ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Članak 1. stavak 2. točku (a) Direktive 2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama treba tumačiti na način da sustav poljoprivrednog savjetovanja poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim javni subjekt prihvaća sve gospodarske subjekte koji ispunjavaju zahtjeve sposobnosti postavljene pozivom na nadmetanje i koji su prošli provjeru navedenu u tom pozivu na nadmetanje, čak i ako nijedan novi subjekt ne može biti prihvaćen za vrijeme ograničene valjanosti tog sustava, nije ugovor o javnoj nabavi u smislu te direktive.

Međutim, budući da Agencija odabire sve natjecatelje koji ispune te uvjete, jasno je, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 39. svojeg mišljenja, da ona ne provodi nikakav izbor među valjanim ponudama i da se samo brine za poštovanje kvalitativnih kriterija. Činjenica da je, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, pristup sustavu poljoprivrednog savjetovanja o kojem je riječ u glavnom postupku ograničen na prethodno razdoblje, koje završava u trenutku organizacije provjere ili najkasnije prilikom objave konačne odluke o dodjeli, i da slijedom toga savjetnik poput M. Tirkkonen ne može pristupiti navedenom sustavu poljoprivrednog savjetovanja ne može tu ocjenu dovesti u pitanje. Naime, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 51. i 52. svojeg mišljenja, nije relevantna okolnost da, za razliku od konteksta na kojem se zasniva presuda od 2. lipnja 2016., Falk Pharma (C-410/14, EU:C:2016:399), sustav poljoprivrednog savjetovanja o kojem je riječ u glavnom postupku nije trajno otvoren za zainteresirane gospodarske subjekte. U ovom je slučaju odlučujući element to da javni naručitelj nije naveo nijedan kriterij za dodjelu ugovora koji bi omogućio usporedbu i klasifikaciju valjanih ponuda. Bez tog elementa – koji je, kao što to proizlazi iz točke 38. presude od 2. lipnja 2016., Falk Pharma (C-410/14, EU:C:2016:399), bitno povezan s uređenjem javne nabave – sustav poljoprivrednog savjetovanja o kojem je riječ u glavnom postupku ne može biti ugovor o javnoj nabavi u smislu članka 1. stavka 2. točke (a) Direktive 2004/18.

(t. 33.-35., 41. i izreka)
Predmet C-140/17

Szef Krajowej Administracji Skarbowej

protiv

Gmina Ryjewo

(zahtjev za prethodnu odluku

koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny)

„Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članci 167., 168. i 184. – Odbitak pretporeza – Ispravak – Nepokretna imovina stečena kao kapitalna dobra – Prvotno korištenje za aktivnost koja ne daje pravo na odbitak a potom i za aktivnost koja podliježe PDV-u – Javno tijelo – Svojstvo poreznog obveznika u trenutku oporezive transakcije”

Sažetak – Presuda Suda (drugo vijeće) od 25. srpnja 2018.

Usklađivanje poreznih zakonodavstava – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Odbitak pretporeza – Ispravak odbitka – Nepokretna imovina stečena kao kapitalno dobro koja po svojoj prirodi može biti korištena i za oporezovane i za neoporezovane aktivnosti – Javnopravno tijelo koje dobro prvo koristi za neoporezovane aktivnosti – Pravo na ispravak – Uvjet – Svojstvo poreznog obveznika u trenutku oporezive transakcije

(Direktiva Vijeća 2006/112, čl. 167., 168. i 184.)

Članke 167., 168. i 184. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost i načelo neutralnosti poreza na dodanu vrijednost (PDV) treba tumačiti na način da im se ne protivi to da javnopravno tijelo ima pravo na ispravak odbitaka PDV-a na nepokretnu imovinu stečenu kao kapitalno dobro u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj prilikom stjecanja tog dobra, s jedne strane, potonje može po svojoj prirodi biti korišteno i za oporezovane i za neoporezovane aktivnosti, ali je prvo korišteno za neoporezovane aktivnosti, i, s druge strane, to javno tijelo nije izričito izrazilo namjeru da to dobro koristi za oporezovanu aktivnost, ali nije ni isključilo da će se možda koristiti u takvu svrhu, pod uvjetom da iz ispitivanja svih činjeničnih okolnosti, a što je na nacionalnom sudu da izvrši, proizlazi da je ispunjen uvjet postavljen člankom 168. Direktive 2006/112, prema kojem porezni obveznik mora djelovati u svojem svojstvu poreznog obveznika u trenutku u kojem je izvršio to stjecanje.

