Predmet C-434/15

Asociación Profesional Elite Taxi

protiv

Uber Systems Spain SL

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado Mercantil no 3 de Barcelona)

„Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 56. UFEU-a – Članak 58. stavak 1. UFEU-a – Usluge u području prometa – Direktiva 2006/123/EZ – Usluge na unutarnjem tržištu – Direktiva 2000/31/EZ – Direktiva 98/34/EZ – Usluge informacijskog društva – Usluga posredovanja koja putem aplikacije za pametni telefon omogućuje povezivanje uz naknadu vozača koji se prijevozom ne bave profesionalno i koriste se vlastitim vozilom i osoba koje traže gradski prijevoz – Zahtjev ovlaštenja”

Sažetak – Presuda Suda (veliko vijeće) od 20. prosinca 2017.

U tom pogledu valja podsjetiti da je sud koji je uputio zahtjev jasno naveo, kao što to proizlazi iz točke 17. ove presude, da se njegova pitanja ne odnose na utvrđenje ili ocjenu činjenica u glavnom postupku, nego samo na pravnu kvalifikaciju predmetne usluge. Kvalifikacija činjenica koje je taj sud utvrdio s obzirom na pravo Unije pretpostavlja pak tumačenje tog prava, za koje je, u okviru postupka propisanog člankom 267. UFEU-a, Sud nadležan (vidjeti u tom smislu presudu od 3. prosinca 2015., Banif Plus Bank, C-312/14, EU:C:2015:794, t. 51. i 52.). Stoga je Sud nadležan odgovoriti na upućena pitanja. (t. 20., 21.)

Dakle, usluga posredovanja koja putem aplikacije za pametni telefon omogućuje prijenos informacija koje se odnose na rezervaciju usluge prijevoza između putnika i vozača koji se prijevozom ne bavi profesionalno i koji će prijevoz obaviti koristeći se svojim vlastitim vozilom načelno ispunjava kriterije za kvalifikaciju kao „usluga informacijskog društva” u smislu članka 1. točke 2. Direktive 98/34, na koji upućuje članak 2. točka (a) Direktive 2000/31. Ta usluga posredovanja čini, kao što je to predviđeno definicijom koju sadržava navedena odredba Direktive 98/34, „uslug[u] koja se obično pruža uz naknadu, na daljinu, elektronskim sredstvima te na osobni zahtjev primatelja usluga”. Međutim, valja istaknuti da se usluga poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku ne sastoji samo od usluge posredovanja koju čini povezivanje putem aplikacije za pametni telefon vozača koji se prijevozom ne bavi profesionalno i koji se koristi svojim vlastitim vozilom i osobe koja traži gradski prijevoz. Naime, u situaciji kao što je ona koju navodi sud koji je uputio zahtjev – u kojoj prijevoz putnika osiguravaju vozači koji se prijevozom ne bave profesionalno i koji se koriste svojim vlastitim vozilom – pružatelj te usluge posredovanja istodobno nudi usluge gradskog prijevoza, koje čini dostupnima osobito putem informatičkih alata, poput aplikacije o kojoj je riječ u glavnom postupku, i čije općenito funkcioniranje organizira u korist osoba koje se žele koristiti tom ponudom u svrhe gradskog prijevoza. U tom pogledu, iz informacija kojima Sud raspolaže proizlazi da Uberova usluga posredovanja počiva na odabiru vozača koji se prijevozom ne bave profesionalno i koji se koriste svojim vlastitim vozilom te kojima to društvo stavlja na raspolaganje aplikaciju bez koje, s jedne strane, ti vozači ne bi mogli pružati usluge prijevoza i, s druge strane, osobe koje žele obaviti gradski prijevoz ne bi imale pristup uslugama tih vozača. Povrh toga, Uber ima odlučujući utjecaj na uvjete pod kojima ti vozači pružaju uslugu. U odnosu na potonji navod proizlazi, među ostalim, da Uber putem istoimene aplikacije u najmanju ruku utvrđuje najvišu cijenu vožnje, da to društvo tu cijenu naplaćuje od klijenta prije prosljeđivanja njezina dijela vozaču vozila koji se prijevozom ne bavi profesionalno i da izvršava određenu kontrolu nad kvalitetom vozila i njihovim vozačima te ponašanjem potonjih, koje, ovisno o slučaju, može dovesti do njihova isključivanja. Stoga valja smatrati da ta usluga posredovanja čini sastavni dio ukupne usluge čiji je glavni element usluga prijevoza i da se stoga ne može kvalificirati kao „usluga informacijskog društva” u smislu članka 1. točke 2. Direktive 98/34, na koji upućuje članak 2. točka (a) Direktive 2000/31, nego kao „usluga na području prijevoza” u smislu članka 2. stavka 2. točke (d) Direktive 2006/123. Posljedično, Direktiva 2000/31 ne primjenjuje se na uslugu posredovanja poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku. (t. 35., 37.-40., 42.)

