ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
26

Kad je riječ o tome mogu li dva elementa koja čine tu jedinstvenu uslugu, od kojih je jedan glavni, a drugi sporedni, podlijegati različitim stopama PDV‑a koje bi se primjenjivale na te elemente da su oni isporučeni zasebno, tumačenje Šeste direktive na način da je takvo oporezivanje njome dopušteno bilo bi protivno sudskoj praksi navedenoj u točkama 21. do 23. ove presude. Naime, kao što su to priznali Stadion Amsterdam, nizozemska vlada i Komisija u svojim pisanim očitovanjima, iz same kvalifikacije transakcije koja se sastoji od više elemenata kao jedinstvene usluge proizlazi da je ta transakcija podvrgnuta jednoj jedinstvenoj stopi PDV‑a (vidjeti u tom smislu presude od 17. siječnja 2013., BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, t. 30. i navedenu sudsku praksu i od 10. studenoga 2016., Baštová, C‑432/15, EU:C:2016:855, t. 71. i navedenu sudsku praksu). Mogućnost dana državama članicama da različite elemente koji čine jedinstvenu uslugu podvrgnu različitim stopama PDV‑a koje se primjenjuju na te elemente dovela bi do umjetnog rastavljanja te usluge i opasnosti od utjecaja na funkcionalnost sustava PDV‑a, pri čemu bi došlo do zanemarivanja sudske prakse navedene u točki 22. ove presude.
18

U skladu s člankom 12. te direktive: „1. Ako se ne postupa po postupku utvrđenom člankom 11., neće se dozvoliti posjedovanje vatrenog oružja za vrijeme putovanja kroz dvije ili više država članica, osim ako osoba o kojoj je riječ nije dobila dozvolu svake od tih država članica. Države članice mogu izdati takvu dozvolu za jedno ili više putovanja u roku od najviše jedne godine, s mogućnošću produženja. Takve se dozvole upisuju u [propusnicu] koju putnik mora predočiti svaki put kada to od njega zatraže vlasti država članica.” 2. Ne dovodeći u pitanje stavak 1., lovci za kategorije C i D, sportski strijelci za kategorije B, C i D mogu, bez prethodnog odobrenja, posjedovati jedan ili više komada vatrenog oružja tijekom putovanja kroz dvije ili više država članica radi bavljenja svojim aktivnostima, pod uvjetom da posjeduju [propusnicu] u kojoj je navedeno to vatreno oružje i pod uvjetom da mogu opravdati razloge svojeg putovanja, posebno predočenjem poziva ili drugog dokaza njihovih aktivnosti povezanih s lovom ili streljaštvom u odredišnoj državi članici. Države članice ne smiju uvjetovati prihvaćanje [propusnice] plaćanjem bilo kakve pristojbe ili naknade. Međutim, ovo se odstupanje ne primjenjuje na putovanja u državi članici koja zabranjuje nabavu i posjedovanje vatrenog oružja o kojem je riječ ili u kojoj je, na temelju članka 8. stavka 3., za to potrebno dobiti dozvolu; u tom slučaju se u tu svrhu u [propusnicu] upisuje izričita izjava. […]”
52

S druge strane, valja utvrditi da se takva ocjena može odnositi na elemente koji su, kao u glavnom predmetu, subjektivne naravi, kao što su ličnost, okolina i stupanj zrelosti predmetne maloljetne osobe, ili objektivne naravi, poput recidivizma i postojanja već poduzetih mjera za zaštitu mladeži što bi zapravo dovelo do provođenja istinskog preispitivanja merituma analize koja je već izvršena u okviru sudske odluke donesene u državi članici izdavateljici naloga, na temelju koje je izdan europski uhidbeni nalog. Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 56. svojeg mišljenja, takvo preispitivanje povrijedilo bi načelo uzajamnog priznavanja te ga lišilo svakog korisnog učinka, a to načelo podrazumijeva da postoji uzajamno povjerenje u to da svaka država članica prihvaća primjenu kaznenog prava koje je na snazi u drugim državama članicama, čak i ako bi provedba vlastitog nacionalnog prava dovela do drukčijeg rješenja te stoga ne dopušta pravosudnom tijelu izvršenja da svojom ocjenom o kaznenoj odgovornosti maloljetne osobe na koju se odnosi europski uhidbeni nalog zamijeni ocjenu koja je već izvršena u državi članici izdavateljici naloga u okviru sudske odluke na kojoj se temelji taj nalog.
66

