ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
14

Članak 354.a NK‑a propisuje: „(1) Osoba koja proizvodi, obrađuje, nabavlja ili posjeduje opojna sredstva ili slične tvari u svrhu distribucije, ili distribuira opojna sredstva ili slične tvari, a da za to nema odgovarajuću dozvolu, kažnjava se kaznom zatvora od dvije do osam godina i novčanom kaznom između [5000 bugarskih leva (BGN) i 20000 BGN (otprilike 2500 eura do 10000 eura)] kad je riječ o iznimno opasnim opojnim sredstvima ili sličnim tvarima i kaznom zatvora od jedne do šest godina i novčanom kaznom između [2000 BGN i 10000 BGN (otprilike 1000 eura do 5000 eura)] kad je riječ o opasnim opojnim sredstvima ili sličnim tvarima. […] […] (3) Osoba koja nabavlja ili posjeduje opojna sredstva ili slične tvari a da za to nema odgovarajuću dozvolu kažnjava se na sljedeći način: 1. kaznom zatvora od jedne do šest godina i novčanom kaznom u iznosu [od 2000 BGN do 10000 BGN], kad je riječ o iznimno opasnim opojnim sredstvima ili sličnim tvarima; 2. kaznom zatvora do najviše pet godina i novčanom kaznom u iznosu od [1000 BGN do 5000 BGN (otprilike 500 eura do 2500 eura)], kad je riječ o opasnim opojnim sredstvima ili sličnim tvarima. […]”
56

Iz toga slijedi da, kako bi došao do zaključka iz točke 74. pobijane presude, u točkama 71. do 73. te presude Opći sud nije se oslonio isključivo na tekst članka 155. stavka 2. UFEU‑a, nego je također uzeo u obzir kontekst članaka 154. i 155. UFEU‑a i članka 17. stavka 2. UEU‑a, promatranih zajedno, pri čemu taj kontekst potvrđuje, kao što je to utvrđeno u točkama 45. do 49. ove presude, da iako je inicijativa za pokretanje pregovora i sklapanje sporazuma isključivo na predmetnim socijalnim partnerima, u okviru faze provedbe tog sporazuma, na temelju članka 155. stavka 2. UFEU‑a, na Komisiji je da razmotri treba li podnijeti prijedlog odluke Vijeću za provedbu navedenog sporazuma na razini Unije, čime ona preuzima kontrolu nad postupkom.
6

Članak 26. ECT‑a, naslovljen „Rješavanje sporova između ulagača i ugovorne stranke”, glasi: „1. Sporovi između ugovorne stranke i ulagača neke druge ugovorne stranke u vezi s ulaganjem tog ulagača na području prve ugovorne stranke, a koji se odnose na navodno kršenje obveze prve ugovorne stranke iz dijela III., rješavaju se, ako je to moguće, mirnim putem. 2. Ako se takvi sporovi ne mogu riješiti u skladu s odredbama stavka 1. u roku od tri mjeseca od dana kada je jedna od stranaka u sporu zatražila rješavanje spora mirnim putem, ulagač koji je stranka u sporu može po svojem izboru podnijeti spor na rješavanje: (a) sudovima ili upravnim sudovima ugovorne stranke koja je stranka u sporu; ili (b) u skladu s bilo kojim primjenjivim, unaprijed dogovorenim postupkom rješavanja sporova; ili (c) u skladu sa sljedećim stavcima ovog članka. 3. (a) Podložno samo točkama (b) i (c), svaka ugovorna stranka ovim daje svoju bezuvjetnu suglasnost na podnošenje spora međunarodnoj arbitraži ili mirenju u skladu s odredbama ovog članka. […] […] 4. Ako se ulagač odluči podnijeti spor na rješavanje u skladu sa stavkom 2. točkom (c), on dostavlja svoju pisanu suglasnost da se spor podnese na rješavanje: (a) i. Međunarodnom centru za rješavanje sporova o ulaganju, osnovanom sukladno Konvenciji o rješavanju sporova o ulaganju između država i državljana drugih država, koja je otvorena za potpisivanje u Washingtonu 18. ožujka 1965. (dalje u tekstu ,Konvencija ICSID’), ako su i ugovorna stranka ulagača i ugovorna stranka koja je stranka u sporu stranke Konvencije ICSID; ili ii. Međunarodnom centru za rješavanje sporova o ulaganju, osnovanom sukladno Konvenciji iz točke (a) podtočke i., u skladu s pravilima kojima se uređuju dodatna sredstva za upravljanje postupcima od strane tajništva Centra […] ako su ugovorna stranka ulagača ili ugovorna stranka koja je stranka u sporu, ali ne obje, stranke Konvencije ICSID; (b) arbitražnom sucu pojedincu ili ad hoc arbitražnom sudu osnovanom u skladu s Pravilima o arbitraži Komisije Ujedinjenih naroda za međunarodno trgovačko pravo (dalje u tekstu ,UNCITRAL’); ili (c) u skladu s arbitražnim postupkom u okviru Arbitražnog instituta Stockholmske trgovačke komore [(Švedska)]. […] 6. Sud osnovan sukladno stavku 4. odlučuje o spornim pitanjima u skladu s ovim Ugovorom te važećim pravilima i načelima međunarodnog prava. […] 8. Arbitražne odluke, koje mogu uključivati i odluku o kamatama, konačne su i obvezujuće za stranke u sporu. […]”
73

