MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MELCHIORA WATHELETA

od 7. kolovoza 2018. ( 1 )

Predmet C‑310/18 PPU

Specializirana prokuratura

protiv

Emila Mileva

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Specializiran nakazatelen sad (Specijalizirani kazneni sud, Bugarska))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Hitni prethodni postupak – Direktiva (EU) 2016/343 – Članci 3., 4. i 10. – Pretpostavka nedužnosti – Javna upućivanja na krivnju – Članci 6., 47. i 48. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Pravo na slobodu – Pravo na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje – Pretpostavka nedužnosti i pravo na obranu – Postupak ispitivanja zakonitosti istražnog zatvora”

I. Uvod

1. Ovaj zahtjev za prethodnu odluku, koji je Specializiran nakazatelen sad (Specijalizirani kazneni sud, Bugarska) podnio tajništvu Suda 11. svibnja 2018., odnosi se na tumačenje članka 3., članka 4. stavka 1. i članka 10. Direktive (EU) 2016/343 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o jačanju određenih vidova pretpostavke nedužnosti i prava sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku ( 2 ) kao i članaka 47. i 48. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).

2. Ovaj je zahtjev podnesen u okviru postupka koji je pokrenuo Emil Milev, optužen za razbojništvo u trgovini, radi ukidanja prisilne mjere istražnog zatvora koji mu je određen.

II. Pravni okvir

A. Međunarodno pravo

1. Konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda

3. Članak 5. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), naslovljen „Pravo na slobodu i sigurnost”, propisuje: „1. Svatko ima pravo na slobodu i na osobnu sigurnost. Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom: […] (c) ako je zakonito uhićen ili pritvoren radi dovođenja nadležnoj sudbenoj vlasti kad postoji osnovana sumnja da je počinio kazneno djelo ili kad je razumno vjerovati da je to nužno radi sprečavanja izvršenja kaznenog djela ili bijega nakon njegova počinjenja; […] 3. Svatko uhićen ili pritvoren u uvjetima predviđenim stavkom 1.c) ovoga članka mora se u najkraćem roku izvesti pred suca, ili pred drugo zakonom određeno tijelo sudbene vlasti, i ima pravo u razumnom roku biti suđen ili pušten na slobodu do suđenja. Puštanje na slobodu može se uvjetovati davanjem jamstva da će ta osoba pristupiti suđenju. 4. Svatko tko je lišen slobode uhićenjem ili pritvaranjem ima pravo pokrenuti sudski postupak u kojem će se brzo odlučiti o zakonitosti njegova pritvaranja ili o njegovu puštanju na slobodu ako je pritvaranje bilo nezakonito. […]”

4. Članak 6. EKLJP‑a, naslovljen „Pravo na pošteno suđenje”, propisuje: „1. Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi ili u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. […] 2. Svatko optužen za kazneno djelo smatrat će se nevinim sve dok mu se ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom. […]”

B. Pravo Unije

1. Ugovor o funkcioniranju Europske unije

5. Članak 82. stavak 2. UFEU‑a određuje: „Europski parlament i Vijeće [Europske unije] mogu direktivama donesenima u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom utvrditi minimalna pravila potrebna za olakšavanje uzajamnog priznavanja presuda i sudskih odluka te policijske i pravosudne suradnje u kaznenim stvarima s prekograničnim elementima. U tim se pravilima uzimaju u obzir razlike pravnih tradicija i sustava država članica. Pravila se odnose na: […] (b) prava pojedinaca u kaznenom postupku; […]”

2. Povelja

6. Članak 6. Povelje određuje da „svatko ima pravo na slobodu i osobnu sigurnost”.

7. U skladu s člankom 47. Povelje, naslovljenim „Pravo na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje”: „Svatko čija su prava i slobode zajamčeni pravom Unije povrijeđeni ima pravo na djelotvoran pravni lijek pred sudom, u skladu s uvjetima utvrđenima ovim člankom. Svatko ima pravo da zakonom prethodno ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. Svatko ima mogućnost biti savjetovan, branjen i zastupan. […]”

8. Članak 48. Povelje, naslovljen „Pretpostavka nedužnosti i pravo na obranu”, glasi kako slijedi: „1. Svaki optuženik smatra se nedužnim sve dok mu se ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom. 2. Zajamčeno je poštovanje prava na obranu svakog optuženika.”

9. Članak 51. Povelje, naslovljen „Područje primjene”, određuje u stavku 1.: „Odredbe ove Povelje odnose se na institucije, tijela, urede i agencije Unije, uz poštovanje načela supsidijarnosti, te na države članice samo kada provode pravo Unije. Oni stoga moraju poštovati prava i držati se načela te promicati njihovu primjenu u skladu sa svojim ovlastima i poštujući ograničenja nadležnosti Unije koje su joj dodijeljene u Ugovorima.”

10. Članak 52. Povelje, naslovljen „Opseg i tumačenje prava i načela”, propisuje u stavku 3.: „U onoj mjeri u kojoj ova Povelja sadrži prava koja odgovaraju pravima zajamčenima Konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, značenje i opseg primjene tih prava jednaki su onima iz spomenute Konvencije. Ova odredba ne sprječava pravo Unije da pruži širu zaštitu.”

3. Direktiva 2016/343

11. U skladu s uvodnom izjavom 16. Direktive 2016/343: „Pretpostavka nedužnosti bila bi prekršena u slučaju da se u izjavama za javnost tijela javne vlasti ili u sudskim odlukama, osim onih o krivnji, za osumnjičenika ili optuženika navodi da je kriv, dok god toj osobi nije dokazana krivnja u skladu sa zakonom. U tim se izjavama ili sudskim odlukama ne bi trebalo odražavati mišljenje da je osoba kriva. Time se ne bi trebale dovoditi u pitanje radnje kaznenog progona kojima je cilj dokazati krivnju osumnjičenika ili optuženika, kao što je optužnica, ni sudske odluke slijedom kojih na snagu stupa uvjetna kazna, pod uvjetom da su poštovana prava na obranu. Time se također ne bi trebalo dovesti u pitanje privremene odluke postupovne prirode koje donose sudska ili druga nadležna tijela i koje se temelje na sumnji ili elementima inkriminirajućih dokaza kao što su odluke o istražnom pritvoru, pod uvjetom da se u njima ne upućuje na osumnjičenike ili optuženike kao na krive. Prije donošenja privremene odluke postupovne prirode nadležno tijelo prvo bi moralo provjeriti postoje li dostatni elementi inkriminirajućih dokaza protiv osumnjičenika ili optuženika kojima bi se opravdala dotična odluka koja bi mogla upućivati na te elemente.”

12. Uvodna izjava 48. Direktive 2016/343 određuje: „S obzirom na to da se ovom Direktivom utvrđuju minimalna pravila, države članice trebale bi moći proširiti prava utvrđena ovom Direktivom kako bi osigurale višu razinu zaštite. Razina zaštite koju pružaju države članice nikad ne bi smjela pasti ispod razine standarda predviđenih [P]oveljom i EKLJP‑om, kako ih tumače Sud i Europski sud za ljudska prava [u daljnjem tekstu: ESLJP].”

13. Članak 2. Direktive 2016/343, naslovljen „Područje primjene”, određuje: „Ova se Direktiva primjenjuje na fizičke osobe koje su osumnjičenici ili optuženici u kaznenom postupku. Primjenjuje se u svim fazama kaznenog postupka, od trenutka kada je osoba osumnjičena ili optužena za počinjenje kaznenog djela ili navodnog kaznenog djela pa sve do trenutka kada odluka o konačnom utvrđivanju je li ta osoba počinila predmetno kazneno djelo postane konačna.”

14. Članak 3. Direktive 2016/343, naslovljen „Pretpostavka nedužnosti”, propisuje: „Države članice osiguravaju da se osumnjičenici ili optuženici smatraju nedužnima dok im se ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom”.

