ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13

Tekst članka L. 541‑1 tog zakonika glasi kako slijedi: „Za primjenu prvog stavka članka L. 541‑1, stupanj trajne nesposobnosti koji mora imati dijete s invaliditetom da bi ostvarilo pravo na naknadu za obrazovanje djeteta s invaliditetom mora biti najmanje 80 %. Stupanj nesposobnosti procjenjuje se u skladu s ljestvicom priloženom Décretu no 93–1216 du 4 novembre 1993 relatif au guide‑barème applicable pour l’attribution de diverses prestations aux personnes handicapées et modifiant le code de la famille et de l’aide sociale, le code de la sécurité sociale (deuxième partie: Décrets en Conseil d’État) (Uredba br. 93‑1216 od 4. studenoga 1993. o ljestvici primjenjivoj na dodjelu različitih davanja osobama s invaliditetom i o izmjeni Zakonika o obitelji i socijalnoj pomoći, Zakonika o sustavu socijalne sigurnosti (drugi dio: Uredbe Conseila d’État (Državno vijeće)) i Décretu no 77‑1549 du 31 décembre 1977 (Uredba br. 77‑1549 od 31. prosinca 1977.) […]”
53

Članak 31. stavak 1. točka (c) UEU‑a navodi da zajedničko djelovanje u području pravosudne suradnje u kaznenim stvarima ima za cilj osiguravanje usklađenosti pravila koja se primjenjuju u državama članicama, u mjeri u kojoj je to potrebno za poboljšavanje takve suradnje. U tim okolnostima, Okvirna odluka 2005/212 ima za cilj osigurati, kao što to navodi njezina uvodna izjava 10., da sve države članice imaju učinkovita pravila koja uređuju oduzimanje imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom.
36

Kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točkama 42. do 45. svojeg mišljenja, iz članka 38. Direktive 2013/32 proizlazi da primjena pojma „sigurna treća zemlja” u smislu njezina članka 33. stavka 2. točke (c) ovisi o poštovanju uvjeta predviđenih u stavcima 1. do 4. navedenog članka 38.
11

Člankom 5. navedene direktive, naslovljenim „Informacije prije sklapanja ugovora”, određeno je: „1. Pravodobno, prije nego što se potrošač obveže ugovorom o kreditu ili ponudom, vjerovnik i, kada je to primjereno, kreditni posrednik, na temelju kreditnih uvjeta i odredaba koje nudi vjerovnik i, prema potrebi, želja i informacija koje je izrazio odnosno dostavio potrošač, potrošaču pružaju sve informacije koje su mu potrebne za uspoređivanje različitih ponuda s ciljem donošenja informirane odluke o tome hoće li sklopiti ugovor o kreditu. Takve informacije, na papiru ili nekom trajnom mediju, daju se putem obrasca Standardnih informacija o kreditu za potrošače u Europskoj uniji navedenog u Prilogu II. Smatra se da je vjerovnik ispunio sve zahtjeve za informiranjem u ovom stavku i u članku 3. stavcima 1. i 2. Direktive 2002/65/EZ ako je dao Standardne informacije o kreditu za potrošače u Europskoj uniji. Predmetne informacije definiraju: […] (c) ukupan iznos kredita i uvjete kojima je uređeno povlačenje tranše; […] (g) efektivnu kamatnu stopu i ukupan iznos koji potrošač treba platiti, ilustrirane reprezentativnim primjerom u kojemu se spominju sve pretpostavke primijenjene u izračunu te stope; ako je potrošač obavijestio vjerovnika o jednoj komponenti ili većem broju komponenata koje želi da njegov kredit ima, kao što je trajanje ugovora o kreditu i ukupan iznos kredita, vjerovnik u obzir uzima i te komponente; ako su ugovorom o kreditu predviđeni različiti načini povlačenja tranše s različitim pristojbama ili stopama zaduživanja te ako vjerovnik primjenjuje pretpostavku navedenu u točki (b) dijela II. Priloga I., on je dužan naznačiti da drukčiji mehanizmi povlačenja tranše za tu vrstu kredita mogu rezultirati višim efektivnim kamatnim stopama; […]”
32