Drugim dijelom četvrtog žalbenog razloga žalitelj tvrdi da je Opći sud u točkama 152. do 156. pobijane presude iskrivio sadržaj dopisa društva Deutsche Bank AG od 10. ožujka 2014., koji je podupirao ponudu grupe Capricorn, tako što je smatrao da Komisija nije morala sumnjati u to da je taj dopis pravno obvezujući. Žalitelj podsjeća na to da je Općem sudu skrenuo pozornost na činjenicu da navedeni dopis na posljednjoj stranici sadržava „važnu napomenu” iz koje proizlazi da se na njegovu sadržaju ne mogu temeljiti pravne obveze. Drugi odlomci iste napomene potvrđuju tu ocjenu. Prema žaliteljevu mišljenju, ako Opći sud nije iskrivio sadržaj dopisa društva Deutsche Bank od 10. ožujka 2014., trebao je utvrditi da se to društvo ne smatra vezanim navedenim dopisom.
115

U tom pogledu valja podsjetiti na to da glavni cilj pravila Unije u području javne nabave podrazumijeva otvaranje nenarušenom tržišnom natjecanju u svim državama članicama i da je za postizanje navedenog cilja nužno da javni naručitelji ne otkrivaju podatke o postupcima dodjele ugovora o javnoj nabavi čiji bi se sadržaj mogao iskoristiti za narušavanje tržišnog natjecanja, bez obzira na to je li riječ o postupku javne nabave u tijeku ili naknadnim postupcima javne nabave. Osim toga, obveza obrazlaganja odluke kojom se odbija ponuditeljeva ponuda u okviru provedbe postupka javne nabave ne znači da bi on trebao raspolagati potpunim podacima o svojstvima ponude koju je prihvatio javni naručitelj. Naime, budući da se postupci javne nabave temelje na odnosu povjerenja između javnih naručitelja i gospodarskih subjekata, potonji moraju moći javnim naručiteljima dostaviti sve korisne podatke u okviru postupka javne nabave a da pritom ne strahuju od toga da će oni trećim osobama dostaviti podatke čije bi otkrivanje moglo biti štetno za navedene subjekte (vidjeti u tom smislu presude od 14. veljače 2008., Varec, C‑450/06, EU:C:2008:91, t. 34. do 36. i od 15. srpnja 2021., Komisija/Landesbank Baden‑Württemberg i SRB, C‑584/20 P i C‑621/20 P, EU:C:2021:601, t. 112. i navedenu sudsku praksu).
5