(t. 59. i izreka)
Predmet C-5/17

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

protiv

DPAS Limited

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Direktiva 2006/112/EZ – Izuzeće – Članak 135. stavak 1. točka (d) – Transakcije koje se odnose na plaćanja i transfere – Pojam – Područje primjene – Plan otplate stomatološke skrbi izravnim terećenjem”

Sažetak – Presuda Suda (drugo vijeće) od 25. srpnja 2018.

Usklađivanje poreznih zakonodavstava – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Izuzeća – Transakcije koje se odnose na plaćanja i transfere iz članka 135. stavka 1. točke (d) Direktive 2006/112 – Pojam – Plan otplate stomatološke skrbi izravnim terećenjem – Isključenost

(Direktiva Vijeća 2006/112, čl. 135. st. 1. t. (d))

Članak 135. stavak 1. točku (d) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da se u njemu predviđeno izuzeće od poreza na dodanu vrijednost za transakcije koje se odnose na plaćanja i transfere ne primjenjuje na pružanje usluga poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, u okviru kojeg porezni obveznik zahtijeva od predmetnih financijskih institucija da, s jedne strane, prenesu određeni novčani iznos s bankovnog računa pacijenta na njegov bankovni račun na temelju punomoći za izravno terećenje i da, s druge strane, nakon odbitka naknade koja mu se duguje, taj iznos prenesu s njegova bankovnog računa na bankovne račune stomatologa i osiguravatelja tog pacijenta.

(t. 51. i izreka)
Predmet C-475/17

Viking Motors AS i dr.

protiv

Tallinna linn

i

Maksu- ja Tolliamet

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Riigikohus)

„Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članak 401. – Nacionalni porezi koji imaju obilježje poreza na promet – Zabrana – Pojam ‚porez na promet’ – Lokalni porez na prodaju – Bitna obilježja PDV-a – Nepostojanje”

Sažetak – Presuda Suda (sedmo vijeće) od 7. kolovoza 2018.

Usklađivanje poreznih zakonodavstava – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Zabrana ubiranja drugih nacionalnih poreza koji imaju obilježja poreza na promet – Doseg – Estonski lokalni porez na prodaju – Dopuštenost

(Direktiva Vijeća 2006/112, čl. 401.)

Članak 401. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost mora se tumačiti na način da mu se ne protivi zadržavanje ili uvođenje poreza poput poreza na prodaju o kojem je riječ u glavnom postupku.

Prilikom ocjene može li se porez, davanje ili namet odrediti kao porez na promet u smislu članka 401. Direktive o PDV-u osobito valja razmotriti je li njegov učinak to da oporezivanjem kretanja robe i usluga te utjecanjem na poslovne transakcije na način koji je usporediv PDV-u ugrožava funkcioniranje zajedničkog sustava PDV-a (vidjeti analogijom presudu od 11. listopada 2007., KÖGÁZ i dr., C-283/06 i C-312/06, EU:C:2007:598, t. 34. i navedenu sudsku praksu).