No, među strankama u glavnom postupku nesporno je da je tijekom razdoblja kršenja iz AGCM‑ove odluke Avastin bio često propisivan za liječenje bolesti oka, unatoč tome što njegov OSP nije pokrivao te indikacije. Takva okolnost pokazuje posljedično da postoji konkretan odnos zamjenjivosti između tog lijeka i onih koji su odobreni za bolesti oka, među kojima je Lucentis. To vrijedi to više što se, s obzirom na to da se Avastin izdaje na recept, potražnja za tim lijekom za liječenje bolesti oka koje nisu pokrivene njegovim OSP‑om mogla precizno ocijeniti.
57

U tim okolnostima na treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. stavak 1. točku (c), članak 3. stavke 1. i 2. i Prilog izmijenjenoj Direktivi 75/363 treba tumačiti na način da za specijalističko usavršavanje liječnika u punom i nepunom radnom vremenu koje je započelo tijekom 1982. i nastavilo se do 1990. treba isplatiti odgovarajuću naknadu, u smislu tog priloga, za razdoblje tog usavršavanja od 1. siječnja 1983. do dovršenja navedenog usavršavanja.
14

Komisija ističe dva prigovora. U okviru svojeg prvog prigovora tvrdi da iako definicije kategorija C1 i C izričito propisuju da obuhvaćaju „motorna vozila, osim onih iz kategorija D1 ili D”, češko pravo nije preuzelo taj kriterij. Međutim, budući da je spomenuti kriterij odlučujući za pravilno uspostavljanje razlike između kategorija C1/C i D1/D, takav propust ima za posljedicu to da bi u predmetnoj državi članici imatelj vozačke dozvole kategorije C1 ili C imao pravo upravljati vozilom izrađenim za prijevoz najviše osam putnika, bez obzira na to je li ono projektirano za prijevoz putnika ili robe, iako se Direktivom 2006/126 zahtijeva vozačka dozvola kategorije D1 ili D ako je vozilo projektirano i izrađeno za prijevoz putnika.
10

U svojoj prvotnoj verziji, proizišloj iz Prve uredbe o izmjeni Provedbene uredbe, članak 25.e određivao je: „1. U svrhu uzgoja ili radi poboljšanja genskog fonda i kada nisu dostupne životinje iz ekološke akvakulture, u objekt se mogu donijeti divlje ulovljene životinje ili životinje iz konvencionalne akvakulture. Takve se životinje drže u okviru ekološkog upravljanja barem tri mjeseca prije nego ih se može iskoristiti za uzgoj. 2. U svrhu uzgoja i kada ekološke juvenilne životinje iz akvakulture nisu dostupne, u objekt se mogu dovesti konvencionalne juvenilne životinje iz akvakulture. Barem posljednje dvije trećine trajanja proizvodnog ciklusa trebaju se odvijati pod ekološkim upravljanjem. 3. Maksimalni postotak konvencionalnih juvenilnih životinja akvakulture koje su unesene u uzgajalište je: 80 % do 31. prosinca 2011., 50 % do 31. prosinca 2013. i 0 % do 31. prosinca 2015. 4. U svrhu uzgoja sakupljanje divljih juvenilnih životinja akvakulture ograničeno je na sljedeće specifične slučajeve: (a) prirodan ulazak larvi riba ili rakova te mlađi prilikom punjenja ribnjaka, kaveznih sustava i zatvorenih sustava vodom; (b) larve europske jegulje, pod uvjetom da je uspostavljen odobreni plan za upravljanje jeguljama jer lokacija i umjetna reprodukcija jegulja ostaju neriješeni.”
1

Svojom žalbom Comunidad Autónoma de Galicia (autonomna zajednica Galicija, Španjolska) i Redes de Telecomunicación Galegas Retegal SA (Retegal) zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 26. studenoga 2015., Comunidad Autónoma de Galicia i Retegal/Komisija (T‑463/13 i T‑464/13, neobjavljena, EU:T:2015:901; u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je taj sud odbio njihove tužbe za poništenje Odluke Komisije 2014/489/EU od 19. lipnja 2013. o državnoj potpori SA.28599 ((C 23/2010) (ex NN 36/2010, ex CP 163/2009)) Kraljevine Španjolske za uvođenje digitalne zemaljske televizije u udaljenim i manje urbaniziranim područjima (osim u Kastilji – La Mancha) (SL 2014., L 217, str. 52.; u daljnjem tekstu: sporna odluka).
1