Što se tiče, kao drugo, slučaja u kojem su prava i obveze iz ugovora o radu sklopljenog s prenositeljem preneseni na svakog od preuzimatelja, u skladu s dužnostima koje zaposlenik obavlja, valja pojasniti, s jedne strane, da, u skladu s člankom 2. stavkom 2. Direktive 2001/23, on ne dovodi u pitanje nacionalno pravo u pogledu definicije ugovora o radu ili radnog odnosa. Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi načine moguće podjele ugovora o radu. U tom pogledu, navedeni sud može uzeti u obzir gospodarsku vrijednost grupa predmeta nabave u koje je raspoređen zaposlenik, kao što to predlaže društvo ISS, ili vrijeme koje on stvarno posveti svakoj grupi, kao što to predlaže Europska komisija.
(a)

može se pokrenuti na inicijativu jednog od tijela navedenih u stavku 1. točkama (a), (b) i (d) do (i) u roku od 30 dana od dana kada to tijelo sazna za povredu ili, u slučaju odstupanja od postupka javne nabave, od datuma kada je ugovor sklopljen ili, ako se taj datum ne može utvrditi, od datuma kada to tijelo sazna da je jedna ugovorna strana počela izvršavati ugovor, ali najkasnije u roku od jedne godine otkad je došlo do povrede ili u roku od tri godine u slučajevima u kojima se odstupilo od postupka javne nabave.
26

U tom se pogledu, prvo, to pitanje odnosi na to primjenjuje li se Uredba br. 261/2004 na zračnog prijevoznika koji je izveo let koji kasni u ime osobe koja je sklopila ugovor s putnikom, iako on sam nije sklopio ugovor s tim putnikom.
26

U svojem dopunskom zahtjevu od 13. veljače 2020. pučki pravobranitelj navodi, s jedne strane, da je taj zakon od 20. prosinca 2019. u međuvremenu 4. veljače 2020. potpisao predsjednik Republike Poljske te je on objavljen (Dz. U. iz 2020., poz. 190), pri čemu je njegovo stupanje na snagu predviđeno 14. veljače 2020. S druge strane, ističe vođenje i sve većeg broj stegovnih postupaka i donošenje sve većeg broja upravnih mjera i od sada donošenje stegovnih sankcija protiv sudaca, osobito zbog razloga koji su već navedeni u točki 24. ove presude. U svojem dopunskom zahtjevu od 2. ožujka 2020. pučki pravobranitelj navodi okolnost da je Prokuratura Krajowa (Državno odvjetništvo, Poljska) na temelju Zakona od 20. prosinca 2019. stegovnom vijeću podnijela zahtjev za ukidanje imuniteta sucu koji je podnio prethodno pitanje u predmetu C‑563/18 i za odobrenje pokretanja kaznenog postupka protiv njega jer je medijima dopustio snimanje izricanja odluke donesene u kontekstu predmeta u kojem je bila riječ o pobijanju premještanja zasjedanja Sejma (donji dom poljskog parlamenta), kojom je on državnom odvjetništvu naložio ponovno otvaranje istrage o tom premještanju. Prema mišljenju pučkog pravobranitelja, Sud bi trebao uzeti u obzir razvoj do kojeg su dovele te nove činjenice radi ocjene dopuštenosti i merituma pitanja koja su mu upućena u ovim predmetima, što bi opravdalo to da on ponovno otvori usmeni dio postupka.
27