15. Članak 4. Direktive 2016/343, naslovljen „Javna upućivanja na krivnju”, predviđa: „1. Države članice poduzimaju odgovarajuće mjere kako bi se osiguralo da se, dok god se osumnjičeniku ili optuženiku ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom, u izjavama za javnost tijela javne vlasti i sudskim odlukama, osim onih o krivnji, za tu osobu ne navodi da je kriva. Time se ne dovode u pitanje radnje kaznenog progona kojima je cilj dokazati krivnju osumnjičenika ili optuženika ni privremene odluke postupovne prirode koje donose sudska ili druga nadležna tijela i koje se temelje na sumnji ili inkriminirajućim dokazima. 2. Države članice u skladu s ovom Direktivom te osobito s člankom 10. osiguravaju da su, u slučaju kršenja obveze određene u stavku 1. ovog članka da se za osumnjičenike ili optuženike ne navodi da su krivi, na raspolaganju odgovarajuće mjere. […]”

16. Članak 10. Direktive 2016/343, naslovljen „Pravna sredstva”, određuje: „1. Države članice osiguravaju da osumnjičenici i optuženici, ako su njihova prava iz ove Direktive prekršena, imaju na raspolaganju učinkovito pravno sredstvo. 2. Ne dovodeći u pitanje nacionalna pravila i sustave o prihvatljivosti dokaza, države članice tijekom kaznenog postupka osiguravaju da se, pri procjeni izjava koje su dali osumnjičenici ili optuženici ili dokaza prikupljenih uslijed kršenja prava da se brane šutnjom ili prava da sami sebe ne izlože kaznenom progonu, poštuju prava obrane i pravičnost postupka.”

C. Bugarsko pravo

17. U skladu s člankom 56. stavkom 1. bugarskog Nakasatelno‑procesualen kodeksa (Zakonik o kaznenom postupku, u daljnjem tekstu: NPK), „[o]ptuženiku može biti određena prisilna mjera […] kada dokazi iz spisa dovode do osnovane sumnje da je počinio kazneno djelo i kada postoji jedan od razloga iz članka 57.”.

18. U skladu s člankom 57. NPK‑a, „[p]risilne mjere su prilagođene kako bi se izbjeglo da optuženik pobjegne, počini kazneno djelo ili spriječi izvršenje konačne kaznene presude.”

19. Članak 58. NPK‑a među tim prisilnim mjerama navodi istražni zatvor.

20. U skladu s člankom 63. NPK‑a, „mjera istražnog zatvora određuje se kada postoji osnovana sumnja da je optuženik počinio kazneno djelo koje je kažnjivo oduzimanjem slobode ili drugom strožom kaznom i ako iz dokaza u predmetu proizlazi da postoji stvarna opasnost da optuženik pobjegne ili počini kazneno djelo”.

21. U skladu s člankom 65. stavkom 4. NPK‑a, u svakom trenutku predsudskog postupka optuženik može zahtijevati preispitivanje prisilne mjere istražnog zatvora i „[s]ud ocjenjuje sve okolnosti koje se tiču zakonitosti istražnog zatvora […]”.

III. Glavni postupak i prethodna pitanja

22. E. Milev osumnjičen je za razbojništvo u trgovini lanca supermarketa „Billa” koja se dogodila 30. prosinca 2008. u Sofiji (Bugarska). Međutim, budući da istraga nije omogućila da se prikupe dokazi koji su za njega inkriminirajući, nije se nastavila. Ta je istraga prekinuta 31. srpnja 2009. a da nitko nije bio osumnjičen ni optužen.

23. U međuvremenu su pokrenuta druga dva kaznena predmeta ( 3 ) protiv E. Mileva. U prvom od tih dvaju predmeta bugarski sud je odbio odrediti istražni zatvor za E. Mileva s obzirom na to da iskaze glavnog svjedoka BP‑a nije smatrao vjerodostojnima. U navedenom predmetu još uvijek nije donesena nijedna sudska odluka o meritumu.

24. U okviru drugog predmeta E. Milev bio je u istražnom zatvoru od 24. studenoga 2013. do 9. siječnja 2018., kada je oslobođen svih optužbi. Predmetni sud je to oslobođenje među ostalim utemeljio na tvrdnji da iskazi svjedoka BP‑a nisu vjerodostojni ( 4 ).

25. U oba predmeta o kojima je riječ svjedok BP dao je mnogobrojne iskaze o različitim kaznenim djelima u kojima je E. Milev navodno sudjelovao. Ni u jednom od tih iskaza nije naveo razbojništvo u trgovini 30. prosinca 2008.

26. Predmet koji se odnosi na razbojništvo iz 2008. ponovo je otvoren 11. siječnja 2018.

27. Svjedok BP ispitan je isti dan. Naveo je da je planirao predmetnu krađu s E. Milevom i trećim osobama, ali da E. Milev nije došao na dogovoreni dan. BP je zatim saznao iz medija da je razbojništvo počinjeno te mu je E. Milev rekao da ga je počinio s drugim osobama. BP je naveo da je svjedočio nakon toliko dugo vremena jer se bojao E. Mileva, ali se zabrinuo kad je saznao da će on biti pušten na slobodu nakon oslobađajuće odluke u jednom prethodnom predmetu te je stoga odlučio dati taj iskaz. Videozapis razbojništva prikazan je svjedoku BP‑u, koji je izričito potvrdio da prepoznaje E. Mileva među napadačima.

28. Isti dan, odnosno 11. siječnja 2018., E. Milev optužen je za predmetno razbojništvo ( 5 ) te je uhićen radi dovođenja pred sud koji je pozvan odlučiti o tome hoće li mu se odrediti istražni zatvor.

29. U prvom je stupnju zahtjev državnog odvjetnika za određivanje istražnog zatvora E. Milevu prihvaćen zato što su iskazi svjedoka BP‑a „na prvi pogled” bili vjerodostojni. U drugom je stupnju istražni zatvor potvrđen na temelju detaljnih iskaza svjedoka BP‑a te zbog njegove moguće kaznene odgovornosti za lažno svjedočenje.

30. Sud koji je uputio zahtjev ističe u svojem zahtjevu za prethodnu odluku da su sudovi obaju stupnjeva ispitali iskaze svjedoka BP‑a zasebno a da ih nisu usporedili s drugim dokazima koji su za njega oslobađajući. Nije odgovoreno na argumente koje je u tom pogledu iznio odvjetnik E. Mileva.

31. Sud koji je uputio zahtjev ističe da je u okviru naknadnog ispitivanja istražnog zatvora prvostupanjski sud smatrao da nije potrebna detaljna analiza dokaza te je ispitao samo iskaze BP‑a. Prvostupanjski sud također je smatrao da je dokazna snaga koja je manja od inkriminirajućih dokaza dovoljna za zadržavanje u istražnom zatvoru.

32. Drugostupanjski sud je potvrdio taj zaključak, ponovo na temelju iskaza svjedoka BP‑a. U svojoj je odluci naveo da je „općenito ispitao iskaze tih svjedoka” i da dokazi „iako su sažeti, […] podupiru tezu optužbe […]; budući da ih drugi dokazi nisu osporili, žalbeni sud ih ne može zanemariti”.

33. Odluka donesena u okviru drugog ispitivanja istražnog zatvora sličnog je smisla. Drugostupanjski sud je smatrao da „[…] je nakon 5. studenoga 2017., dana na koji je izmijenjen NPK, postojala osnovana sumnja potrebna za ovaj postupak. Sud odlučuje o postojanju sumnje nakon općenitog ispitivanja dokaza iz spisa. Ni u kojem slučaju nije potrebno temeljito analizirati dokaze iz spisa nakon navedene izmjene NPK‑a […]. U okviru tog vrlo općenitog ispitivanja iskaza i dokaza […] potrebno je utvrditi općenitu vjerojatnost i sumnju na moguću uključenost […]”.