U tom pogledu treba naglasiti, kao što to proizlazi iz spisa kojim Sud raspolaže, da se odredbama kojima se uređuje porez na prodaju o kojem je riječ u glavnom postupku poreznim obveznicima ne nalaže obveza dodavanja iznosa tog poreza na prodajnu cijenu kao ni zasebno isticanje iznosa obračunanog poreza na računu koji se izdaje kupcu. Stoga prevaljivanje navedenog poreza na krajnjeg potrošača predstavlja mogućnost, a ne obvezu maloprodajnih trgovaca, koji u svakom trenutku mogu odlučiti sâmi snositi taj porez a da pritom ne povećaju cijene isporučenih roba i usluga. Sud je već presudio da izvan područja primjene članka 401. Direktive o PDV-u može biti porez kojim se proizvodne aktivnosti oporezuju na način da nije sigurno, kao što je to slučaj kod poreza na potrošnju poput PDV-a, da će taj porez u konačnici snositi krajnji potrošač (presuda od 11. listopada 2007., KÖGÁZ i dr., C-283/06 i C-312/06, EU:C:2007:598, t. 50.). Naime, dok se PDV-om, zahvaljujući mehanizmu odbitka PDV-a, oporezuje jedino krajnji potrošač pa je PDV, neovisno o broju provedenih transakcija, potpuno neutralan u pogledu poreznih obveznika uključenih u postupak proizvodnje i distribucije prije faze konačnog oporezivanja, isto utvrđenje ne vrijedi u pogledu poreza kao što je to porez na prodaju (vidjeti analogijom presudu od 11. listopada 2007., KÖGÁZ i dr., C-283/06 i C-312/06, EU:C:2007:598, t. 51. i navedenu sudsku praksu).

(t. 36., 45., 47., 48., 53. i izreka)
Predmet C-57/17

Eva Soraya Checa Honrado

protiv

Fondo de Garantía Salarial

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana)

„Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Zaštita zaposlenika u slučaju insolventnosti poslodavca – Direktiva 2008/94/EZ – Članak 3. prvi stavak – Plaćanje koje osigurava jamstvena ustanova – Otpremnine nakon prestanka radnog odnosa – Premještanje mjesta rada kojim se nameće promjena boravišta radnika – Izmjena bitnog elementa ugovora o radu – Prestanak ugovora o radu na zahtjev radnika – Načelo jednakosti i nediskriminacije”

Sažetak – Presuda Suda (sedmo vijeće) od 28. lipnja 2018.

Socijalna politika – Usklađivanje zakonodavstava – Zaštita radnika u slučaju insolventnosti poslodavca – Direktiva 2008/94 – Područje primjene – Članak 3. prvi stavak – Plaćanje koje osigurava jamstvena ustanova – Otpremnine nakon prestanka radnog odnosa – Pojam – Nacionalni propis kojim se predviđaju određene zakonske naknade koje se duguju nakon prestanka ugovora o radu do kojeg je došlo voljom radnika i one koje se duguju u slučaju otkazivanja zbog objektivnih razloga – Zakonske naknade koje se duguju nakon prestanka ugovora o radu do kojeg je došlo voljom radnika zbog toga što je poslodavac premjestio mjesto rada, primoravši radnika da promijeni mjesto boravišta – Uključenost

(Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća 2008/94, čl. 13. st. 1.)

Članak 3. prvi stavak Direktive 2008/94/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o zaštiti zaposlenika u slučaju insolventnosti njihovog poslodavca treba tumačiti na način da – kada su prema predmetnom nacionalnom propisu određene zakonske naknade koje se duguju nakon prestanka ugovora o radu do kojeg je došlo voljom radnika i one koje se duguju u slučaju otkazivanja zbog objektivnih razloga, poput onih koje navodi sud koji je uputio zahtjev, obuhvaćene pojmom „otpremnina nakon prestanka radnog odnosa” u smislu te odredbe – zakonske naknade koje se duguju nakon prestanka ugovora o radu do kojeg je došlo voljom radnika zbog toga što je poslodavac premjestio mjesto rada, primoravši radnika da promijeni mjesto boravišta, moraju također biti obuhvaćene tim pojmom.

(t. 49. i izreka)
Predmet C-320/17

Marle Participations SARL

protiv

Ministre de l'Économie et des Finances

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Conseil d'État (Francuska))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Članci 2., 9. i 168. – Gospodarska djelatnost – Izravan ili neizravan utjecaj holdinga na upravljanje svojim društvima kćerima – Iznajmljivanje nekretnine od strane holdinga svojem društvu kćeri – Odbitak pretporeza – PDV koji holding društvo plati na troškove stjecanja udjela u drugim poduzećima”

Sažetak – Presuda Suda (sedmo vijeće) od 5. srpnja 2018.