Iz navedenoga proizlazi da kvalifikacija prijenosa pretpostavlja određen broj činjeničnih utvrđenja, s obzirom na to da to pitanje nacionalni sud treba ocijeniti in concreto, u svjetlu kriterija koje je utvrdio Sud (vidjeti u tom smislu presudu od 7. kolovoza 2018., Colino Siguënza, C‑472/16, EU:C:2018:646, t. 45.) i ciljeva koji se nastoje postići Direktivom 2001/23, kako su navedeni, među ostalim, u njezinoj uvodnoj izjavi 3.
31

U tim okolnostima čini se korisnim podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda i kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 41. svojeg mišljenja, uvjet koji se odnosi na dostatnost sredstava, naveden u članku 7. Direktive 2004/38, treba tumačiti na način da, iako građanin Unije mora raspolagati dostatnim sredstvima, pravo Unije ne propisuje nikakav uvjet u vezi s njihovim podrijetlom, tako da ona mogu potjecati, među ostalim, i od člana obitelji tog građanina (vidjeti u tom smislu presude od 19. listopada 2004., Zhu i Chen (C‑200/02, EU:C:2004:639, t. 30. do 33. i od 2. listopada 2019., Bajratari, C‑93/18, EU:C:2019:809, t. 30. i navedenu sudsku praksu).
88

Naime u točkama 81. do 84. ove presude podsjeća se na to da presudom od 8. rujna 2011., Hennigs i Mai (C‑297/10 i C‑298/10, EU:C:2011:560) nije obuhvaćen nacionalni propis koji se primjenjuje na tužitelje u glavnom postupku, da su Land Sachsen‑Anhalt i nadležna savezna tijela smatrala, nakon objave te presude, da se utvrđenja koja iz nje proizlaze ne mogu primijeniti na situaciju službenika i sudaca i da je, do objave presuda od 19. lipnja 2014., Specht i dr. (C‑501/12 do C‑506/12, C‑540/12 i C‑541/12, EU:C:2014:2005, t. 51.) i od 9. rujna 2015., Unland (C‑20/13, EU:C:2015:561, t. 33. i 34.), većina njemačkih upravnih sudova dijelila to stajalište.
14

Odlučujući o žalbi koju je protiv tog rješenja podnio Procureur‑generaal (Glavni državni odvjetnik, Belgija), hof van beroep te Gent (Žalbeni sud u Gentu, Belgija) dvoji o tome koju verziju zakonodavstva države članice izdavateljice naloga valja uzeti u obzir kako bi se utvrdilo je li ispunjena pretpostavka u pogledu gornje granice kazne oduzimanja slobode od najmanje tri godine, predviđena člankom 2. stavkom 2. Okvirne odluke 2002/584. Taj sud ocjenjuje da je s obzirom na članak 578. Kaznenog zakonika, u njegovoj verziji koja je bila na snazi u vrijeme nastanka činjenica iz glavnog postupka, rechtbank van eerste aanleg Oost‑Vlaanderen, afdeling Gent (Prvostupanjski sud za Istočnu Flandriju, Odjel u Gentu) pravilno postupio provjerivši dvostruku kažnjivost djela i odbivši izvršenje dopunskog europskog uhidbenog naloga s obzirom na to da je u toj verziji članak 578. tog zakonika propisivao najvišu kaznu zatvora u trajanju od dvije godine. On međutim navodi da kad bi se uzela u obzir verzija tog članka koja je bila na snazi u vrijeme izdavanja tog europskog uhidbenog naloga, valjalo utvrditi da rechtbank van eerste aanleg Oost‑Vlaanderen, afdeling Gent (Prvostupanjski sud za Istočnu Flandriju, Odjel u Gentu) nije bio ovlašten provjeriti dvostruku kažnjivost djela te dakle nije mogao odbiti izvršenje navedenog europskog uhidbenog naloga s obzirom na to da u toj novoj verziji navedeni članak propisuje najvišu kaznu zatvora od tri godine.
75