34. Sud koji je uputio zahtjev ističe da sud nije raspravljao o argumentima koje je odvjetnik E. Mileva iznio o pristranosti i nedostatku vjerodostojnosti iskazâ BP‑a te da nije odgovoreno na argumente koje je on izričito istaknuo.

35. E. Milev smatra da kriterij „osnovane sumnje” određen bugarskim pravom kao preduvjet za njegov istražni zatvor treba tumačiti na način definiran u presudi ESLJP‑a od 30. kolovoza 1990., Fox, Campbell i Hartley protiv Ujedinjene Kraljevine (CE:ECHR:1990:0830JUD001224486), odnosno da taj kriterij zahtijeva postojanje objektivnih podataka koji mogu uvjeriti objektivnog promatrača da je dotična osoba vjerojatno počinila predmetno kazneno djelo. E. Milev je također iznio konkretne argumente o nedostatku vjerodostojnosti svjedoka BP‑a te je njegov odvjetnik podnio mnogobrojne zahtjeve za prikupljanje dokaza radi provjere vjerodostojnosti iskazâ svjedoka BP‑a.

36. Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je prije reforme NPK‑a 5. studenoga 2017. sud potvrdio pritvaranje optuženika tek nakon što se čvrsto uvjerio da postoji „osnovana sumnja” da je dotična osoba počinila kazneno djelo. Sud je odlučio o postojanju osnovane sumnje nakon što se „temeljito upoznao sa svim dokumentima iz spisa i time što je slobodno tumačio vjerodostojnost inkriminirajućih i oslobađajućih dokaza te dao jasan i konkretan odgovor na argumente koje je iznio odvjetnik optuženika”.

37. Osim toga, u skladu s člankom 29. stavkom 1. točkom 1. podtočkom (d) NPK‑a ( 6 ), bilo je formalno zabranjeno da sud koji je odlučio o primjeni ili potvrdi mjere istražnog zatvora odluči o optužbi u sudskoj fazi te donese kaznenu presudu o toj optužbi. Ta se zabrana temeljila na činjenici da je, utvrđujući postojanje ili nepostojanje „osnovane sumnje” i raspravljajući o vjerodostojnosti dokaza, sud već oblikovao mišljenje o predmetu.

38. Nakon niza osuđujućih presuda ESLJP‑a, NPK je izmijenjen 5. studenoga 2017. Tom je reformom formalna zabrana iz članka 29. stavka 1. točke 1. podtočke (d) NPK‑a ukinuta. Sud koji je uputio zahtjev ističe da „[s]toga, nacionalni sudovi sada trebaju ispitivati osnovanu sumnju, uključujući u predsudskoj fazi, te istodobno zadržati svoju nepristranost”.

39. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, ukidanje članka 29. stavka 1. točke 1. podtočke (d) NPK‑a dovelo je do nove struje sudske prakse o tome postoji li „osnovana sumnja koja omogućuje pretpostavku” da je optuženik počinio kazneno djelo. U tom pogledu, sud se treba upoznati s dokazima samo „na prvi pogled” i ne uzimajući u obzir detalje. Iz toga slijedi da sud „može samo nabrojati dokaze, ali ih ne može suočiti ni tumačiti tako da navede koje smatra vjerodostojnima i zašto; može samo općenito i neodređeno navesti da je moguće da je optuženik počinio kazneno djelo tako da opiše ‚stanje sumnje’, ali ne može izraziti jasno uvjerenje da se iz dokaza može zaključiti o dovoljno uvjerljivoj vjerojatnosti da je optuženik počinio to kazneno djelo; konačno, sud ne može dati jasan i konkretan odgovor na argumente koje je iznio odvjetnik optuženika što bi ga obvezalo da odlučnije izrazi mišljenje o počinjenju predmetnog kaznenog djela te da raspravi navodnu proturječnost među dokazima ili postojanje ili nepostojanje njihove vjerodostojnosti”.

40. Drugim riječima, postoji dvostruko ograničenje, odnosno sa stajališta materijalnog prava sud nema pravo u svojoj odluci navede da postoji čvrsto uvjerenje da je kazneno djelo počinio optuženik, a s postupovnog stajališta mu je zabranjeno raspravljati o dokazima i navesti koji su vjerodostojni i razloge za to.

41. Sud koji je uputio zahtjev ističe da iako je cilj nove sudske prakse sačuvati nepristranost suda kada odlučuje o postojanju osnovane sumnje, u praksi to dovodi do smanjenja razine zaštite prava optuženika u pogledu istražnog zatvora.

42. Dodaje da ta nova sudska praksa nije jednoglasno prihvaćena. Značajni dio nacionalnih sudova smatra da, kako bi se optuženik zadržao u istražnom zatvoru, pretpostavka nedužnosti zahtijeva da se utvrdi veći i viši stupanj vjerojatnosti da je ta osoba počinila kazneno djelo. Nacionalni sudovi smatraju da prava obrane nalažu da se detaljnije raspravlja o dokazima i pruži konkretan odgovor na prigovore koje iznese odvjetnik optuženika.

43. U tim je okolnostima sud koji je uputio zahtjev odlučio Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja: „1. Je li nacionalna sudska praksa kojom se održavanje na snazi prisilne mjere ‚istražnog zatvora’ (četiri mjeseca nakon uhićenja optuženika) uvjetuje postojanjem ‚osnovane sumnje’, shvaćene tek kao utvrđenje ‚na prvi pogled’ da je optuženik mogao počiniti predmetno kazneno djelo, u skladu s člankom 3., člankom 4. stavkom 1. drugom rečenicom, člankom 10., uvodnom izjavom 16. četvrtom i petom rečenicom te uvodnom izjavom 48. Direktive 2016/343, kao i s člancima 47. i 48. Povelje […]? Ili, ako nije, je li nacionalna sudska praksa u skladu s kojom se ‚osnovana sumnja’ tumači kao velika vjerojatnost da je optuženik počinio predmetno kazneno djelo, u skladu s prethodno navedenim odredbama? 2. Je li nacionalna sudska praksa kojom se sudu koji odlučuje o zahtjevu za izmjenu već donesene prisilne mjere ‚istražnog zatvora’ nalaže da obrazloži svoju odluku a da ne usporedi inkriminirajuće i oslobađajuće dokaze, čak i ako je odvjetnik optuženika iznio argumente u tom smislu, s obzirom na to da je jedini razlog tog ograničenja obveza suda da zadrži svoju nepristranost u slučaju da mu taj predmet bude dodijeljen radi ispitivanja o meritumu, u skladu s člankom 4. stavkom 1. drugom rečenicom, člankom 10., uvodnom izjavom 16. četvrtom i petom rečenicom te uvodnom izjavom 48. Direktive 2016/343, kao i s člankom 47. Povelje […]? Ili, ako nije, je li nacionalna sudska praksa prema kojoj sud detaljnije i preciznije ispituje dokaze i daje jasan odgovor na argumente optuženikova odvjetnika, čak i ako se time dovodi u opasnost od nemogućnosti ispitivanja predmeta i donošenja konačne odluke o krivnji ako mu je navedeni predmet dodijeljen radi ispitivanja o meritumu, što podrazumijeva da drugi sud ispituje meritum tog predmeta, u skladu s prethodno navedenim odredbama?”

IV. Hitni postupak i postupak pred Sudom

44. Sud koji je uputio zahtjev zatražio je da se o ovome zahtjevu za prethodnu odluku odluči u hitnom prethodnom postupku predviđenom člankom 107. Poslovnika Suda.

45. U prilog tom zahtjevu taj sud ističe da se E. Milev nalazi u istražnom zatvoru. Smatra da je ovaj zahtjev za prethodnu odluku koji se odnosi na tumačenje Direktive 2016/343 nužan za odluku o zakonitosti istražnog zatvora E. Mileva. Sud koji je uputio zahtjev ističe, među ostalim, da će E. Milev ostati u istražnom zatvoru dok se Sud ne očituje o zahtjevu za prethodnu odluku.