Međutim, valja istaknuti da se usluga poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku ne sastoji samo od usluge posredovanja koju čini povezivanje putem aplikacije za pametni telefon vozača koji se prijevozom ne bavi profesionalno i koji se koristi svojim vlastitim vozilom i osobe koja traži gradski prijevoz. Naime, u situaciji kao što je ona koju navodi sud koji je uputio zahtjev – u kojoj prijevoz putnika osiguravaju vozači koji se prijevozom ne bave profesionalno i koji se koriste svojim vlastitim vozilom – pružatelj te usluge posredovanja istodobno nudi usluge gradskog prijevoza, koje čini dostupnima osobito putem informatičkih alata, poput aplikacije o kojoj je riječ u glavnom postupku, i čije općenito funkcioniranje organizira u korist osoba koje se žele koristiti tom ponudom u svrhe gradskog prijevoza. U tom pogledu, iz informacija kojima Sud raspolaže proizlazi da Uberova usluga posredovanja počiva na odabiru vozača koji se prijevozom ne bave profesionalno i koji se koriste svojim vlastitim vozilom te kojima to društvo stavlja na raspolaganje aplikaciju bez koje, s jedne strane, ti vozači ne bi mogli pružati usluge prijevoza i, s druge strane, osobe koje žele obaviti gradski prijevoz ne bi imale pristup uslugama tih vozača. Povrh toga, Uber ima odlučujući utjecaj na uvjete pod kojima ti vozači pružaju uslugu. U odnosu na potonji navod proizlazi, među ostalim, da Uber putem istoimene aplikacije u najmanju ruku utvrđuje najvišu cijenu vožnje, da to društvo tu cijenu naplaćuje od klijenta prije prosljeđivanja njezina dijela vozaču vozila koji se prijevozom ne bavi profesionalno i da izvršava određenu kontrolu nad kvalitetom vozila i njihovim vozačima te ponašanjem potonjih, koje, ovisno o slučaju, može dovesti do njihova isključivanja. Stoga valja smatrati da ta usluga posredovanja čini sastavni dio ukupne usluge čiji je glavni element usluga prijevoza i da se stoga ne može kvalificirati kao „usluga informacijskog društva” u smislu članka 1. točke 2. Direktive 98/34, na koji upućuje članak 2. točka (a) Direktive 2000/31, nego kao „usluga na području prijevoza” u smislu članka 2. stavka 2. točke (d) Direktive 2006/123. Takva usluga, s obzirom na to da je obuhvaćena kvalifikacijom „usluge na području prijevoza”, nije podvrgnuta ni Direktivi 2006/123, s obzirom na to da se ta vrsta usluga na temelju članka 2. stavka 2. točke (d) te direktive nalazi među uslugama koje su izričito isključene iz područja primjene navedene direktive. (t. 37.-40., 43.)