Nadalje, valja naglasiti da se ovaj predmet razlikuje od onoga u kojem je donesena presuda od 5. veljače 2014., Hervis Sport- és Divatkereskedelmi (C‑385/12, EU:C:2014:47). Naime, kao što to proizlazi iz točaka 34. do 36. te presude, taj se predmet odnosio na zajedničku primjenu vrlo progresivnih ljestvica oporezivanja prometa i pravila o konsolidaciji prometa povezanih poduzetnika, što je za posljedicu imalo to da su porezni obveznici koji pripadaju koncernu bili oporezovani na temelju „pretpostavljenog” prometa. U tom pogledu Sud je u biti presudio, u točkama 39. do 41. navedene presude, da bi – ako bi se utvrdilo da su na tržištu trgovine na malo u prodavaonicama u državi članici u pitanju porezni obveznici koji pripadaju koncernu i ulaze u najviši razred posebnog poreza u većini slučajeva „povezani” u smislu nacionalnih propisa s društvima koja imaju sjedište u drugim državama članicama – „primjena vrlo progresivne stope posebnog poreza na konsolidiranu osnovicu prometa” mogla, među ostalim, biti na štetu poreznih obveznika „povezanih” s takvim društvima i stoga činiti neizravnu diskriminaciju na temelju sjedišta društava u smislu članaka 49. i 54. UFEU‑a.
55

Nadalje, valja naglasiti da se ovaj predmet razlikuje od onoga u kojem je donesena presuda od 5. veljače 2014., Hervis Sport- és Divatkereskedelmi (C‑385/12, EU:C:2014:47). Naime, kao što to proizlazi iz točaka 34. do 36. te presude, taj se predmet odnosio na zajedničku primjenu progresivnih ljestvica oporezivanja prometa i pravila o konsolidaciji prometa povezanih poduzetnika, što je za posljedicu imalo to da su porezni obveznici koji pripadaju koncernu bili oporezovani na temelju „pretpostavljenog” prometa. U tom pogledu Sud je u biti presudio, u točkama 39. do 41. navedene presude, da bi – ako bi se utvrdilo da su na tržištu trgovine na malo u prodavaonicama u državi članici u pitanju porezni obveznici koji pripadaju koncernu i ulaze u najviši razred posebnog poreza u većini slučajeva „povezani” u smislu nacionalnih propisa s društvima koja imaju sjedište u drugim državama članicama – „primjena vrlo progresivne stope posebnog poreza na konsolidiranu osnovicu prometa” mogla, među ostalim, biti na štetu poreznih obveznika „povezanih” s takvim društvima i stoga činiti neizravnu diskriminaciju na temelju sjedišta društava u smislu članaka 49. i 54. UFEU‑a.
16

U vezi s tim sud koji je uputio zahtjev dvoji o usklađenosti članaka 7/B i 7/D Zakona o porezu na oglašavanje s člankom 56. UFEU‑a i načelom nediskriminacije. Prema mišljenju tog suda, obveza prijave i novčane kazne koje se izriču u slučaju neispunjenja te obveze – koje su dio vrlo represivnog sustava sankcija i kaznene su naravi – vrlo su štetne za društva sa sjedištem izvan mađarskog državnog područja i doista mogu ograničiti slobodu pružanja usluga u Uniji. On osobito smatra da u ovom slučaju vjerojatno nije poštovano načelo proporcionalnosti u pogledu novčanih kazni zbog neispunjenja obveze prijave koje se izriču tim društvima. U tom pogledu navodi, s jedne strane, da se tim poreznim obveznicima unutar pet dana može izreći niz novčanih kazni, s obzirom na to da Porezna uprava svaki dan može utrostručiti iznos prethodne novčane kazne. Te sankcije primjenjuju se čak i prije nego što se porezni obveznici mogu upoznati sa svakodnevnim utrostručenjem iznosa prethodne novčane kazne i ispraviti propust, čime ih se stavlja u položaj da ne mogu spriječiti da novčana kazna koja se u konačnici duguje dosegne najviši prag od 1 milijarde forinti (3,1 milijun eura). Zbog te bi se okolnosti, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, moglo postaviti i pitanje usklađenosti tog upravnog postupka s člankom 41. Povelje. S druge strane, sud koji je uputio zahtjev navodi da je iznos novčane kazne izrečene na temelju članka 7/D Zakona o porezu na oglašavanje ukupno do 2000 puta viši od iznosa novčane kazne koja se može izreći društvu sa sjedištem u Mađarskoj koje ne ispunjava obvezu porezne registracije, propisanu u članku 172. Zakona o pravilima oporezivanja.
6