46. Prvo vijeće Suda odlučilo je 5. lipnja 2018. na prijedlog suca izvjestitelja i nakon mojeg saslušanja prihvatiti zahtjev nacionalnog suda da se o prethodnim pitanjima odluči u hitnom prethodnom postupku.

47. E. Milev i Europska komisija podnijeli su pisana očitovanja. Bugarska vlada nije podnijela pisana očitovanja. Nizozemska vlada i Komisija iznijele su usmena očitovanja na raspravi održanoj 11. srpnja 2018.

V. Analiza

48. Svojim pitanjima, koja prema mojem mišljenju valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3., članak 4. stavak 1. drugu rečenicu i članak 10. Direktive 2016/343, kao i članke 47. i 48. Povelje, tumačiti na način da je za zadržavanje optuženika u istražnom zatvoru dovoljno samo da sud koji ispituje žalbu protiv tog istražnog zatvora utvrdi da je on „na prvi pogled” ( 7 ) mogao počiniti predmetno kazneno djelo ili je, naprotiv, potrebno da sud utvrdi postojanje „velike vjerojatnosti” ( 8 ) da je on počinio to kazneno djelo.

49. Sud koji je uputio zahtjev također se pita o obrazloženju odluke o istražnom zatvoru i dokazima koje sud treba uzeti u obzir radi poštovanja prava na nepristrani sud zajamčenog člankom 47. Povelje kao i pretpostavke nedužnosti zajamčene člankom 48. Povelje i člancima 3. i 4. Direktive 2016/343.

A. Primjena članaka 6., 47. i 48. Povelje kao i Direktive 2016/343 na odluke o istražnom zatvoru

50. Iz zahtjeva za prethodnu odluku kao i iz pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da taj sud pita Sud o pretpostavci nedužnosti ( 9 ), pravu na slobodu ( 10 ) i nepristranosti suda ( 11 ).

51. U skladu s člankom 1. Direktive 2016/343, njezina je svrha, među ostalim, utvrđenje zajedničkih minimalnih pravila koja se odnose na određene vidove pretpostavke nedužnosti u kaznenim postupcima radi jačanja međusobnog povjerenja država članica u njihove sustave kaznenog pravosuđa te time olakšavanja uzajamnog priznavanja odluka u kaznenim stvarima ( 12 ).

52. Istražni zatvor E. Mileva, fizičke osobe optuženika u okviru kaznenog postupka koji je još uvijek u tijeku, ulazi u područje primjene Direktive 2016/343 kako je definirano u njezinom članku 2. ( 13 ), koja se „[primjenjuje] u svim fazama kaznenog postupka, od trenutka kada je osoba osumnjičena ili optužena za počinjenje kaznenog djela ili navodnog kaznenog djela pa sve do trenutka kada odluka o konačnom utvrđivanju je li ta osoba počinila predmetno kazneno djelo postane konačna” ( 14 ).

53. U tom pogledu, iz uvodne izjave 16. Direktive 2016/343 proizlazi da se pretpostavka nedužnosti primjenjuje na odluke o istražnom zatvoru i da bi ona bila osobito prekršena ako te odluke navode da su osumnjičenik ili optuženik krivi sve dok toj osobi nije dokazana krivnja u skladu sa zakonom

54. Komisija smatra da se zbog nepostojanja mjera usklađenosti u pravu Unije o predmetnom kaznenom djelu ne može smatrati da se postupkom o kojem je riječ provodi pravo Unije. Iz toga proizlazi da se Povelja kao takva ne primjenjuje na navedeni postupak.

55. Komisija je svoju tezu o neprimjenjivosti Povelje također opravdala nepostojanjem pozitivnih materijalnih pravila o istražnom zatvoru u Direktivi 2016/343.

56. Ne slažem se s tom tezom.

57. Smatram da se Direktiva 2016/343 ne odnosi na predmetno kazneno djelo, već na kazneni postupak općenito te da su pravila koja ona utvrđuje o pretpostavci nedužnosti jednako obvezujuća kao i pozitivni zahtjevi. Osim toga, s obzirom na činjenicu da se navedena direktiva primjenjuje na predmetni kazneni postupak, primjena pravila koja ona sadržava, osobito članaka 3. i 4., predstavlja provedbu prava Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje. Sud koji je uputio zahtjev stoga treba osigurati da se temeljna prava koja su optuženicima zajamčena Poveljom poštuju u glavnom postupku. Naime, obveza poštovanja pretpostavke nedužnosti podrazumijeva obvezu poštovanja tih prava ( 15 ).

58. Usto, valja ponoviti da članak 52. stavak 3. Povelje predviđa da, u onoj mjeri u kojoj Povelja sadržava prava koja odgovaraju pravima zajamčenima EKLJP‑om, značenje i opseg primjene tih prava jednaki su onima iz spomenute konvencije. Tom se odredbom Povelje nastoji osigurati potrebna sukladnost između prava sadržanih u Povelji i odgovarajućih prava zajamčenih EKLJP‑om, bez štetnog učinka na autonomiju prava Unije i Suda Europske unije ( 16 ).

59. Ističem da „pravo na slobodu” zajamčeno člankom 6. Povelje odgovara istom pojmu iz članka 5. stavka 1. EKLJP‑a ( 17 ), da pravo na pošteno suđenje zajamčeno člankom 47. Povelje odgovara članku 6. stavku 1. EKLJP‑a te da pretpostavka nedužnosti zajamčena člankom 48. stavkom 1. Povelje odgovara članku 6. stavcima 2. i 3. EKLJP‑a ( 18 ). Osim toga, iz uvodne izjave 48. Direktive 2016/343 proizlazi da „[r]azina zaštite koju pružaju države članice nikad ne bi smjela pasti ispod razine standarda predviđenih [P]oveljom i EKLJP‑om, kako ih tumače Sud i [ESLJP]”.

B. Članak 5. EKLJP‑a i istražni zatvor

60. Iz sudske prakse ESLJP‑a u vezi s člankom 5. EKLJP‑a, koji se mora uzeti u obzir radi tumačenja članka 6. Povelje, proizlazi da ta odredba štiti fizičku sigurnost osoba te je, kao takva, od temeljne važnosti ( 19 ). To uključuje i cilj zaštite pojedinca od proizvoljnog i neopravdanog oduzimanja slobode ( 20 ).

61. Prema ustaljenoj sudskoj praksi ESLJP‑a, pretpostavka u korist puštanja na slobodu proizlazi iz članka 5. EKLJP‑a. Optuženika treba smatrati nevinim sve do njegove osude i stavcima 3. i 4. navedenog članka EKLJP‑a u biti se nastoji naložiti puštanje na slobodu ako pritvaranje nije zakonito ili ako presuda nije donesena u razumnom roku ( 21 ). U točki 84. presude od 26. srpnja 2001., Ilijkov protiv Bugarske, CE:ECHR:2001:0726JUD003397796, ESLJP je presudio da istražni zatvor može biti opravdan samo ako postoje jasne naznake stvarnog zahtjeva javnog interesa koji prevladava nad osobnom slobodom.

62. Smatram da valja istaknuti da u sudskoj praksi ESLJP‑a postoji bliska veza između prava na slobodu i pretpostavke nedužnosti. Naime, jedno je neodvojivo od drugog.

63. Popis iznimaka od prava na slobodu iz članka 5. stavka 1. EKLJP‑a je iscrpan ( 22 ). U skladu s člankom 5. stavkom 1. točkom (c) EKLJP‑a, osoba može biti pritvorena samo u okviru kaznenog postupka radi dovođenja nadležnoj sudbenoj vlasti, među ostalim jer je osumnjičena da je počinila kazneno djelo ( 23 ).