Članak 15. Uredbe br. 3821/85 propisivao je: „[…] 2. Vozači moraju koristiti tahografske listiće svaki dan vožnje, od trenutka kad preuzmu vozilo. Tahografski listić se ne uzima prije kraja dnevnog radnog vremena, osim ako je drukčije odobreno. Tahografski listić se ne smije koristiti dulje od razdoblja za koje je namijenjen. […] 3. Vozači moraju: – pobrinuti se da vrijeme zapisano na listiću bude u skladu sa službenim vremenom u državi u kojoj je vozilo registrirano – koristiti prekidače koji omogućuju da sljedeća vremenska razdoblja zapisuju zasebno i različito: a) […] vrijeme vožnje; b) ‚drugi rad’ znači sve aktivnosti koje nisu vožnja, kako je definirano u članku 3. točki (a) Direktive 2002/15/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. ožujka 2002. o organizaciji radnog vremena osoba koje obavljaju mobilne djelatnosti cestovnog prometa (SL 2002., L 80, str. 35.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 96.), uključujući bilo kakav rad za istog poslodavca ili druge poslodavce u prometnom sektoru ili izvan njega; […] […] 7. a) Kada vozač upravlja vozilom opremljenim uređajem za bilježenje u skladu s Prilogom I., vozač mora predočiti uvijek kada to zatraži nadzorni službenik: i. zapisne listove za tekući tjedan i one koje je koristio prethodnih 15 dana; ii. karticu vozača ako je posjeduje; i iii. svu ručnu evidenciju i ispis učinjen tijekom tekućeg tjedna i prethodnih 15 dana kako se to zahtijeva na temelju ove Uredbe i Uredbe (EZ) [br. 561/2006]. Međutim, nakon 1. siječnja 2008. vremenska razdoblja navedena u alinejama i. i iii. obuhvaćaju tekući dan i prethodnih [28] dana. b) Kada vozač upravlja vozilom koje je opremljeno tahografom u skladu s Prilogom I.B, vozač mora predočiti, uvijek kada to nadzorni službenik zatraži: i. karticu vozača čiji je on vlasnik; ii. svu ručnu evidenciju i ispis učinjen tijekom tekućeg tjedna i prethodnih 15 dana kako se to zahtijeva na temelju ove Uredbe i Uredbe (EZ) [br. 561/2006]; i iii. ispisne listove koji odgovaraju istom razdoblju navedenom u prethodnom podstavku tijekom kojeg je on upravljao vozilom opremljenim tahografom u skladu s Prilogom I. Međutim, nakon 1. siječnja 2008., vremenska razdoblja navedena u alineji ii. obuhvaćaju tekući dan i prethodnih 28 dana. c) Ovlašteni nadzorni službenik može provjeriti sukladnost s Uredbom (EZ) br. 561/2006 analizom ispisnih listova, podataka na displeju ili ispisu koji su zabilježeni pomoću uređaja za bilježenje ili kartice vozača ili, ako to ne postoji, analizom svih ostalih popratnih dokumenata kojima se opravdava nepridržavanje odredaba, kako su utvrđene u članku 16. stavcima 2. i 3. […]”
21

Prema mišljenju navedenog suda, odgovor na to pitanje ovisi o prirodi plaćanja iz članka 103. stavka 5.a Zakona o PDV‑u. Ako bi ona činila poseban mehanizam za ubrzanu naplatu PDV‑a, obveza plaćanja poreza prije nastanka poreznog duga, na temelju navedenog članka 69., bila bi protivna tim odredbama jer bi obveza obračuna PDV‑a u tom trenutku bila neosnovana. Nasuprot tomu, obveza plaćanja poreza prije nastanka poreznog duga mogla bi biti u skladu s tom odredbom ako bi se ta plaćanja smatrala „međuplaćanjem” u smislu članka 206. druge rečenice, in fine, Direktive o PDV‑u. Ovisno o slučaju, postavlja se pitanje može li se to međuplaćanje izračunati na bruto iznos PDV‑a koji se duguje na stjecanje goriva unutar Zajednice a da se pritom ne uzme u obzir pravo poreznog obveznika na odbitak.
27