U skladu s člankom 43. stavcima 1. do 3. Uredbe br. 40/94, naslovljenim „Ispitivanje prigovora”, čije su odredbe preuzete u članak 42. Uredbe br. 207/2009: „1. U postupku ispitivanja prigovora Ured poziva stranke onoliko puta koliko je to potrebno, da u roku koji on odredi podnesu primjedbe na podneske drugih stranaka ili na njegove odluke. 2. Ako podnositelj prijave to zatraži, nositelj ranijeg žiga Zajednice koji je podnio obavijest o prigovoru, mora dokazati da je tijekom petogodišnjeg razdoblja koje je prethodilo datumu objave prijave žiga Zajednice, raniji žig Zajednice bio u stvarnoj uporabi u Zajednici u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran i koje on navodi kao opravdanje za svoj prigovor ili da postoje opravdani razlozi za neuporabu, pod uvjetom da je raniji žig Zajednice na taj datum bio registriran najmanje pet godina. Ako nema dokaza o tome, prigovor se odbacuje. Ako je raniji žig Zajednice rabljen u odnosu na samo jedan dio proizvoda ili usluga za koje je registriran, za potrebe ispitivanja prigovora, smatra se da je registriran samo za taj dio proizvoda ili usluga. 3. Stavak 2. primjenjuje se na ranije nacionalne žigove iz članka 8. stavka 2. točke (a), zamjenjujući uporabu u državi članici u kojoj je raniji nacionalni žig zaštićen, uporabom u Zajednici.”
26

U točki 29. pobijane presude Opći je sud istaknuo da su utvrđenja žalbenog vijeća, iznesena u točki 28. te presude, prema kojima je, s jedne strane, suprotstavljenim znakovima zajedničko pet slova „l”, „a”, „b”, „e” i „l” i, s druge strane, element „black label” znaka za čiju je registraciju podnesena prijava i elementa „labell” ranijeg žiga napisani su velikim slovima bijele boje, „nisu mogla navesti [to vijeće] na zaključak da ne postoji nikakva sličnost suprotstavljenih znakova”. Na taj je način Opći sud dao do znanja da su, kao što to pravilno ističe EUIPO, ti znakovi, u svakom slučaju barem malo, slični.
86

U okviru trećeg dijela četvrtog žalbenog razloga žalitelj tvrdi da priznanje Općeg suda Komisijine nadležnosti za odlučivanje o mjeri koja je bila predmet pravomoćne odluke nacionalnog suda također krši načelo zaštite legitimnih očekivanja s obzirom na to da je u ovom slučaju proteklo više od pet godina od trenutka donošenja te nacionalne odluke i trenutka u kojem je Komisija donijela svoju odluku. Takvo je razdoblje već uzeto u obzir u sudskoj praksi Suda za potrebe ocjene situacije s obzirom na to načelo. U točki 192. pobijane presude Opći sud je presudio, pozivajući se na presudu od 13. lipnja 2013., HGA i dr./Komisija (C‑630/11 P do C‑633/11 P, EU:C:2013:387, t. 134.), da se legitimna očekivanja mogu isticati samo ako je poštovana obveza prijave. Međutim, Opći sud nije uzeo u obzir činjenicu da u ovom slučaju ta prijava nije bila potrebna jer, suprotno onomu što je presudio, predmetna mjera ne predstavlja novu potporu. Usto, može se uspostaviti veza između načela pravomoćnosti i načela pravne sigurnosti, koje predstavlja ograničenje obveze povrata, kao što to proizlazi iz članka 14. Uredbe br. 659/1999. Štoviše, žalitelj je, prema njegovu mišljenju, legitimna očekivanja mogao temeljiti na činjenici da Consiglio di Stato (Državno vijeće) nije smatrao potrebnim uputiti prethodno pitanje Sudu u pogledu predmetne mjere. U tim okolnostima smatra da se legitimno mogao pouzdati u zakonitost te mjere s obzirom na to da su sva pravna sredstva bila iscrpljena.
38

