Naime, kao prvo treba reći da se virtualna valuta s dvostranim tokom „bitcoin“ ne može smatrati materijalnom imovinom u smislu članka 14. Direktive 2006/114 jer je jedina svrha te virtualne valute da služi kao sredstvo plaćanja. Shodno tomu, transakcije koje se sastoje od zamjene različitih sredstava plaćanja nisu obuhvaćene pojmom isporuke robe iz članka 14. direktive. Te transakcije stoga predstavljaju isporuke usluga u smislu članka 24. Direktive 2006/114. Kao drugo, kada je riječ o naplatnoj naravi isporuke usluga u smislu članka 2. stavka 1. točke (c) te direktive, valja zaključiti da predstavljaju isporuke usluga obavljene u zamjenu za prepuštanje naknade koje čini izravnu vezu s obavljenom uslugom, transakcije u sklopu kojih postoji dvostranoobvezni pravni odnos u okviru kojega se stranke uzajamno obvezuju prenijeti iznose u određenoj valuti i za to primiti protuvrijednost u virtualnoj valuti s dvostranim tokom ili obratno. U tom pogledu, kod određivanja je li isporuka usluge naplatne naravi bez ikakve je važnosti činjenica da naknada za tu uslugu nema oblik naplate provizije ili plaćanja posebnih troškova.

Članak 2. stavak 1. točku (c) Direktive 2006/112 o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da transakcije koje se sastoje od zamjene tradicionalnih valuta za jedinice virtualne valute „bitcoin“ i obratno, obavljene uz plaćanje iznosa koji odgovara marži u iznosu razlike između, s jedne strane, cijene po kojoj dotični operator kupuje valutu i, s druge strane, cijene po kojoj je prodaje svojim klijentima, predstavljaju isporuku usluga uz naknadu u smislu te odredbe.

Kada je prije svega riječ o izuzećima predviđenima u članku 135. stavku 1. točki (d) te direktive, treba reći da, s obzirom na to da je virtualna valuta „bitcoin“ ugovorno sredstvo plaćanja, nju s jedne strane ne bi trebalo sagledavati ni kao tekući račun ni kao depozitni račun, plaćanje ili transfer. S druge strane, za razliku od dugova, čekova i drugih utrživih instrumenata iz članka 135. stavka 1. točke (d) Direktive 2006/112, ona predstavlja izravno sredstvo plaćanja između operatora koji je prihvaćaju. Nadalje, kada je riječ o izuzećima iz članka 135. stavka 1. točke (f) Direktive 2006/112, virtualna valuta „bitcoin“ ne predstavlja ni vrijednosni papir koji daje pravo vlasništva nad pravnim osobama ni vrijednosni papir slične naravi.

Članak 135. stavak 1. točku (e) Direktive 2006/112 o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da isporuke usluga koje se sastoje od zamjene tradicionalnih valuta za jedinice virtualne valute „bitcoin“ i obratno, obavljene uz plaćanje iznosa koji odgovara marži u iznosu razlike između, s jedne strane, cijene po kojoj dotični operator kupuje valutu i, s druge strane, cijene po kojoj je prodaje svojim klijentima, predstavljaju transakcije izuzete od poreza na dodanu vrijednost u smislu te odredbe.

Naime, pojmove korištene u članku 135. stavku 1. točki (e) Direktive o 2006/112, kojim se predviđa da su države članice dužne izuzeti transakcije koje se među ostalim odnose na valutu, novčanice i kovanice koje se koriste kao zakonito sredstvo plaćanja, treba tumačiti i primjenjivati ujednačeno, imajući u vidu verzije sastavljene na svim jezicima Unije. Izuzeća predviđena u toj odredbi imaju za cilj među ostalim smanjiti poteškoće kod utvrđivanja porezne osnovice i iznosa poreza na dodanu vrijednost koji se može odbiti, a koje se javljaju kod oporezivanja financijskih transakcija. Transakcije koje uključuju valute koje nisu tradicionalne, odnosno koje nisu novac koji se koristi kao zakonsko sredstvo plaćanja u jednoj ili više zemalja, pod uvjetom da sudionici u transakciji prihvaćaju tu valutu kao alternativno sredstvo plaćanja u odnosu na zakonska sredstva plaćanja i nemaju nikakvu drugu svrhu osim što su sredstvo plaćanja, predstavljaju financijske transakcije.

Nadalje, u posebnom slučaju transakcija kao što je to zamjena valuta, poteškoće u pogledu utvrđivanja porezne osnovice i iznosa poreza na dodanu vrijednost koji se može odbiti mogu biti identične bez obzira na to radi li se o zamjeni tradicionalnih valuta, kod koje se u pravilu primjenjuje izuzeće sukladno članku 135. stavku 1. točki (e) Direktive 2006/112, ili o zamjeni takve valute za virtualnu valutu s dvostranim tokom koja, iako nije zakonsko sredstvo plaćanja, predstavlja sredstvo plaćanja prihvaćeno među učesnicima transakcije i obratno. U tom bi pogledu tumačenje te odredbe prema kojem bi njome bile uređene samo transakcije koje se odnose na tradicionalne valute dovelo do oduzimanja dijela njezinih učinaka.

(t. 44., 45., 48.‑51., 53., 57. i t. 2. izreke)