64. Navedena točka među ostalim zahtijeva ( 24 ) postojanje „osnovane” sumnje ( 25 ) da je uhićenik i pritvorenik počinio kazneno djelo. Ta odredba pretpostavlja postojanje činjenica ili podataka koji mogu uvjeriti objektivnog promatrača da je dotični pojedinac mogao počiniti kazneno djelo. Međutim, što se može smatrati „osnovanim” ovisi o analizi svih okolnosti iz spisa ( 26 ).

65. Važno je naglasiti da „činjenice koje dovode do osnovane sumnje ne moraju biti iste razine kao one koje su nužne za opravdanje osude ili čak za optuživanje” ( 27 ).

66. Točka 61. presude ESLJP‑a od 25. ožujka 1999., Nikolova protiv Bugarske, CE:ECHR:1999:0325JUD003119596, navodi da iako „je točno da [članak 5. stavak 4. EKLJP‑a] ne dovodi do toga da je sud koji ispituje žalbu protiv istražnog zatvora obvezan proučiti svaki žaliteljev argument, jamstva koja predviđa ne bi imala smisla ako bi sud, oslanjajući se na nacionalni zakon i praksu, mogao smatrati irelevantnima ili zanemariti konkretne činjenice na koje se poziva pritvorenik i koje mogu dovesti u pitanje postojanje uvjeta nužnih za ‚zakonitost’ oduzimanja slobode u smislu [EKLJP‑a]”. Iz toga slijedi da kada podnositelj zahtjeva ističe te konkretne činjenice, koje se ne doimaju ni neuvjerljivima ni nevažnima, sudski nadzor ne bi ispunio zahtjeve iz članka 5. stavka 4. EKLJP‑a ako ne bi razmotrio te argumente.

67. Osim toga, kada je riječ o zadržavanju osobe u istražnom zatvoru ( 28 ), postojanost osnovane sumnje da je počinila kazneno djelo je condition sine qua non pravilnosti tog zadržavanja ( 29 ).

C. Članak 6. stavak 1. EKLJP‑a i nepristranost suda

68. Za potrebe članka 6. stavka 1. EKLJP‑a, nepristranost suda se mora ocijeniti na temelju subjektivnog pristupa, kojim se nastoji utvrditi osobno uvjerenje i ponašanje tog suca u takvoj prilici ( 30 ), i objektivnog pristupa kako bi se osiguralo da sud pruža dovoljno jamstava da isključi svaku opravdanu sumnju u tom pogledu ( 31 ).

69. Prema mišljenju ESLJP‑a, objektivna ocjena sastoji se od pitanja dopuštaju li određene provjerljive činjenice, neovisno o osobnom ponašanju suca, da se njegova nepristranost dovede u pitanje. U tom području čak i privid može biti važan. Važno je da pojedinci u demokratskom društvu imaju povjerenja u sudove, u kaznenim stvarima počevši od optuženika ( 32 ). Stoga se mora izuzeti svaki sudac za kojeg je moguća opravdana bojazan od nedostatka nepristranosti ( 33 ).

70. Iz drugog pitanja suda koji je uputio zahtjev proizlazi da on pita Sud o objektivnoj nepristranosti sudova.

71. U presudi ESLJP‑a od 24. svibnja 1989., Hauschildt protiv Danske, CE:ECHR:1989:0524JUD001048683, t. 49., ESLJP je presudio da sumnju o nepristranosti suda može kod optuženika izazvati činjenica da su suci koji su sudjelovali u konačnom ispitivanju predmeta po žalbi već razmatrali predmet u ranijoj fazi te su prije postupka donijeli različite odluke u odnosu na podnositelja zahtjeva, uključujući i odluke o njegovu istražnom zatvoru. Međutim, prema mišljenju ESLJP‑a, sumnje podnositelja zahtjeva se ipak ne mogu smatrati „objektivno opravdanima u svakom slučaju: odgovor [ovisi] o okolnostima slučaja”.

72. Prema mišljenju ESLJP‑a „[sumnje] se ne mogu poistovjetiti s formalnim utvrđenjem krivnje [i činjenica da je] prvostupanjski ili žalbeni sud […] već donio odluke prije postupka, uključujući o istražnom zatvoru, ne može stoga sama po sebi opravdati poimanja o njegovoj nepristranosti. […] Određene okolnosti ipak mogu u konkretnom slučaju dopustiti drukčiji zaključak” ( 34 ).

73. U tom pogledu, ESLJP je smatrao da kada se sud prilikom odlučivanja o određivanju istražnog zatvora mora uvjeriti da postoje „osobito osnovane sumnje” da je osumnjičenik počinio kazneno djelo, postoji povreda članka 6. stavka 1. EKLJP‑a ako mora odlučiti o krivnji osumnjičenika. Naime, ESLJP je presudio da je razlika između postojanja „osobito pojačane sumnje” i problema koji valja riješiti nakon suđenja ( 35 ) neznatna ( 36 ).

D. Članak 6. stavak 2. EKLJP‑a i pretpostavka nedužnosti

74. Pretpostavka nedužnosti zajamčena člankom 6. stavkom 2. EKLJP‑a zahtijeva među ostalim da u izvršavanju svojih dužnosti članovi suda ne polaze od unaprijed određenog mišljenja da je optuženik počinio sporno djelo; teret dokazivanja je na tužitelju, a sumnja ide u korist optuženika ( 37 ). Naime, ta je pretpostavka nedužnosti jedan od pravičnih elemenata kaznenog postupka koji se zahtijevaju u članku 6. stavku 1. EKLJP‑a ( 38 ). Ona je prekršena ako sudska odluka koja se odnosi na optuženika odražava predodžbu krivnje, iako njegova krivnja nije prethodno utvrđena u skladu sa zakonom. Čak i u nedostatku formalnog utvrđenja dovoljno je obrazloženje koje upućuje na to da sud smatra dotičnu osobu krivom ( 39 ). Prema sudskoj praksi ESLJP‑a, „treba razlikovati izjave koje odražavaju predodžbu da je dotična osoba kriva od izjava koje se ograničavaju na opisivanje stanja sumnje. Prve krše pretpostavku nedužnosti, dok se druge smatraju sukladnima smislu članka 6. [EKLJP‑a] ( 40 )”.

E. Primjena na predmetni slučaj

75. Najprije podsjećam da su države članice dužne poštovati sve odredbe Povelje kada provode Direktivu 2016/343 i da moraju pomiriti zahtjeve iz tih odredbi, čak i ako obveza poštovanja svih odredbi Povelje može u određenim okolnostima, kao u glavnom predmetu, nalagati osjetljivi pristup radi pronalaženja pravedne ravnoteže između predmetnih prava ( 41 ).

76. S obzirom na to da je istražni zatvor ( 42 ) optuženika kao što je E. Milev u okviru kaznenih postupaka obuhvaćen područjem primjene te direktive ( 43 ), iz članaka 3. i 4. Direktive 2016/343 kao i iz njezine uvodne izjave 16. jasno proizlazi da se pretpostavka nedužnosti mora poštovati kada nacionalni sud donese odluku o njegovu istražnom zatvoru. Iz toga slijedi da taj sud ne smije navoditi da je optuženik kriv sve dok mu se krivnja ne utvrdi u skladu sa zakonom ( 44 ).

77. Suprotno tomu, članku 4. stavku 1. Direktive 2016/343 ne protive se privremene odluke postupovne prirode, kao što su odluke o istražnom zatvoru ( 45 ), koje donose sudska tijela i koje se temelje na sumnji ili inkriminirajućim dokazima. Osim toga, članak 4. stavak 2. Direktive 2016/343 propisuje da države članice moraju predvidjeti odgovarajuće mjere u slučaju povrede obveze određene u stavku 1. istog članka ( 46 ).