Usklađivanje poreznih zakonodavstava – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Gospodarska djelatnost – Pojam – Iznajmljivanje nekretnine od strane holdinga svojem društvu kćeri, koje predstavlja izravan ili neizravan utjecaj na društvo kćer – Uključenost – Troškovi koje holding imao radi stjecanja udjela u društvu kćeri – Pravo na cijeli odbitak – Holding društvo koje sudjeluje u upravljanju samo pojedinih društava kćeri u grupi – Pravo na razmjerni odbitak – Ovlast određivanja kriterija raspodjele koja pripada državama članicama – Granice

(Direktiva Vijeća 2006/112, čl. 9. st. 1.)

Direktivu Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da to što holding društvo iznajmljuje nekretninu društvu kćeri znači da ima „utjecaj na upravljanje” potonjim, što treba smatrati gospodarskom aktivnošću u smislu članka 9. stavka 1. te direktive, koja daje pravo na odbitak poreza na dodanu vrijednost (PDV) na troškove koje je društvo imalo radi stjecanja udjela u tom društvu kćeri ako je to pružanje usluga kontinuirane naravi, ako se obavlja uz naknadu i oporezuje, a što implicira da to iznajmljivanje nije oslobođeno od poreza i da postoji izravna veza između usluge koju izvrši pružatelj usluga i protuvrijednosti primljene od korisnika. Troškove stjecanja udjela u društvima kćerima koje snosi holding društvo koje sudjeluje u njihovu upravljanju time što im iznajmljuje nekretninu i, s tog naslova, obavlja gospodarsku djelatnost, treba smatrati dijelom njihovih općih troškova i načelno mora biti moguće u cijelosti odbiti PDV plaćen na te troškove.

Troškovi stjecanja udjela u svojim društvima kćerima koje snosi holding društvo, a koje sudjeluje u upravljanju samo nekima od tih društava kćeri i koje u odnosu na druga, međutim, ne obavlja gospodarsku djelatnost, trebaju se samo djelomično smatrati dijelom općih troškova tog društva, tako da se PDV plaćen na te troškove može odbiti samo razmjerno troškovima povezanima s gospodarskom djelatnošću, u skladu s kriterijima raspodjele koje su utvrdile države članice, a koje prilikom izvršavanja te ovlasti moraju uzimati u obzir svrhu i strukturu navedene direktive i, s tog naslova, propisati način izračuna koji objektivno odražava dio stvarnih ulaznih troškova koji se pripisuju gospodarskoj i negospodarskoj djelatnosti, a što provjerava nacionalni sud.

(t. 45., 46. i izreka)
Kada projekt povećanja snage postrojenja za proizvodnju električne energije, poput onoga u glavnom postupku, nije bio podvrgnut prethodnoj ocjeni o potrebi provedbe procjene utjecaja na okoliš na temelju nacionalnih odredbi koje su kasnije proglašene po tom pitanju nesukladnima s Direktivom 2011/92/EU Europskog parlamenta i Vijeća o procjeni utjecaja određenih javnih i privatnih projekata na okoliš, pravo Unije zahtijeva da države članice uklone nezakonite posljedice te povrede i ne protivi mu se to da za to postrojenje, nakon realizacije projekta, nadležna tijela provedu novi ispitni postupak radi provjere njegove usklađenosti sa zahtjevima te direktive i, eventualno, da ga se podvrgne procjeni utjecaja na okoliš, pod uvjetom da nacionalna pravila koja dopuštaju takvu legalizaciju zainteresiranim strankama ne omogućuju da zaobiđu pravna pravila Unije ili da se oslobode obveze njihove primjene. Također je potrebno uzeti u obzir utjecaje na okoliš do kojih je došlo nakon realizacije projekta. Ta nacionalna tijela mogu smatrati, na temelju nacionalnih odredbi koje su na snazi na datum kada ona moraju donijeti odluku, da takva procjena utjecaja na okoliš nije obvezna, utoliko što su te odredbe u skladu s tom direktivom.