Međutim, Sud je, što se tiče primjene Uredbe br. 1234/2007, presudio da je sustav zaštite ZOI‑ja istodobno jedinstven i iscrpan, slijedom čega mu se protivi primjena kako nacionalnog sustava zaštite izvornosti ili zemljopisnog podrijetla tako i sustava zaštite koji je predviđen ugovorima između dviju država članica, a kojima se nazivu što ga pravo jedne države članice priznaje kao oznaku izvornosti dodjeljuje zaštita u drugoj državi članici (vidjeti u tom smislu presude od 8. rujna 2009.Budějovický Budvar, C‑478/07, EU:C:2009:521, t. 114. i 129., te od 14. rujna 2017., EUIPO/Instituto dos Vinhos do Douro e do Porto, C‑56/16 P, EU:C:2017:693, t. 100. do 103.).
42

U tim okolnostima valja smatrati, kao što je to u biti u točkama 73. i 74. svojeg mišljenja istaknuo nezavisni odvjetnik, da je – kada podnositelj zahtjeva za azil koji je ušao na državno područje države članice domaćina na kojem se nalazi njegovo maloljetno dijete koje nije u braku namjerava iz statusa supsidijarne zaštite koji je dobilo to dijete izvesti pravo na povlastice iz članaka 24. do 35. Direktive 2011/95 i, ovisno o slučaju, pravo na azil kada je to, u skladu s člankom 3. te direktive, predviđeno nacionalnim pravom – datum koji je mjerodavan za ocjenu o tome je li korisnik međunarodne zaštite „maloljetnik”, u smislu članka 2. točke (j) treće alineje Direktive 2011/95, u svrhu odlučivanja o zahtjevu za azil koji je podnio njegov otac jest datum na koji je potonji istaknuo takav zahtjev.
6

U drugoj i trećoj uvodnoj izjavi Direktive 86/653 navodi se: „[B]udući da razlike u nacionalnim pravima, koje se odnose na trgovačko zastupanje, značajno utječu na uvjete tržišnog natjecanja i na provođenje djelatnosti zastupanja unutar [Europske unije], te su štetne kako za zaštitu koja se pruža trgovačkim zastupnicima u odnosu na njihove nalogodavce, tako i za sigurnost trgovačkih poslova; budući da su, štoviše, te razlike takve da u značajnoj mjeri sprečavaju sklapanje i izvršavanje ugovora o trgovačkom zastupanju u kojima nalogodavac i trgovački zastupnici imaju poslovni nastan u različitim državama članicama; budući da bi se trgovina robom između država članica trebala odvijati pod uvjetima sličnim onima na jedinstvenom tržištu, te da to iziskuje usklađivanje pravnih sustava država članica do one mjere koja osigurava uredno djelovanje zajedničkog tržišta; budući da u tom pogledu kolizijska pravila ne uklanjaju u području trgovačkog zastupanja prethodno opisane nedosljednosti, niti bi to bio slučaj čak i da ih se učini jednoobraznima, te je stoga predloženo neophodno usklađivanje bez obzira na postojanje tih pravila”.
22

Drugo, kad je riječ o uvjetima za primjenu članka 107. stavka 1. UFEU‑a (uvodne izjave 111. do 117. sporne odluke), Komisija je, kao prvo, navela da izuzeće od oporezivanja viška dobiti predstavlja državnu intervenciju koja se može pripisati toj državi i uzrokuje gubitak državnih sredstava s obzirom na to da to izuzeće dovodi do smanjenja poreza koji poduzetnici korisnici tog sustava duguju u Belgiji. Kao drugo, smatrala je da predmetni sustav može utjecati na trgovinu među državama članicama, s obzirom na to da su se njime koristila multinacionalna društva koja svoje djelatnosti obavljaju u više država članica. Kao treće, Komisija je istaknula da navedeni sustav poduzetnike korisnike oslobađa troška koji bi inače morali snositi i da, slijedom toga, taj sustav narušava ili prijeti da će narušiti tržišno natjecanje jer jača financijski položaj tih poduzetnika. Kao četvrto, Komisija je smatrala da se predmetnim sustavom dodjeljuje selektivna prednost belgijskim subjektima tako da samo multinacionalne grupe poduzetnika kojima ti subjekti pripadaju od toga imaju koristi.
54

