svojoj replici odgovorila na argumentaciju Francuske Republike u pogledu pitanja valjanosti te obveze, a ne u pogledu njezina postojanja.

( 65 ) Vidjeti, osobito, presudu TWD, t. 21.

( 66 ) Moje isticanje

( 67 ) Moje isticanje

( 68 ) Moje isticanje

( 69 ) Vidjeti, osobito, presudu od 24. srpnja 2003., Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415, t. 83.). Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, kako bi se nacionalna mjera kvalificirala „državnom potporom” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, moraju se ispuniti sve sljedeće pretpostavke. Kao prvo, mora biti riječ o državnoj intervenciji ili intervenciji putem državnih sredstava. Kao drugo, ta intervencija mora biti takva da može utjecati na trgovinu među državama članicama. Kao treće, ona mora pružati selektivnu prednost svojem korisniku. Kao četvrto, ona mora narušavati ili prijetiti da će narušiti tržišno natjecanje (vidjeti, osobito, presudu od 28. lipnja 2018., Andres (faillite Heitkamp BauHolding)/Komisija (C‑203/16 P, EU:C:2018:505, t. 82. i navedenu sudsku praksu)).

( 70 ) Vidjeti, osobito, presude od 15. srpnja 1964., Costa (6/64, EU:C:1964:66, str. 1161.); od 24. srpnja 2003., Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415, t. 84.) i od 27. lipnja 2017., Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496, t. 65. i navedenu sudsku praksu).

( 71 ) Vidjeti presude od 11. srpnja 1996., SFEI i dr. (C‑39/94, EU:C:1996:285, t. 60.) i od 29. travnja 1999., Španjolska/Komisija (C‑342/96, EU:C:1999:210, t. 41.).

( 72 ) Vidjeti, osobito, presude od 23. veljače 1961., De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg/Visoko tijelo (30/59, EU:C:1961:2, str. 39.) i od 27. lipnja 2017., Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496, t. 66. i navedenu sudsku praksu).

( 73 ) Vidjeti, osobito, presude od 2. srpnja 1974., Italija/Komisija (173/73, EU:C:1974:71, t. 33.); od 26. rujna 1996., Francuska/Komisija (C‑241/94, EU:C:1996:353, t. 20. do 24.); od 5. listopada 1999., Francuska/Komisija (C‑251/97, EU:C:1999:480, t. 36.) i od 7. ožujka 2002., Italija/Komisija (C‑310/99, EU:C:2002:143, t. 51.).

( 74 ) Vidjeti presude od 12. prosinca 2002., Belgija/Komisija (C‑5/01, EU:C:2002:754, t. 38. do 40.) i od 11. rujna 2012., Corsica Ferries France/Komisija (T‑565/08, EU:T:2012:415, t. 137.), u kojoj je Opći sud potvrdio da „pojam potpore ne podrazumijeva nužno da postoji zakonska obveza, nego da se smanjuju davanja koja inače snosi poduzetnik iz svojeg proračuna”.

( 75 ) C‑5/01, EU:C:2002:754, t. 39. i 40. U presudi od 23. veljače 1961., De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg/Visoko tijelo (30/59, EU:C:1961:2, str. 51.), Sud je već utvrdio da je financiranje iz javnih sredstava premije za rad u smjeni isplaćene određenim radnicima u industriji ugljena dovelo do povećanja njihove plaće, što je umjetno smanjilo proizvodne troškove predmetnih poduzetnika te navedenu premiju stoga treba smatrati potporom.

( 76 ) Vidjeti presude od 19. rujna 2000., Njemačka/Komisija (C‑156/98, EU:C:2000:467, t. 26. i 27.); od 13. lipnja 2002., Nizozemska/Komisija (C‑382/99, EU:C:2002:363, t. 62. do 67.); od 28. srpnja 2011., Mediaset/Komisija (C‑403/10 P, neobjavljena, EU:C:2011:533, t. 81.) i od 4. ožujka 2009., Italija/Komisija (T‑424/05, neobjavljena, EU:T:2009:49, t. 132. do 139.). Vidjeti i članak 107. stavak 2. točku (a) UFEU‑a.

( 77 ) Presuda od 11. rujna 2012., Corsica Ferries France/Komisija (T‑565/08, EU:T:2012:415, t. 137.)

( 78 ) Vidjeti u tom smislu, osobito, presudu od 5. listopada 1999., Francuska/Komisija (C‑251/97, EU:C:1999:480, t. 38.).

( 79 ) C‑164/15 P i C‑165/15 P, EU:C:2016:990

( 80 ) Vidjeti presudu Ryanair, t. 98. Vidjeti i mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija u spojenim predmetima Komisija/Aer Lingus i Ryanair Designated Activity (C‑164/15 P i C‑165/15 P, EU:C:2016:515, t. 74.).