Naime, valja navesti da je Europska komisija na raspravi istaknula, a da se nije tvrdilo suprotno, da nadležno češko nadzorno tijelo, odnosno češka nacionalna banka, nikada nije objavila odluku o izricanju novčanih kazni vjerovniku zbog povrede te obveze. Usto, kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točki 82. svojeg mišljenja, takve sankcije same po sebi ne mogu na dovoljno učinkovit način osigurati zaštitu potrošača od rizika prezaduženosti i insolventnosti koja se nastoji postići Direktivom 2008/48 s obzirom na to da one ne utječu na položaj potrošača kojemu je odobren ugovor o kreditu protivno članku 8. te direktive.
18

U tim je okolnostima Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa) (Arbitražni porezni sud (Centar za upravnu arbitražu), Portugal) odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja: „1. Protivi li se članku 132. stavku 1. točki (b) Direktive [2006/112] tumačenje prema kojemu se za bolnicu u vlasništvu trgovačkog društva privatnog prava, koje je s državom i pravnim osobama javnog prava sklopilo sporazume za pružanje usluga zdravstvene zaštite, smatra da djeluje u socijalnim uvjetima koji su slični onima koji se primjenjuju na subjekte javnog prava, u skladu s tom odredbom, ako se ispune sljedeći uvjeti: – više od 54,5 % poslovnog prihoda, uključujući iznose naplaćene pacijentima koji su osiguranici, ostvaruje se u prometu s državnim tijelima i administrativnim uzajamnim fondovima, po cijenama koje su s njima utvrđene u ugovorima i sporazumima; – više od 69 % pacijenata osiguranici su administrativnih uzajamnih fondova ili su korisnici usluga koje se pružaju u okviru sporazuma sklopljenih s državnim tijelima; – više od 71 % zdravstvenih postupaka provodi se u okviru sporazuma sklopljenih s administrativnim uzajamnim fondovima i državnim tijelima, i – djelatnost koja se obavlja u važnom je općem javnom interesu? 2. Budući da je Portugalska Republika, u skladu s člankom 377. Direktive [2006/112], nastavila izuzimati od PDV‑a transakcije koje su izvršavale bolnice koje nisu navedene u članku 132. stavku 1. točki (b) te direktive, da je tim poreznim obveznicima pružila mogućnost da se odluče za oporezivanje navedenih transakcija u skladu s člankom 391. Direktive [2006/112], pod uvjetom da sustav oporezivanja zadrže u razdoblju od najmanje pet godina i da je predvidjela da se sustav izuzeća na njih može ponovno primjenjivati samo ako za to izričito izraze namjeru, protivi li se članku 391. i/ili načelima zaštite stečenih prava i legitimnih očekivanja, jednakog postupanja i nediskriminacije, neutralnosti i nenarušavanja tržišnog natjecanja u pogledu pacijenata i poreznih obveznika koji su subjekti javnog prava to da porezno tijelo naloži primjenu sustava izuzeća prije proteka navedenog roka, od razdoblja za koje smatra da je u njemu porezni obveznik počeo pružati usluge u socijalnim uvjetima koji su slični onima koji se primjenjuju na subjekte javnog prava? 3. Protivi li se navedenom članku 391. Direktive [2006/112] i/ili gore spomenutim načelima to da se novim propisom naloži primjena sustava izuzeća na porezne obveznike koji su se prethodno odlučili za sustav oporezivanja prije proteka navedenog roka od pet godina? 4. Protivi li se navedenom članku 391. Direktive [2006/112] i/ili gore spomenutim načelima propis prema kojem porezni obveznik koji se odlučio za primjenu sustava oporezivanja, jer u trenutku u kojem je odabrao taj sustav nije pružao zdravstvene usluge u socijalnim uvjetima koji su slični onima koji se primjenjuju na subjekte javnog prava, može ostati u tom sustavu ako počne pružati te usluge u socijalnim uvjetima koji su slični onima koji se primjenjuju na subjekte javnog prava?”
1

Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi svojom žalbom traži ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 25. rujna 2018., Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi/EUIPO – M. J. Dairies (T‑328/17, neobjavljena, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2018:594), kojom je taj sud odbio njegovu tužbu podnesenu protiv odluke četvrtog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 16. ožujka 2017. (predmet R 497/2016‑4) koja se odnosi na postupak povodom prigovora (u daljnjem tekstu: sporna odluka).
34

Budući da je u tim okolnostima spor koji se pred njim vodi doveo do pitanja tumačenja i valjanosti prava Unije, Förvaltningsrätten i Linköping (Upravni sud u Linköpingu) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li se članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 primjenjivati u svim slučajevima kada osoba stječe prihode koji proizlaze iz dodjele interkonekcije, bez obzira na njezine okolnosti […], ili se on primjenjuje samo kada je osoba koja stječe te prihode [OPS], kako je definirana u članku 2. stavku 4. Direktive 2009/72? 2. Ako je odgovor na prvo pitanje taj da članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 treba primjenjivati samo na operatore prijenosnog sustava, je li poduzetnik koji upravlja samo spojnim vodom operator prijenosnog sustava? 3. Ako odgovor na prvo ili drugo pitanje znači to da se članak 16. stavak 6. Uredbe [br. 714/2009] treba primjenjivati na poduzetnika koji upravlja samo spojnim vodom, mogu li se troškovi u vezi s upravljanjem spojnim vodovima i njihovim održavanjem u svakom slučaju smatrati ulaganjima u mrežu radi održavanja ili povećanja interkonekcijskih kapaciteta, kao što je navedeno u točki (b) prvog podstavka stavka 6. članka 16. [Uredbe br. 714/2009]? 4. Ako odgovor na prvo ili drugo pitanje znači to da članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 treba primjenjivati na poduzetnika koji upravlja samo spojnim vodom, može li regulatorno tijelo, u skladu s drugim podstavkom stavka 6. članka 16. Uredbe br. 714/2009, odobriti to da poduzetnik koji upravlja samo spojnim vodom, koji ima metodologiju za određivanje tarifa ali nema kupce koji vrše izravna plaćanja s naknadama za upotrebu mreže (tarife) koje se može smanjiti, upotrebljava prihode od dodjele interkonekcije za ostvarivanje dobiti ili, ako je odgovor na treće pitanje niječan, za upravljanje i održavanje? 5. Ako odgovor na prvo ili drugo pitanje znači to da članak 16. stavak 6. Uredbe br. 714/2009 treba primjenjivati na poduzetnika koji upravlja samo spojnim vodom, a odgovor na treće i četvrto pitanje znači ili to da društvo ne može prihode od dodjele interkonekcije upotrebljavati za upravljanje ili održavanje ili ostvarivanje dobiti, ili to da poduzetnik može prihode upotrebljavati za upravljanje ili održavanje, ali ne i za ostvarivanje dobiti, je li primjena članka 16. stavka 6. [Uredbe br. 714/2009] na poduzetnika koji upravlja samo spojnim vodom suprotna načelu proporcionalnosti predviđenom pravom Unije ili bilo kojem drugom primjenjivom načelu?”