Svojom žalbom Kraljevina Španjolska zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 26. studenoga 2015., Španjolska/Komisija (T‑461/13, EU:T:2015:891) (u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je Opći sud odbio njezinu tužbu za poništenje Odluke Komisije 2014/489/EU od 19. lipnja 2013. o državnoj potpori SA.28599 ((C 23/2010) (ex NN 36/2010, ex CP 163/2009)) Kraljevine Španjolske za uvođenje digitalne zemaljske televizije u udaljenim i manje urbaniziranim područjima (osim u Kastilji – La Mancha) (SL 2014., L 217, str. 52.; u daljnjem tekstu: sporna odluka).
57

Iz te sudske prakse također proizlazi da se to rasuđivanje koje je Sud primijenio na direktive može prenijeti na uredbe, to jest na pravna pravila kojima zbog njihove naravi nisu potrebne nacionalne mjere prenošenja, kada te uredbe državama članicama daju ovlast donošenja sankcija za povrede koje se sastoje od postupanja koja one same zabranjuju (vidjeti u tom smislu presudu od 7. siječnja 2004., X, C‑60/02, EU:C:2004:10, t. 62.).
2

Zahtjev je upućen u okviru spora između Petera Valacha, Alene Valachove, SC Europa ZV II a.s, SC Europa LV a.s., VAV Parking a.s., SC Europa BB a.s. i Byty A s.r.o., s jedne strane, i Waldviertler Sparkasse Bank AG, Československá obchodná banka a.s. i Stadt Banská Bystrica (grad Banská Bystrica), s druge strane, povodom tužbe za naknadu štete zbog deliktne odgovornosti, podnesene protiv članova odbora vjerovnika zbog odbijanja plana restrukturiranja u okviru stečajnog postupka nad društvom VAV invest s.r.o.
16

Sud koji je uputio zahtjev izrazio je sumnje o usklađenosti članka 1. stavka 6. i članka 7. stavka 1. Zakona o građanskopravnoj odgovornosti i osiguranju vozila, u vezi s člankom 2. Uredbe o obveznom osiguranju, s člankom 3. Direktive 2009/103 jer te odredbe nacionalnog prava za učinak imaju to da u određenom broju situacija, poput one koja je predmet spora koji se vodi pred njim, odgovornost koja proizlazi iz upotrebe motornih vozila ne mora obavezno biti obuhvaćena osiguranjem. Sud koji je uputio zahtjev smatra da su jedine iznimke od te obveze one utvrđene u članku 5. te direktive. Osim toga taj sud ističe da je Sud presudom od 4. rujna 2014., Vnuk (C‑162/13, EU:C:2014:2146) među ostalim presudio da se pojam „upotreba vozila” u smislu članka 3. Direktive 2009/103 ne može prepustiti ocjeni svake pojedine države članice.
16

U tim je okolnostima Consiglio di Stato (Državno vijeće) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje: „Protivi li se pravilnoj primjeni članka 45. stavka 2. prvog podstavka točaka (c) i (g) i članka 45. stavka 3. točke (a) Direktive 2004/18 i načelâ europskog prava zaštite legitimnih očekivanja i pravne sigurnosti, jednakog postupanja, proporcionalnosti i transparentnosti, zabrane otežavanja postupka i što veće otvorenosti tržišta javne nabave tržišnom natjecanju kao i taksativnog i određenog navođenja kažnjivih postupanja nacionalni propis poput članka 38. stavka 1. točke (c) Zakonodavnog dekreta [br. 163/2006], u dijelu u kojem se uvjet nepostojanja konačnih osuđujućih presuda za kaznena djela iz tog članka (uključujući presude o primjeni kazne na zahtjev stranaka) proširuje i na subjekte koji obnašaju funkcije u poduzećima ponuditeljima, a čija je funkcija prestala u godini koja je prethodila objavi poziva na nadmetanje, i predstavlja s tim povezan razlog za isključenje iz postupka javne nabave ako poduzeće ne dokaže da se u potpunosti i stvarno distanciralo od kažnjivog postupanja takvih subjekata, pri čemu se naručitelju prepušta da slobodno ocijeni to distanciranje i omogućuje da, pod sankcijom isključenja iz postupka javne nabave, stvarno naloži: (i) obvezu obavještavanja i davanja izjava u vezi s kaznenim predmetima u kojima još nije donesena pravomoćna presuda (i stoga im je ishod po definiciji neizvjestan), koja nije propisana zakonom pa ni za subjekte koji obnašaju funkcije; (ii) obvezu dobrovoljnog distanciranja, pri čemu nisu određene vrste postupanja koja isključuju protupravnost, referentno razdoblje (pa ni to treba li prethoditi trenutku pravomoćnosti kaznene presude) i stadij postupka u kojem se ona treba ispuniti; (iii) obvezu lojalne suradnje, čiji sadržaj nije određen, osim u dijelu u kojem se upućuje na opće načelo dobre vjere?”
49