(t. 42. i izreka)
Predmet C-58/17

INEOS Köln GmbH

protiv

Bundesprepublik Deutshland

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgericht Berlin)

„Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Europske unije – Direktiva 2003/87/EZ – Članak 10.a – Prijelazna pravila za usklađenu besplatnu dodjelu emisijskih jedinica – Razdoblje od 2013. do 2020. – Odluka 2011/278/EU – Članak 3. točka (h) – Pojam ‚potpostrojenje s procesnim emisijama’ – Emisije povezane s izgaranjem nepotpuno oksidiranog ugljika – Tekući ostaci – Isključenost”

Sažetak – Presuda Suda (šesto vijeće) od 18. siječnja 2018.

Okoliš – Zagađenje zraka – Direktiva 2003/87 – Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova – Prijelazno uređenje besplatne dodjele jedinica – Pojam „potpostrojenje s procesnim emisijama” – Nacionalni propis koji iz pojma isključuje emisije od izgaranja nepotpuno oksidiranog ugljika u tekućem stanju – Dopuštenost

(Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća 2003/87, čl. 10.a; Odluka Komisije 2011/278, čl. 3. t. (h))

Članak 3. točku (h) Odluke Komisije 2011/278/EU od 27. travnja 2011. o utvrđivanju prijelaznih propisa na razini Unije za usklađenu besplatnu dodjelu emisijskih jedinica na temelju članka 10.a Direktive 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji iz pojma „potpostrojenje s procesnim emisijama” u smislu te odredbe isključuje emisije stakleničkih plinova nastale izgaranjem nepotpuno oksidiranog ugljika u tekućem stanju.

Naime, kao što to proizlazi iz pisanih očitovanja podnesenih Sudu, otpadni plinovi koji nastaju u industrijskoj proizvodnji ne mogu se skladištiti, tako da se, ako se ne spaljuju, slobodno otpuštaju u atmosferu i stoga nužno u nju ispuštaju stakleničke plinove koje sadržavaju. Razvidno je, međutim, da izgaranje tih otpadnih plinova općenito dovodi do smanjenja takvih emisija stakleničkih plinova. S druge strane, nije osporavano da tekući ostaci sa svoje strane ne proizvode stakleničke plinove, osim u vrlo malim količinama. U tim okolnostima, dok je potpuno u skladu ciljevima Direktive 2003/87 i Odluke 2011/278 uzimati u obzir emisije stakleničkih plinova nastale izgaranjem otpadnih plinova koji sadržavaju nepotpuno oksidirani ugljik – s obzirom na to da su te emisije neizbježne i da izgaranje tih otpadnih plinova općenito dovodi do njihova smanjenja – bilo bi, s druge strane, protivno tim ciljevima uzeti u obzir emisije stakleničkih plinova nastale izgaranjem tekućih ostataka koji sadržavaju nepotpuno oksidirani ugljik, s obzirom na to da bi takvo uzimanje u obzir dovelo do povećanja navedenih emisija, neovisno o tome što ih se može izbjeći.

(t. 46., 47., 49., 51. i izreka)
Okvirnu odluku 2002/584, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom 2009/299, treba tumačiti na način da pravosudno tijelo izvršenja, u slučaju da se osoba o kojoj je riječ nije osobno pojavila u postupku ili, kad je to primjenjivo, u postupcima relevantnima za primjenu članka 4.a stavka 1. te okvirne odluke, kako je izmijenjena, i u slučaju da ni informacije koje se nalaze u jedinstvenom obrascu europskog uhidbenog naloga, priloženom toj okvirnoj odluci, ni one dobivene na temelju članka 15. stavka 2. te okvirne odluke, kako je izmijenjena, ne pružaju dovoljno elemenata kako bi se utvrdilo postojanje jedne od situacija iz članka 4.a stavka 1. točaka (a) do (d) Okvirne odluke 2002/584, kako je izmijenjena, može odbiti izvršiti europski uhidbeni nalog.

Međutim, ta okvirna odluka, kako je izmijenjena, ne onemogućava tom tijelu da uzme u obzir sve okolnosti predmeta o kojem odlučuje kako bi osiguralo poštovanje prava na obranu osobe o kojoj je riječ tijekom predmetnog postupka odnosno postupaka.