Članak 1. točke (c) i (f) règlementa grand‑ducal du 7 février 2013, concernant les franchises et exonérations de la taxe sur la valeur ajoutée accordées aux missions diplomatiques et aux postes consulaires, ainsi qu’aux agents diplomatiques, aux fonctionnaires consulaires et aux agents de chancellerie (Uredba Velikog Vojvodstva od 7. veljače 2013. o olakšicama i izuzećima od poreza na dodanu vrijednost koje se odobravaju diplomatskim misijama i konzularnim uredima, kao i diplomatima, konzularnim službenicima i policijskim službenicima (u daljnjem tekstu: Uredba Velikog Vojvodstva od 7. veljače 2013.) glasi kako slijedi: „Za potrebe primjene odredbi ove uredbe sljedeći pojmovi imaju sljedeće značenje: […] (c) diplomati: šefovi diplomatskih misija, ministri savjetnici, savjetnici, tajnici i atašei diplomatskih misija, pod uvjetom da zainteresirane osobe nisu državljani Velikog Vojvodstva Luksemburga ili osobe koje u njemu imaju stalni boravak i da ondje ne obavljaju nikakvu privatnu djelatnost čiji je cilj ostvarivanje dobiti; […] (f) osobna uporaba diplomata, konzularnih službenika i policijskih službenika: izravna, stvarna i isključiva uporaba u zemlji, za vlastite i privatne potrebe tih diplomata i službenika, kao i za potrebe članova njihovih obitelji koji su dio njihova kućanstva, pod uvjetom da te osobe nisu državljani Velikog Vojvodstva Luksemburga ili osobe koje u njemu imaju stalni boravak i da ondje ne obavljaju nikakvu privatnu djelatnost čiji je cilj ostvarivanje dobiti.”
64

Kada je riječ o analizi alternativnih rješenja, valja istaknuti to da je u točkama 248. do 250. pobijane presude koje se navode u žalbi, Opći sud utvrdio da žalitelj nije pružio nikakav dokaz koji bi doveo u pitanje činjenične ocjene koje je Komisija prihvatila u spornoj odluci u pogledu nedostupnosti alternativnih rješenja. Taj se zaključak temeljio na utvrđenju da, s jedne strane, žalitelj nije objasnio na temelju čega je Komisija mogla doći do drugačijeg rezultata od onog sadržanog u mišljenju koje je OSEA dala po tom pitanju, te da, s druge strane, on u svojem zahtjevu za preispitivanje iz 2016. u svakom slučaju nije posebno ni osporavao sveukupni zaključak do kojeg je Komisija došla u pogledu nedostupnosti alternativnih rješenja.
54

Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da uvjeti naknadnog smanjenja oporezivog iznosa koji su predviđeni nacionalnim zakonodavstvom – na temelju kojih se plaćanja koja daju pravo na takvo smanjenje trebaju utvrditi na temelju pravila koja je to društvo prethodno utvrdilo u okviru svoje poslovne politike i koja su izvršena u promidžbene svrhe – imaju za posljedicu to da se svim farmaceutskim društvima, koja su sklopila ugovore o subvencioniranju s državnim tijelom za zdravstveno osiguranje, oduzima mogućnost naknadnog smanjenja njihova oporezivog iznosa PDV‑a na temelju doprinosa plaćenih tom tijelu, iako je stvarno došlo do smanjenja cijene nakon trenutka kad je izvršena transakcija u smislu članka 90. stavka 1. Direktive o PDV‑u. Stoga se ne može smatrati da su navedeni uvjeti obuhvaćeni diskrecijskom ovlašću kojom države članice raspolažu na temelju te odredbe.
37

To rješenje nije protivno ni sudskoj praksi iz presuda od 28. srpnja 2016., Astone (C‑332/15, EU:C:2016:614), od 5. listopada 2016., Maya Marinova (C‑576/15, EU:C:2016:740) i od 7. ožujka 2018., Dobre (C‑159/17, EU:C:2018:161), s obzirom na to da, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 33. svojeg mišljenja, Sud nije zauzeo stajalište o uključivanju PDV‑a u prihode koje je porezna uprava ponovno utvrdila u slučaju utaje, kada su prikrivene transakcije donijele te prihode, na koje se naplaćuje PDV, te za koje je morao biti izdan račun i prijavljen PDV.
12