78. Međutim, smatram da utvrđenje suda koji ispituje žalbu protiv istražnog zatvora u skladu s kojim postoji „velika vjerojatnost” ( 47 ) da je optuženik počinio kazneno djelo jasno odaje dojam da je on kriv za to kazneno djelo iako njegova krivnja nije utvrđena u skladu sa zakonom. Naime, to se utvrđenje ne ograničava „na opisivanje stanja sumnje” ( 48 ).

79. Iako takav pristup može osigurati pojačanu zaštitu prava na slobodu zajamčenog člankom 6. Povelje ( 49 ), on ugrožava pretpostavku nedužnosti zajamčenu člankom 48. Povelje kao i člancima 3. i 4. Direktive 2016/343.

80. Međutim, ako se samo utvrđenje suda koji ispituje žalbu protiv istražnog zatvora u skladu s kojim bi optuženik „na prvi pogled” ( 50 ) mogao počiniti predmetno kazneno djelo, odnosno bez ocjenjivanja podnesenih inkriminirajućih i oslobađajućih dokaza, ne protivi, barem ne izravno ( 51 ), pretpostavci nedužnosti, ono ugrožava pravo na slobodu zajamčeno člankom 6. Povelje jer sud ne provjerava postojanje osnovane sumnje da je ta osoba počinila kazneno djelo ( 52 ).

81. Članak 5. stavak 1. točka (c) EKLJP‑a i ustaljena sudska praksa ESLJP‑a u vezi s tom odredbom naime zahtijevaju da osoba ne može biti pritvorena bez postojanja osnovane sumnje da je počinila kazneno djelo ( 53 ).

82. Iz presude ESLJP‑a od 25. ožujka 1999., Nikolova protiv Bugarske, CE:ECHR:1999:0325JUD003119596, t. 61., proizlazi da sud koji ispituje žalbu protiv istražnog zatvora treba uzeti u obzir konkretne činjenice na koje se poziva pritvorenik koje mogu dovesti u pitanje zakonitost oduzimanja slobode. Iz toga slijedi da kada optuženik ističe te konkretne činjenice, koje se ne doimaju ni neuvjerljivima ni nevažnima, sud ih mora uzeti u obzir prilikom ispitivanja žalbe protiv njegova istražnog zatvora.

83. Konkretnije, kada optuženik prilikom žalbe protiv svojeg istražnog zatvora podnese oslobađajuće dokaze koji se ne doimaju ni neuvjerljivima ni nevažnima, sud pred kojim je ta žalba podnesena mora uzeti u obzir te elemente zajedno s inkriminirajućim dokazima radi ocjene postoji li osnovana sumnja da je ta osoba počinila kazneno djelo ( 54 ). Predmetni sud time ne povređuje ni pravo na slobodu zajamčeno člankom 6. Povelje ni pretpostavku nedužnosti zajamčenu člankom 48. Povelje i člancima 3. i 4. Direktive 2016/343.

84. Osim toga, iz sudske prakse ESLJP‑a proizlazi da sama činjenica da je sudac odlučio o istražnom zatvoru optuženika ne podrazumijeva nužno da je njegova nepristranost dovedena u pitanje i da on može čak i u određenim vrlo preciznim okolnostima odlučiti kasnije o krivnji te osobe. Naime, bitno je iz obrazloženja odluke o istražnom zatvoru saznati ima li sudac unaprijed određeno mišljenje o krivnji optuženika ( 55 ).

85. Ako iz obrazloženja odluke o istražnom zatvoru optuženika proizlazi da je sudac već oblikovao mišljenje o krivnji tog optuženika, predmetni sudac ne može odlučiti o meritumu spisa jer bi se time povrijedio članak 47. stavak 2. Povelje o pravu na nepristrani sud.

86. Usto, obrazloženje u kojem se navodi da je optuženik kriv, iako njegova krivnja nije utvrđena u skladu sa zakonom, povređuje članak 48. Povelje kao i članke 3. i 4. Direktive 2016/343, neovisno o tome hoće li predmetni sudac kasnije odlučiti o krivnji dotične osobe.

87. Suprotno tomu, ako se sudac koji odlučuje o istražnom zatvoru optuženika ograniči na provjeru postoji li osnovana sumnja da je taj optuženik počinio predmetno kazneno djelo, taj sudac može sudjelovati u presudi o meritumu i, posljedično, u presudi o krivnji te osobe. Kao što proizlazi iz točke 83. ovog mišljenja, kada optuženik podnese oslobađajuće dokaze koji se ne doimaju ni neuvjerljivima ni nevažnima, na sudu koji ispituje žalbu protiv njegova istražnog zatvora jest da ih uzme u obzir zajedno s inkriminirajućim dokazima radi ocjene postoji li osnovana sumnja da je počinio kazneno djelo.

VI. Zaključak

88. S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Specializiran nakazatelen sad (Specijalizirani kazneni sud, Bugarska) odgovori na sljedeći način: 1. Članke 6. i 48. Povelje Europske unije o temeljnim pravima kao i članke 3. i 4. Direktive (EU) 2016/343 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o jačanju određenih vidova pretpostavke nedužnosti i prava sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku treba tumačiti na način da kada optuženik podnese oslobađajuće dokaze koji se ne doimaju ni neuvjerljivima ni nevažnima, na sudu koji ispituje žalbu protiv njegova istražnog zatvora jest da ih uzme u obzir zajedno s inkriminirajućim dokazima radi ocjene postoji li osnovana sumnja da je ta osoba počinila predmetno kazneno djelo. 2. Ako iz obrazloženja odluke o istražnom zatvoru optuženika proizlazi da je sudac već oblikovao mišljenje o krivnji tog optuženika, predmetni sudac ne može odlučiti o meritumu spisa jer bi se time povrijedio članak 47. stavak 2. Povelje o temeljnim pravima. Obrazloženje u kojem se navodi da je optuženik kriv, iako njegova krivnja nije utvrđena u skladu sa zakonom, povređuje također članak 48. Povelje kao i članke 3. i 4. Direktive 2016/343, neovisno o tome hoće li predmetni sudac kasnije odlučiti o optuženikovoj krivnji. 3. Ako se sudac koji odlučuje o istražnom zatvoru optuženika ograniči na provjeru postoji li osnovana sumnja da je taj optuženik počinio predmetno kazneno djelo, taj sudac može sudjelovati u presudi o meritumu i, posljedično, u presudi o optuženikovoj krivnji.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) SL 2016., L 65, str. 1.

( 3 ) Jedan predmet „odnosi se na pljačku banke”, a drugi predmet „odnosi se na vođenje zločinačkog udruženja osnovanog radi pljačkanja te na niz pljački”.

( 4 ) U okviru tog kaznenog postupka Specializiran nakazatelen sad (Specijalizirani kazneni sud) odlukom od 28. srpnja 2016., koju je Sud zaprimio 5. kolovoza 2016., odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu prethodno pitanje. Zahtjev za prethodnu odluku upisan je kao predmet C‑439/16 PPU, Milev. Svojim prethodnim pitanjem Specializiran nakazatelen sad (Specijalizirani kazneni sud) u biti je pitao treba li članke 3. i 6. Direktive 2016/343 tumačiti na način da im se protivi mišljenje koje je Varhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud) donio 7. travnja 2016., odnosno na početku razdoblja za prijenos navedene direktive, kojim je nacionalnim sudovima nadležnima za odlučivanje o žalbi protiv odluke o istražnom zatvoru dao ovlast da tijekom sudske faze kaznenog sudskog postupka odluče treba li zadržavanje optuženika u istražnom zatvoru podlegnuti sudskom nadzoru o tome postoji li osnovana sumnja da je počinio kazneno djelo koje mu se pripisuje (vidjeti presudu od 27. listopada 2016., Milev, C‑439/16 PPU, EU:C:2016:818, t. 28.). Sud je presudio da mišljenje koje je Varhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud) donio 7. travnja 2016. ne može ozbiljno ugroziti ciljeve propisane Direktivom 2016/343 nakon isteka roka za njezin prijenos (vidjeti presudu od 27. listopada 2016., Milev, C‑439/16 PPU, EU:C:2016:818, t. 36.).