Međutim, suprotno predmetima koji su doveli do sudske prakse navedene u točkama 46. do 48. ove presude, ovaj se predmet ne odnosi na pitanje treba li nacionalno upravno tijelo preispitati svoju odluku, već na pitanje treba li to tijelo ispraviti trajanje svjedodžbe ako je netočan datum prvog OSP‑a u Uniji koji je naveden u zahtjevu za svjedodžbu, kako je predviđen u članku 8. Ravnoteža između zahtjeva pravne sigurnosti i zahtjeva zakonitosti u odnosu na pravo Unije u takvom slučaju nije ista kao ona na koju se podsjeća u točkama 46. i 47. ove presude. Naime, takvom se izmjenom odnosno zamjenom, koju Incyte zahtijeva na temelju presude od 6. listopada 2015., Seattle Genetics (C‑471/14, EU:C:2015:659), datuma isteka SDZ‑a od 24. kolovoza 2027. datumom od 28. kolovoza 2027. može u manjoj mjeri negativno utjecati na pravnu sigurnost nego što je to slučaj kod značajnijih izmjena koje ovise o preispitivanju.
35

S jedne strane, države članice mogu predvidjeti „povećan[e] standard[e] opskrbe”, to jest, kao što to proizlazi iz teksta članka 8. stavka 2. navedene uredbe, mjere koje traju dulje od razdoblja od 30 dana, predviđenog člankom 8. stavkom 1. točkama (b) i (c) iste uredbe. Dakle, ta se mogućnost ne odnosi na proširenje područja primjene ratione personae tih mjera, nego na produljenje njihova razdoblja primjene.
45

S tim u vezi prije svega, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 55. svojeg mišljenja, i Prijedlog direktive Europskog parlamenta i Vijeća o pravnoj zaštiti dizajna (SL 1993., C 345, str. 14.) i prijedlog uredbe spomenut u točki 36. ove presude, koje je Komisija istovremeno iznijela, sadržavali su takozvanu klauzulu „o popravku” čija je primjena bila ograničena na sastavne dijelove složenih proizvoda „o čijem izgledu ovisi zaštićeni dizajn”. Za razliku od prijedloga spomenute direktive, takozvana klauzula „o popravku” iz Direktive 98/71 ne sadržava takvo ograničenje. Međutim, kao što je navedeno u točki 37. ove presude, cilj izmjene teksta takozvane klauzule „o popravku” sadržane u članku 110. stavku 1. te uredbe prilikom zakonodavnih priprema koje su dovele do usvajanja Uredbe br. 6/2002, bio je usklađivanje tog teksta s tekstom članka 14. Direktive 98/71.
58

Valja primijetiti da jezične verzije treće rečenice stavka 3. članka 13. Direktive o pristupu, među ostalim, na njemačkom („Die nationalen Regulierungsbehörden können von einem Betreiber die umfassende Rechtfertigung seiner Preise und gegebenenfalls deren Anpassung verlangen”), engleskom („National regulatory authorities may require an operator to provide full justification for its prices, and may, where appropriate, require prices to be adjusted”), francuskom („Les [ARN] peuvent demander à une entreprise de justifier intégralement ses prix et, si nécessaire, en exiger l’adaptation”) i talijanskom jeziku („Le autorità nazionali di regolamentazione possono esigere che un operatore giustifichi pienamente i propri prezzi e, ove necessario, li adegui”) upućuju na tumačenje te odredbe na način da dotični operator ne mora nužno već primjenjivati cijene prije nego što mu DRT, ovisno o slučaju, nametne njihovu prilagodbu.
41

Što se tiče načela djelotvornosti, valja podsjetiti da su države članice odgovorne da u svakom slučaju osiguraju djelotvornu zaštitu prava zajamčenih pravom Unije i da to načelo osobito zahtijeva da porezna tijela država članica u praksi ne onemogućuju ili pretjerano ne otežavaju izvršavanje prava dodijeljenih pravnim poretkom Unije (vidjeti u tom smislu presude od 8. rujna 2011., Q‑Beef i Bosschaert, C‑89/10 i C‑96/10, EU:C:2011:555, t. 32. i od 14. rujna 2017., The Trustees of the BT Pension Scheme, C‑628/15, EU:C:2017:687, t. 59.).
26