Nakon nadzora koji je AT proveo nad Rádio Popular u odnosu na ta porezna razdoblja, to je tijelo zaključilo da je to društvo pogrešno odbilo cijeli iznos PDV‑a plaćenog tijekom navedenih poreznih razdoblja jer su transakcije prodaje produljenja jamstva koje je izvršio Rádio Popular bile izuzete od PDV‑a i stoga nisu davale pravo na odbitak PDV‑a. Budući da se porez plaćen na stjecanje robe i usluga mješovite namjene može odbiti samo prema udjelu u godišnjem iznosu transakcija koje daju pravo na odbitak, navedeno je tijelo u odnosu na Rádio Popular provelo četiri obračuna PDV‑a i kompenzacijskih kamata u ukupnom iznosu od 356433,05 eura.
29

Međutim, članak 1. stavak 5. točke (a) do (e) Uredbe br. 1072/2009 predviđaju da u okviru određenih vrsta prijevoza cestovni prijevoznici robe nisu podvrgnuti zahtjevu za posjedovanje licencije Zajednice kao ni drugih dozvola za prijevoz. To vrijedi za prijevoz pošte koji se obavlja u okviru univerzalne usluge (članak 1. stavak 5. točka (a) te uredbe), prijevoz vozila koja su bila oštećena ili su se pokvarila (članak 1. stavak 5. točka (b) te uredbe), prijevoz tereta u motornim vozilima čija dopuštena ukupna masa, uključujući ukupnu masu prikolica, ne prelazi 3,5 tone (članak 1. stavak 5. točka (c) te uredbe) i prijevoz tereta motornim vozilima za vlastiti račun (članak 1. stavak 5. točka (d) Uredbe br. 1072/2009) ili prijevoz medicinskih proizvoda, uređaja, opreme i drugih proizvoda potrebnih u slučaju pružanja hitne medicinske pomoći, posebno u slučaju prirodnih katastrofa (članak 1. stavak 5. točka (e) Uredbe br. 1072/2009).
11

Direktivom 2006/126/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. prosinca 2006. o vozačkim dozvolama (SL 2006., L 403, str. 18.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 8., str. 107. i ispravak SL 2016., L 169, str. 18.) stavljena je izvan snage i zamijenjena Direktiva 91/439, s učinkom od 19. siječnja 2013. Iz članka 4. Direktive 2006/126, u vezi s korelacijskom tablicom iz Priloga III. Direktivi 2003/59, proizlazi to da se vozačke dozvole C, C + E, C1, C1 + E, obuhvaćene potonjom direktivom, odnose na vozila koja se, među ostalim, koriste za cestovni prijevoz robe, a čija najveća dopuštena masa prelazi 3,5 tone.
28

Kao treće, osoba DK primjećuje da je Opći sud u točki 38. pobijane presude, prema njezinu mišljenju, pravilno presudio da članak 10. Priloga IX. Pravilniku o osoblju odražava nastojanje zakonodavca Unije da se opće načelo jednakog postupanja ne ugrozi različitim postupanjem prema dužnosnicima koji su počinili povredu i to ovisno o opsegu štete prouzročene instituciji Unije kojoj pripadaju. Međutim, valja istaknuti da je Opći sud u točkama 39. do 41. te presude povrijedio to načelo time što je smatrao da činjenica da je šteta prouzročena Uniji već u cijelosti ili djelomično nadoknađena nema učinak u okviru određivanja disciplinske sankcije koju valja izreći na temelju tog članka 10. Naime, prema mišljenju osobe DK, dužnosnik koji je nadoknadio štetu prouzročenu Uniji nije u istoj situaciji kao i dužnosnik koji tu štetu nije nadoknadio.
77

Međutim, prema žaliteljevu mišljenju tom utvrđenju Općeg suda proturječi, kao prvo, postupak donošenja pobijane odluke s obzirom na to da je uključivao, među ostalim, podnošenje pisanih očitovanja Republike Poljske prije njezina donošenja, kao što to proizlazi iz njezine točke 10., kao drugo, studija koju je provela radna skupina, sastavljena od predstavnika Ministarstva energetike Ruske Federacije i Komisije, o učinkovitijem iskorištavanju plinovoda OPAL, kao što to proizlazi iz točke 17. pobijane odluke, kao treće, sadržaj Komisijina priopćenja za medije od 26. listopada 2016. o posljedicama te odluke za tržište plina u Europi, kao što to proizlazi iz točaka 80. do 88. navedene odluke i, kao četvrto, Komisijina provjera sigurnosti opskrbe tijekom ispitivanja uvjeta za izuzeće na temelju članka 36. Direktive 2009/73.
62