( 81 ) T‑425/11, EU:T:2014:768, t. 49. do 58. (osobito t. 57.), potvrđena u žalbenom postupku rješenjem od 22. listopada 2015., Komisija/Grčka (C‑530/14 P, neobjavljeno, EU:C:2015:727)

( 82 ) Društvo Compagnie upućuje, osobito, na presudu Cour de cassation, chambre sociale (Kasacijski sud, vijeće za socijalna pitanja, Francuska) od 4. prosinca 2013., br. 12‑18301 i 12‑18302, u kojoj je navedeni sud na temelju načela koje je utvrdio 1990., prema kojem „odbici koje poslodavac provodi od plaće svojih zaposlenika na ime odbitka doprinosa za socijalnu sigurnost ne mogu biti veći od iznosa stvarno uplaćenih doprinosa”, odbio žalbu ribolovnog poduzeća koje je od plaća pomoraca odbijalo određene iznose na ime doprinosa zaposlenika, iako ENIM nikad nije zatražio te odbitke (zbog olakšice na doprinose zaposlenika koja je naložena ministarskom odlukom nakon poteškoća u ribarskom sektoru zbog rasta cijena nafte), pri čemu je odlučio da je poslodavac dužan vratiti ih pomorcima.

( 83 ) Sud je svoju ocjenu izričito ograničio samo na pitanje povrata jer tužitelji nisu mogli dokazati da je Komisijina odluka kojom se utvrđuje potpora zahvaćena nezakonitošću (vidjeti osobito točke 94., 98. i 99. presude Ryanair).

( 84 ) Pitanje se razmotrilo u mišljenju nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija u spojenim predmetima Komisija/Aer Lingus i Ryanair Designated Activity (C‑164/15 P i C‑165/15 P, EU:C:2016:515, t. 72.).

( 85 ) Vidjeti točku 104. presude Ryanair.

( 86 ) Vidjeti, osobito, točke 101. i 102. presude Ryanair.

( 87 ) Važno je napomenuti da se ne isključuje da su se predmetne olakšice barem djelomično odnosile na iznose koje su poduzetnici već odbili od plaća svojih zaposlenika po punoj stopi i koje tek treba uplatiti nadležnim tijelima (podsjećam da su okružnice kojima su predviđene olakšice donesene 15. travnja i 13. srpnja 2000. i da su se odnosile na razdoblje od 15. travnja do 15. listopada 2000.). U tom slučaju mjera bi se barem formalno odnosila na dug poduzetnikâ prema tijelima socijalne sigurnosti, a ne na same doprinose zaposlenika. Međutim, čak i pod pretpostavkom da je takva konfiguracija mogla isključiti obvezu poslodavca da retroaktivno prenese olakšicu na svoje zaposlenike, ni Francuska Republika ni Komisija nisu tvrdile da su predmetne mjere takve prirode. U svakom slučaju, to ne proizlazi iz sporne odluke.

( 88 ) Vidjeti, osobito, presude od 3. travnja 2014., Francuska/Komisija (C‑559/12 P, EU:C:2014:217, t. 63.) i od 19. rujna 2018., Komisija/Francuska i IFP Énergies nouvelles (C‑438/16 P, EU:C:2018:737, t. 110.).

( 89 ) Iz tog razloga smatram da presedani koje Komisija navodi na raspravi, u dijelu u kojem svi upućuju na situacije u kojima se utvrdilo da su predmetnim poduzetnicima neizravno pogodovale mjere donesene u korist njihovih zaposlenika, nisu relevantni. Što se tiče odluke, navedene u Komisijinim pisanim očitovanjima, ona također nije relevantna jer je potpora utvrđena u toj odluci uključivala smanjenje duga PDV‑a koji mora platiti poduzetnik koji je nepravilno izuzeo neke od svojih transakcija od tog poreza.

( 90 ) Kao što je to Komisija pojasnila u predmetima u kojima su donesene presude od 19. rujna 2000., Njemačka/Komisija (C‑156/98, EU:C:2000:467) (vidjeti i mišljenje nezavisnog odvjetnika A. Saggia u predmetu (C‑156/98, EU:C:2000:47, t. 22.)); od 13. lipnja 2002., Nizozemska/Komisija (C‑382/99, t. 63.); od 28. srpnja 2011., Mediaset/Komisija (C‑403/10 P, neobjavljena, EU:C:2011:533, t. 63.) i od 4. ožujka 2009., Italija/Komisija (T‑424/05, neobjavljena, EU:T:2009:49, t. 136.). Vidjeti i presudu od 11. rujna 2012., Corsica Ferries France/Komisija (T‑565/08, EU:T:2012:415, t. 137. i sljedeće), u kojoj je Opći sud kaznio Komisiju jer javnu intervenciju u korist bivših zaposlenika određenih poduzetnika nije kvalificirala kao potporu, pri čemu je pokušao utvrditi postojanje neizravne ekonomske prednosti za te poduzetnike.

( 91 ) Vidjeti točku 99. presude Ryanair.

( 92 ) C‑69/13, EU:C:2014:71, t. 22. i 35. do 37.

( 93 ) C‑69/13, EU:C:2014:71, t. 32. i t. 1. izreke