Prema sudu koji je uputio zahtjev, sudsku praksu Suda treba shvatiti u smislu da smanjenja cijena koja jedan subjekt odobri trećemu s kojim nije u ugovornom odnosu dovode do smanjenja osnovice PDV‑a koji se duguje na temelju usluge što ju je taj subjekt pružio samo kada lanac transakcija veže subjekt uz trećeg korisnika rabata. U ovom slučaju rabati u korist društva privatnog osiguranja ne dovode do smanjenja osnovice PDV‑a koji se duguje na temelju isporuka što ih je izvršila Boehringer Ingelheim Pharma, s obzirom na to da društva privatnog osiguranja koja uživaju rabat nisu dio lanca usluga od navedenog društva do konačnog potrošača.
32

Osim toga, kad je riječ o izrazu „nakon što je bio zaposlen”, koji je upotrijebljen osobito u verzijama članka 7. stavka 3. točke (b) Direktive 2004/38 na engleskom („after having been employed”) i francuskom jeziku i koji, kao što to posebno ističu tuženici u glavnom postupku, nije bio naveden u izvornim i izmijenjenim prijedlozima direktive koju je predložila Europska komisija (prijedlog Direktive Europskog parlamenta i Vijeća o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravište na području država članica (SL 2001., C 270 E, str. 150.) i izmijenjeni prijedlog Direktive Europskog parlamenta i Vijeća o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravak na području država članica, COM (2003.) 199 final), točno je da se on može tumačiti na način da upućuje na prethodnu djelatnost zaposlene osobe.
36

Valja utvrditi da propis države članice, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, koji dodjelu nacionalne stipendije čija je svrha financiranje usavršavanja, koje se provodi u drugoj državi članici i na temelju kojeg se stječe formalna kvalifikacija u specijalističkoj medicini, uvjetuje time da liječnik korisnik unutar određenog razdoblja od uspješnog završetka specijalizacije obavlja svoju profesionalnu djelatnost u toj prvoj državi članici, može odvratiti tog liječnika da izvršava svoje pravo na slobodno kretanje ili na slobodu poslovnog nastana predviđeno člancima 45. i 49. UFEU‑a. Naime, ako bi to dovelo do toga da navedeni liječnik treba vratiti do 70 % iznosa primljene stipendije, uvećanog za kamate, onda će on biti obeshrabren napustiti svoju državu članicu podrijetla kako bi radio ili se nastanio u drugoj državi članici (vidjeti analogno presudu od 8. studenoga 2012., Radziejewski, C‑461/11, EU:C:2012:704, t. 31.).
31

Taj se sud pita o sukladnosti nacionalnog zakonodavstva sa slobodama kretanja i Direktivom o matičnim društvima i društvima kćerima. S obzirom na to, on smatra da se dva glavna postupka odnose na slobodu poslovnog nastana, s obzirom na to da dotična matična društva drže udio koji im osigurava siguran utjecaj na odluke njihova njemačkog društva kćeri.
4

Na temelju članka 16. te uredbe, naslovljenog „Postupanje sa žigovima Zajednice kao s nacionalnim žigovima”: „1. Osim ako je člancima od 17. do 24. drukčije predviđeno, žig [Europske unije] kao predmet vlasništva u svojoj se cijelosti i na čitavom području [Unije] smatra nacionalnim žigom registriranim u državi članici u kojoj prema registru žigova [Europske unije]: (a) nositelj žiga ima svoje sjedište ili svoj domicil na relevantan datum; (b) kada se točka (a) ne primjenjuje, nositelj žiga ima poslovni nastan na relevantan datum. 2. U slučajevima koji nisu predviđeni stavkom 1., država članica koja se navodi u tom stavku jest ona država članica u kojoj se nalazi sjedište Ureda [Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO)]. 3. Ako se u registru žigova [Europske unije] navode dvije ili više osoba kao zajednički nositelji žiga, stavak 1. primjenjuje se na zajedničkog nositelja koji je prvi naveden; ako to nije moguće, primjenjuje se na zajedničke nositelje koji slijede i to redoslijedom kojim su navedeni. Kad se stavak 1. ne primjenjuje ni na jednog zajedničkog nositelja žiga, primjenjuje se stavak 2.”
7

Porezna uprava nije odobrila taj ispravak zbog toga što se on mogao provesti tek nakon neuspješne provedbe stečajnog postupka ili pojedinačnog ovršnog postupka, to jest kada se stekne izvjesnost da se tražbina neće naplatiti, a ne nakon same deklaratorne presude o nesolventnosti kao što je to bio slučaj s dužnikom E. Di Maurom.
38