(t. 109., 110. i t. 2. izreke)
Kad je riječ o zahtjevima koji proizlaze iz načela zakonitosti kaznenih djela i kazni, prije svega valja istaknuti da je Europski sud za ljudska prava u odnosu na članak 7. stavak 1. EKLJP‑a presudio da na temelju tog načela odredbe kaznenog prava moraju poštovati određene zahtjeve pristupačnosti i predvidljivosti kako u pogledu definicije kaznenog djela tako i određivanja kazne (vidjeti ESLJP, 15. studenoga 1996., Cantoni protiv Francuske, CE:ECHR:1996:1115JUD001786291, t. 29.; ESLJP, 7. veljače 2002., E. K. protiv Turske, CE:ECHR:2002:0207JUD002849695, t. 51.; ESLJP, 29. ožujka 2006., Achour protiv Francuske, CE:ECHR:2006:0329JUD006733501, t. 41. i ESLJP, 20. rujna 2011., OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos protiv Rusije, CE:ECHR:2011:0920JUD001490204, t. 567. do 570.). Na drugome mjestu valja istaknuti da zahtjev preciznosti primjenjivog zakona, koji je inherentan navedenom načelu, podrazumijeva da zakon jasno definira kaznena djela i za njih zapriječene kazne. Taj je uvjet ispunjen ako pojedinac može znati, iz teksta relevantne odredbe i u slučaju potrebe pomoću njezina tumačenja od strane sudova, koji akti i propusti dovode do njegove kaznene odgovornosti (vidjeti u tom smislu presudu od 28. ožujka 2017., Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, t. 162.). Na trećemu mjestu, načelu zabrane retroaktivnosti kaznenog zakona protivi se, među ostalim, to da sud u tijeku kaznenog postupka može kazneno sankcionirati postupanje koje nije zabranjeno nacionalnim pravilom donesenim prije počinjenja kaznenog djela koje se stavlja na teret ili postrožiti sustav kaznene odgovornosti onih protiv kojih se vodi takav postupak (vidjeti po analogiji presudu od 8. studenoga 2016., Ognyanov, C‑554/14, EU:C:2016:835, t. 62. do 64. i navedenu sudsku praksu).

(t. 55.‑57.)
Članak 13. stavak 2. u vezi s člankom 11. stavkom 1. točkom (b) Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da se on ne može primijeniti na fizičku osobu čija je profesionalna djelatnost, među ostalim, naplata tražbina s osnove naknade štete od osiguravateljâ, koja se poziva na ugovor o ustupu tražbine sklopljen sa žrtvom prometne nezgode radi određivanja građanskopravne odgovornosti osiguravatelja osobe odgovorne za tu nezgodu, čije se sjedište nalazi u državi članici različitoj od one u kojoj ima prebivalište oštećenik, pred sudom te potonje države članice.

Iako, naravno, kao što se to navodi u uvodnoj izjavi 18. Uredbe br. 1215/2012, odjeljak 3. poglavlja II. te uredbe ima za cilj zaštitu slabije strane pravilima o nadležnosti koja više pogoduju njezinim interesima nego opća pravila, očito je da zahtjev iz glavnog postupka ulazi u okvir odnosa između profesionalnih subjekata i da ne može utjecati na postupovnu situaciju stranke koja se smatra slabijom (vidjeti u tom smislu presudu od 21. siječnja 2016., SOVAG, C-521/14, EU:C:2016:41, t. 29. i 30.). U tom smislu, okolnost da profesionalni subjekt poput P. Hofsoea svoju djelatnost obavlja u okviru male strukture ne može dovesti do zaključka da se radi o strani koja se smatra slabijom od osiguravatelja. Naime, ocjena, u svakom slučaju zasebno, pitanja može li se takav profesionalni subjekt smatrati „slabijom strankom” kako bi bio obuhvaćen pojmom „oštećene stranke” u smislu članka 13. stavka 2. Uredbe br. 1512/2012 dovela bi do opasnosti od pravne nesigurnosti te bi bila protivna cilju navedene uredbe, navedenom u njezinoj uvodnoj izjavi 15., prema kojoj pravila o nadležnosti moraju biti što je moguće više predvidiva (vidjeti u tom smislu presudu od 20. srpnja 2017., MMA IARD, C-340/16, EU:C:2017:576, t. 34.).

(t. 44., 45., 47. i izreka)