( 5 ) Ta je krađa kazneno djelo na temelju članka 199. stavka 2. točke 3. Nakazatelen kodeksa (Kazneni zakonik; u daljnjem tekstu: NK), kažnjivo kaznom oduzimanja slobode od petnaest do dvadeset godina, doživotnim zatvorom ili doživotnim zatvorom bez mogućnosti ublažavanja kazne.

( 6 ) Dakle, članak 29. stavak 1. točka 1. podtočka (d) NPK‑a je prije reforme u 2017. određivao:

„Nijedan sudac […] ne može sudjelovati u sastavu suda […] ako je bio u sastavu suda koji je donio […] rješenje kojim se nalaže, potvrđuje, mijenja ili poništava prisilna mjera istražnog zatvora u predsudskoj fazi”.

( 7 ) Vidjeti osobito točku 39. ovog mišljenja.

( 8 ) Vidjeti osobito točku 43. ovog mišljenja.

( 9 ) Vidjeti osobito članak 48. Povelje i Direktivu 2016/343.

( 10 ) Vidjeti članak 6. Povelje.

( 11 ) Vidjeti osobito članak 47. Povelje.

( 12 ) Vidjeti uvodnu izjavu 10. Direktive 2016/343. Prema mišljenju Komisije, „Direktiva [2016/343] utvrđuje minimalna pravila koja se odnose na određena postupovna jamstva za osumnjičenika ili optuženika u kaznenom postupku. Odnosi se na određene vidove pretpostavke nedužnosti […]. Iz toga slijedi da direktiva nije potpuni ni sveobuhvatni instrument u području zaštite temeljnih prava osumnjičenika koji se nalazi u istražnom zatvoru” (točka 11. Komisijinih očitovanja). Komisija u točki 26. svojih očitovanja tvrdi da članak 4. Direktive 2016/343 sadržava samo negativni zahtjev o zakonitosti odluke o istražnom zavoru, odnosno da se ne smije navoditi da je osumnjičenik kriv kada se odlučuje o istražnom zatvoru.

( 13 ) Vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika Bobeka u predmetu Milev (C‑439/16 PPU, EU:C:2016:760, t. 59. do 63.).

( 14 ) Vidjeti također uvodnu izjavu 12. Direktive 2016/343.

( 15 ) Vidjeti po analogiji presudu od 5. lipnja 2018., Kolev i dr. (C‑612/15, EU:C:2018:392, t. 68. i navedena sudska praksa). Vidjeti također po analogiji mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Bobeka u predmetu Milev (C‑439/16 PPU, EU:C:2016:760, t. 69. do 76.) koji svoju analizu temelji na istodobnoj primjeni nekoliko odredbi EKLJP‑a na kazneni postupak.

( 16 ) Vidjeti presudu od 28. srpnja 2016., JZ (C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610, t. 48. do 50.).

( 17 ) Vidjeti presudu od 15. ožujka 2017., Al Chodor (C‑528/15, EU:C:2017:213, t. 37.).

( 18 ) Vidjeti presudu od 10. srpnja 2014., Nikolaou/Revizorski sud (C‑220/13 P, EU:C:2014:2057, t. 35.). Prema mojem mišljenju, samo se članak 6. stavak 2. EKLJP‑a posebno odnosi na pretpostavku nedužnosti.

( 19 ) Vidjeti presudu ESLJP‑a od 5. srpnja 2016., Buzadji protiv Republike Moldove, CE:ECHR:2016:0705JUD002375507, t. 84. Prema mišljenju ESLJP‑a, „[z]ajedno s člancima 2., 3. i 4., članak 5. [EKLJP‑a] je među glavnim odredbama koje jamče temeljna prava koja štite fizičku sigurnost osoba […], te je, kao takav, od temeljne važnosti”.

( 20 ) Vidjeti osobito pravna sredstva iz članka 5. stavaka 3. i 4. EKLJP‑a.

( 21 ) Vidjeti u tom smislu ESLJP, 10. ožujka 2009., Bykov protiv Rusije, CE:ECHR:2009:0310JUD000437802, t. 61. Članak 5. stavak 3. EKLJP‑a osobama koje su uhićene ili pritvorene zbog sumnje da su počinile kazneno djelo daje jamstva protiv proizvoljnog ili neopravdanog oduzimanja slobode (vidjeti presudu ESLJP‑a od 29. travnja 1999., Aquilina protiv Malte, CE:ECHR:1999:0429JUD002564294, t. 47.). Članak 5. stavak 4. EKLJP‑a jamči postupak uhićenicima i pritvorenicima te im također jamči, u kratkom roku od pokretanja postupka, pravo na sudsku odluku koja se tiče pravilnosti njihova pritvaranja i koja ukida njihovo oduzimanje slobode ako se ono pokaže nezakonitim (vidjeti presudu ESLJP‑a, 9. srpnja 2009., Mooren protiv Njemačke, CE:ECHR:2009:0719JUD00136403, t. 106.).

( 22 ) Prema sudskoj praksi ESLJP‑a, samo se usko tumačenje poklapa s ciljem te odredbe: osigurati da nikome nije proizvoljno oduzeta sloboda (vidjeti presudu ESLJP‑a, 6. travnja 2000., Labita protiv Italije (CE:ECHR:2000:0406JUD002677295, t. 170.). Osim toga, tijela vlasti moraju uvjerljivo dokazati da je svako razdoblje pritvaranja opravdano, bez obzira na to koliko je kratko (vidjeti presudu ESLJP‑a, 22. svibnja 2012., Idalov protiv Rusije, CE:ECHR:2012:0522JUD000582603, t. 140.).

( 23 ) Vidjeti presude ESLJP‑a, 1. srpnja 1961., Lawless protiv Irske, CE:ECHR:1961:0701JUD000033257, str. 51. do 53., t. 14. i 22. veljače 1989., Ciulla protiv Italije, CE:ECHR:1989:0222JUD001115284, str. 16. do 18., t. 38. do 41.

( 24 ) Iako tekst članka 5. stavka 1. točke (c) EKLJP‑a zahtijeva da postoji osnovana sumnja da je dotična osoba „počini[la] kazneno djelo”ili (moje isticanje) „[da] je razumno vjerovati da je to nužno radi sprečavanja izvršenja kaznenog djela ili bijega nakon njegova počinjenja”, smatram da je nedavna sudska praksa ESLJP‑a alternativnu formulaciju preinačila u kumulativne zahtjeve. Naime, u presudi od 5. srpnja 2016., Buzadji protiv Republike Moldove, CE:ECHR:2016:0705JUD002375507, ESLJP (u sastavu velikog vijeća) smatrao je da je potrebno razviti svoju sudsku praksu s obzirom na članak 5. EKLJP‑a. ESLJP je u točkama 92. do 102. te presude presudio da postojanje osnovane sumnje da je uhićenik počinio kazneno djelo ne može samo po sebi opravdati istražni zatvor, koji stoga treba obrazložiti dodatnim razlozima. Ti drugi razlozi uključuju opasnost od bijega, opasnost od utjecaja na svjedoke ili izmjene dokaza, opasnost od dogovora, opasnost od ponavljanja djela, opasnost od remećenja javnog poretka ili pak nastalu potrebu za zaštitom osobe kojoj je određena mjera oduzimanja slobode. Važno je naglasiti da je u točki 102. te iste presude ESLJP istaknuo da „obveza suca da iznese relevantne i dovoljne razloge u prilog oduzimanju slobode, osim postojanosti osnovane sumnje da je uhićenik počinio kazneno djelo, primjenjuje se od prve odluke kojom se određuje istražni zatvor, odnosno ‚odmah’ nakon uhićenja”. Osim toga, postojanje tih opasnosti mora biti uredno utvrđeno te obrazloženje tijela vlasti ne može u tom pogledu biti apstraktno, općenito ili stereotipno (vidjeti presudu ESLJP‑a, 28. studenoga 2017., Merabishvili protiv Gruzije, CE:ECHR:2017:1128JUD007250813, t. 222). Ističem da se ne čini da je u glavnom predmetu riječ o opasnosti od bijega, opasnosti od utjecaja na svjedoke ili izmjene dokaza, opasnosti od dogovora, opasnosti od ponavljanja djela, opasnosti od remećenja javnog poretka ili pak nastaloj potrebi za zaštitom osobe kojoj je određena mjera oduzimanja slobode. Važno je naglasiti da ta sudska praksa ESLJP‑a značajno jača pravo na slobodu i, posljedično, pretpostavku nedužnosti.