Ta ocjena ne može se dovesti u pitanje činjenicom da to zakonodavstvo omogućuje, u skladu s člankom 10. stavkom 2. Direktive o spajanjima, odbitak poreza koji bi, uslijed nepostojanja odredaba te direktive, bio određen na takve kapitalne dobitke u državi članici u kojoj se nalazi stalna nerezidentna poslovna jedinica s obzirom na to da neproporcionalnost navedenog zakonodavstva ne ovisi o iznosu dugovanog poreza već proizlazi iz činjenice da ono ne predviđa mogućnost da porezni obveznik odgodi plaćanje njegova iznosa (vidjeti u tom smislu presudu od 14. rujna 2017., Trustees of the P Panayi Accumulation & Maintenance Settlements, C‑646/15, EU:C:2017:682, t. 60.).
17

Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev dodaje da, u skladu s člankom 2.a Dodatnih odredaba uz Pravilnik br. 1, iznos nagrada za rad odvjetnika koji nisu u sustavu Zakona o porezu na dodanu vrijednost ne uključuje PDV. Kad je riječ o odvjetnicima koji jesu u sustavu PDV‑a, na nagrade za njihov rad obračunava se PDV te se smatra da on čini sastavni dio nagrada koje stranka duguje, koje su stoga uvećane za stopu PDV‑a od 20 %. Posljedica činjenice da je PDV uključen jest to da se na nagrade za rad odvjetnika ponovno mora primijeniti ta stopa oporezivanja, s obzirom na to da je porezna osnovica izmijenjena. Sud koji je uputio zahtjev smatra da se u članku 2.a Dodatnih odredaba uz Pravilnik br.1 brkaju pojmovi „cijena” usluge i „porez” u smislu članka 1. Direktive 2006/112. Prema mišljenju tog suda, ta dva pojma nemaju ni istu osnovu ni istog adresata.
6

Uvodna izjava 23. te direktive glasi: „Ovom Direktivom trebalo bi se dodatno uskladiti pravo autora na priopćavanje javnosti. To bi se pravo trebalo tumačiti u širem smislu tako kao da ono obuhvaća svako priopćavanje javnosti koja nije prisutna na mjestu na kojem se priopćavanje obavlja. To pravo trebalo bi obuhvaćati svaki takav prijenos ili reemitiranje djela za javnosti putem žice ili bežičnim putem, uključujući radiodifuzijsko emitiranje. To pravo ne bi trebalo obuhvaćati nikakve druge radnje.”
2

Zahtjev je upućen u okviru spora između Conleya Kinga i njegova bivšeg poslodavca The Sash Window Workshop Ltd (u daljnjem tekstu: Sash WW), vezano uz zahtjev C. Kinga u pogledu prava na novčanu naknadu za neiskorišteni plaćeni godišnji odmor za godine 1999. do 2012.
25

AMPOST je primjenu tog financijskog ispravka obrazložio podsjetivši, kao prvo, da za odobravanje nepovratnog europskog financiranja za operaciju Komisija zahtijeva da se poštuju odredbe direktiva u području javne nabave na snazi na datum objave poziva za sudjelovanje u postupku predmetne javne nabave. U tom pogledu to je tijelo smatralo da je Direktiva 2004/18 bila primjenjiva na postupak javne nabave radova o kojem je riječ u glavnom postupku zato što je on bio započeo tek nakon pristupanja Rumunjske Uniji. Kao drugo, AMPOST je istaknuo da su tri pretkvalifikacijska kriterija koji su bili predviđeni tom nabavom bila stroža od onih predviđenih Direktivom 2004/18, to jest, prvo, kriterij vezan uz osobnu situaciju kandidata, a osobito uz evidenciju neizvršavanja ugovora koji bi povrijedio članke 44. i 45. Direktive 2004/18, drugo, kriterij vezan uz financijsku situaciju kandidata koji bi bio protivan članku 47. te direktive i, treće, kriterij vezan uz iskustvo kandidata kojim se ne bi poštovao članak 48. navedene direktive. Naposljetku, AMPOST je ipak istaknuo da je uporaba tih kriterija bila dopuštena na temelju nacionalnog prava, to jest OUG‑a br. 72/2007, koji je izričito odstupao od OUG‑a br. 34/2006, to jest uredbe kojom se prenosi Direktiva 2004/18.