Međutim, s obzirom na to da usklađenost boravka takvog građanina Unije u razdoblju duljem od tri mjeseca i kraćem od pet godina s Direktivom 2004/38 među ostalim podliježe uvjetu da on raspolaže sveobuhvatnim zdravstvenim osiguranjem kako ne bi postao nerazuman teret za javne financije države članice domaćina, taj se građanin Unije ne može pozivati na pravo na jednako postupanje kako bi ostvario besplatan pristup sustavu javnog zdravstvenog osiguranja jer bi to dovelo do lišavanja navedenog uvjeta svakog korisnog učinka, kao što je to utvrđeno u točki 56. ove presude. Tako je eventualna nejednakost u postupanju koja može proizlaziti, na štetu takvog građanina Unije, iz plaćanja pristupa tom sustavu neizbježna posljedica zahtjeva predviđenog člankom 7. stavkom 1. točkom (b) navedene direktive u skladu s kojim taj građanin mora raspolagati sveobuhvatnim zdravstvenim osiguranjem.
94

Kada je riječ o dežurstvima koja se obavljaju na mjestu rada koje se, kao što je to ovdje slučaj, ne podudara s radnikovim prebivalištem, Sud je presudio da je odlučujući čimbenik kako bi se smatralo da su prisutne značajke pojma „radno vrijeme” u smislu Direktive 2003/88 činjenica da je radnik obvezan biti fizički prisutan na mjestu koje je odredio poslodavac i da mu ondje bude na raspolaganju kako bi u slučaju potrebe mogao odmah pružiti svoje usluge, pri čemu se pojam mjesto rada mora shvatiti kao svako mjesto u kojem radnik po nalogu svojeg poslodavca mora obavljati posao, uključujući kada to mjesto nije ono na kojem uobičajeno obavlja svoju profesionalnu aktivnost. S obzirom na to da radnik tijekom takvog razdoblja dežurstva mora ostati udaljen od svojeg društvenog i obiteljskog okruženja te ima ograničenu slobodu upravljanja svojim vremenom tijekom kojeg nisu tražene njegove profesionalne usluge, to se cijelo dežurstvo mora kvalificirati kao „radno vrijeme” u smislu Direktive 2003/88, neovisno o poslu koji je radnik doista obavio tijekom navedenog dežurstva (presuda od 9. ožujka 2021., Radiotelevizija Slovenija (Pripravnost u udaljenom mjestu), C‑344/19, EU:C:2021:182, t. 33. do 35. i navedena sudska praksa).
16

U rujnu 2017., usporedno s postupcima pokrenutima pred Općim sudom, osoba OH podnijela je tužbu pred sudom koji je uputio zahtjev, tj. Polymeles Protodikeio Athinonom (Visoki građanski sud u Ateni, Grčka), kojom je zahtijevala da se članu Komisije naloži da joj nadoknadi štetu koju je navodno pretrpjela zbog toga što je potonji protiv nje iznio klevetničke navode, prigovarajući joj da je ona uzrok prekida odnosa uzajamnog povjerenja i nedostatke u izvršavanju njezinih dužnosti. Naime, to ponašanje člana Komisije navodno je navelo Komisiju da raskine ugovor o radu osobe OH, čime joj je nanesena imovinska šteta koju procjenjuje na iznos od 452299 eura, što odgovara izmakloj dobiti od plaće za razdoblje od 1. studenoga 2016. do 31. listopada 2019. Osoba OH od suda koji je uputio zahtjev također zahtijeva da članu Komisije naloži da joj isplati iznos od 600000 eura na ime neimovinske štete i da mu naloži da povuče lažne i klevetničke navode koji su joj navodno nanijeli štetu.