( 25 ) ESLJP je presudio da „ako ne postoji osnovana sumnja da je uhićenik počinio kazneno djelo, odnosno ako pritvaranje nije obuhvaćeno dopuštenim iznimkama koje su nabrojene u članku 5. stavku 1. točki (c) EKLJP‑a, pritvaranje je nezakonito i sudac mora biti ovlašten naložiti puštanje na slobodu” (vidjeti ESLJP, 3. listopada 2006., McKay protiv Ujedinjene Kraljevine, CE:ECHR:2006:1003JUD000054403, t. 40.).

( 26 ) Vidjeti ESLJP, 30. kolovoza 1990., Fox, Campbell i Hartley protiv Ujedinjene Kraljevine, CE:ECHR:1990:0830JUD001224486, t. 32.

( 27 ) Vidjeti ESLJP, 28. studenoga 2017., Merabishvili protiv Gruzije, CE:ECHR:2017:1128JUD007250813, t. 184.

( 28 ) Na dan rasprave održane 11. srpnja 2018. E. Milev je već bio u istražnom zatvoru šest mjeseci.

( 29 ) Vidjeti ESLJP, 28. studenoga 2017., Merabishvili protiv Gruzije, CE:ECHR:2017:1128JUD007250813, t. 222.

( 30 ) Osobna nepristranost suca se podrazumijeva dok se ne dokaže suprotno. U presudi ESLJP‑a od 15. prosinca 2005., Kyprianou protiv Cipra, CE:ECHR:2005:1215JUD0007379701, t. 119., ESLJP je priznao poteškoće kod utvrđivanja postojanja povrede članka 6. EKLJP‑a zbog subjektivne pristranosti.

( 31 ) Vidjeti ESLJP, 24. svibnja 1989., Hauschildt protiv Danske, CE:ECHR:1989:0524JUD001048683, t. 46.

( 32 ) Pojam „prévenu” (optuženik) koji koristi ESLJP jednak je pojmu „personne poursuivie” (optuženik) koji se koristi u Direktivi 2016/343.

( 33 ) Vidjeti ESLJP, 24. svibnja 1989., Hauschildt protiv Danske, CE:ECHR:1989:0524JUD001048683, t. 48.

( 34 ) Moje isticanje. Vidjeti ESLJP, 24. svibnja 1989., Hauschildt protiv Danske, CE:ECHR:1989:0524JUD001048683, t. 50. i 51. Vidjeti također ESLJP, 27. veljače 2007., Nestak protiv Slovačke, CE:ECHR:2007:0227JUD006555901, t. 100. i ESLJP, 22. travnja 2010., Chesne protiv Francuske, CE:ECHR:2010:0422JUD002980806, t. 36. do 39. U toj posljednjoj presudi ESLJP je smatrao da je obrazloženje suda kojim se podnositelju zahtjeva potvrđuje određivanje i zadržavanje u istražnom zatvoru više unaprijed određeno mišljenje o njegovoj krivnji nego puki opis stanja sumnje. Iz toga slijedi da se činjenica da su isti suci bili u sastavu vijeća koje je odlučivalo o meritumu predmeta može činiti upitnom i stoga povređuje članak 6. stavak 1. EKLJP‑a. ESLJP je napomenuo da se suci nisu ograničili na sažetu ocjenu činjenica koje se stavljaju na teret radi opravdanja relevantnosti zadržavanja u istražnom zatvoru, već su se naprotiv očitovali o postojanju inkriminirajućih dokaza o krivnji podnositelja zahtjeva.

( 35 ) Odnosno odluka o krivnji kada je riječ o odlučivanju o meritumu predmeta.

( 36 ) Vidjeti ESLJP, 24. svibnja 1989., Hauschildt protiv Danske, CE:ECHR:1989:0524JUD001048683, t. 52.

( 37 ) Vidjeti također članak 6. Direktive 2016/343.

( 38 ) Vidjeti ESLJP, 28. studenoga 2012., Lavents protiv Latvije, CE:ECHR:2012:112JUD005844200, t. 125.

( 39 ) Vidjeti ESLJP, 10. veljače 1995., Allenet de Ribemont protiv Francuske, CE:ECHR:1995:0210JUD00151789, t. 35.

( 40 ) ESLJP, 31. ožujka 2016., Petrov i Ivanova protiv Bugarske, CE:ECHR:2016:0331JUD004577310, t. 44.

( 41 ) Glavni predmet pokazuje da, u određenim okolnostima, postoji „napetost” između određenih prava zajamčenih Poveljom, čak i u okviru pretpostavke nedužnosti. U nedostatku hijerarhije između tih prava, na nacionalnim je sudovima i na Uniji da pronađu pravičnu ravnotežu između tih ponekad suprotstavljenih prava.

( 42 ) Nema sumnje da odluka o istražnom zatvoru optuženika nije sudska odluka o njegovoj krivnji.

( 43 ) Vidjeti točku 52. ovog mišljenja.

( 44 ) Iz zahtjeva za prethodnu odluku jasno proizlazi da krivnja E. Mileva za razbojništvo u trgovini 30. prosinca 2008. nije utvrđena u skladu sa zakonom te da je kazneni postupak protiv njega u tom pogledu još uvijek u tijeku.

( 45 ) Vidjeti uvodnu izjavu 16. Direktive 2016/343.

( 46 ) Članak 10. stavak 1. Direktive 2016/343 određuje da države članice trebaju predvidjeti da osumnjičenici i optuženici imaju na raspolaganju učinkovito pravno sredstvo u slučaju kršenja, među ostalim, pretpostavke nedužnosti zajamčene tom direktivom.

( 47 ) Vidjeti osobito točku 43. ovog mišljenja.

( 48 ) Vidjeti točku 74. ovog mišljenja.

( 49 ) Zato što zahtjev „velike vjerojatnosti” čini opravdanje određivanja istražnog zavora mnogo težim.

( 50 ) Vidjeti točke 29. i 39. ovog mišljenja.

( 51 ) Vidjeti točku 62. ovog mišljenja.

( 52 ) Vidjeti točke 63. i 64. ovog mišljenja. Naime, iako takav pristup može osigurati poštovanje pretpostavke nedužnosti zajamčene člankom 48. Povelje kao i člancima 3. i 4. Direktive 2016/343, on se protivi članku 6. Povelje.

( 53 ) Vidjeti točku 63. i 64. ovog mišljenja.

( 54 ) Međutim, čini se, pod uvjetom da sud koji je uputio zahtjev to i provjeri, da nakon izmjene NPK‑a dio bugarske sudske prakse zabranjuje sudu koji ispituje zakonitost istražnog zatvora da suoči dokaze i da navede koji su vjerodostojni i razloge za to. Vidjeti točku 39. ovog mišljenja. Međutim, kao što je to istaknula Komisija, „u tom je području sudska praksa podijeljena”.

( 55 ) Vidjeti u tom smislu presudu ESLJP‑a, 24. svibnja 1989., Hauschildt protiv Danske, CE:ECHR:1989:0524JUD001048683, t. 50. i 51.