ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
134.

Primjenjujući četiri kriterija iz presude Baustahlgewebe, očito je da je predmet važan za GSD jer on na temelju Odluke podliježe znatnoj novčanoj kazni. Također je jasno da su se u prvostupanjskom postupku pojavila složena pitanja. Ne smatram da se nerazumno trajanje postupka može pripisati GSD‑ovu ponašanju. Točno je da je 20. listopada 2010. GSD od Općeg suda zatražio ponovno otvaranje pisanog dijela postupka kako bi istaknuo argumente o novom statusu Povelje nakon Lisabonskog ugovora (vidjeti točke 46. do 53. gore). Međutim, iz činjenice da je GSD 14. prosinca 2010. obaviješten o tome da je u predmetu zakazana rasprava proizlazi da je taj postupovni događaj imao malen ili nikakav učinak na ukupno trajanje postupka. Sudu nisu pružene nikakve informacije kojima se objašnjava ili opravdava razdoblje neaktivnosti od tri godine i osam mjeseci između završetka pisanog dijela postupka i GSD‑ova zahtjeva za ponovno otvaranje pisanog dijela postupka. U izostanku takvih dokaza, čini mi se jasnim da ovaj predmet nije ispitan u razumnom roku. Kao što sam to navela u predmetu Groupe Gascogne/Komisija ( 66 ), smatram da je (široko govoreći) ova postupovna faza mogla trajati do dvije godine, a da se ne smatra „prekomjernim” kašnjenjem u postupanju u predmetu. Proizlazi da je, ako zaokružim, ovaj predmet u prvostupanjskom postupku pred Općim sudom trajao oko godinu i osam mjeseci dulje nego što je to bilo potrebno.
60.

Međutim, svi se ti slučajevi odnose na ograničenje područja primjene izuzeća, prilikom kojih su države članice, doduše, izvršavale svoju diskrecijsku ovlast, no to nisu učinile u skladu s načelom porezne neutralnosti. Naime, one su iz izuzeća isključile porezne obveznike s kojima je trebalo postupati na jednak način kao i s njihovim konkurentima ( 34 ). Stoga u tim slučajevima izravni učinak nalaže da se izuzme one koji su prethodno isključeni suprotno načelu jednakog postupanja.
11.

Češka uredba br. 587/2006 sadržava precizne odredbe o prijenosu mirovinskih prava dužnosnika koji je stupio u službu Europske unije. Njezin članak 2. propisuje pravila izračuna iznosa koji se prenosi kao mirovinsko pravo stečeno u Češkoj Republici. On glasi: „1. Novčani iznos utvrđen kao mirovinsko pravo koji se prenosi, a stečen je u Češkoj Republici, izračunava se kao umnožak jedinične vrijednosti odgođene mirovine i ukupnog predviđenog varijabilnog iznosa mirovine i u jednom dijelu proporcionalnog dijela temeljnog iznosa mirovine. 2. Predviđeni varijabilni iznos mirovine izračunava se prema metodi određenoj u članku 34. stavku 1. Zakona o mirovinskom osiguranju u smislu da su razdoblje osiguranja i temelj izračuna utvrđeni na određeni dan, kao određeni dan smatra se dan podnošenja zahtjeva za prijenos prava na mirovinu prema nadležnoj instituciji Europskih zajednica […]. U svrhu određivanja osobne osnovice, razdoblje primanja u sustav mirovina Europskih zajednica smatra se kao isključeno razdoblje. […] 3. Proporcionalni dio temeljnog iznosa mirovine izračunava se množeći temeljni iznos mirovine primjenjiv na određeni dan s kvocijentom razdoblja osiguranja ostvarenog u okviru češkog mirovinskog osiguranja na odlučujući datum i razdoblja osiguranja ostvarenog do dana kad je podnositelj zahtjeva za prijenos prava na mirovinu […] napunio dob za umirovljenje primjenjujući odredbe na snazi na određeni dan. […] 4. Jedinična vrijednost odgođene mirovine određuje se ovisno o dobi podnositelja zahtjeva na određeni dan […], na temelju tablica smrtnosti na snazi na odlučujući datum i 70 % vrijednosti najviše tehničke kamatne stope određene posebnim pravnim propisom za potrebe osiguranja. […] 5. U svrhu utvrđivanja jedinične vrijednosti odgođene mirovine primjenjuju se tablice smrtnosti Ministarstva rada i socijalnih pitanja, koje su jedinstvene za muškarce i žene i koje se uvijek određuju za razdoblje od pet uzastopnih kalendarskih godina. 6. Novčani iznos obračunat primjenom stavaka 1. do 5. uvećava se za iznos utvrđen na temelju kamata na novčani iznos izračunat primjenom stavaka 1. do 5. za razdoblje od određenog dana do dana koji prethodi danu prenošenja novčanog iznosa […] na račun mirovinskog sustava Europskih zajednica. […]”
29.

Kad je riječ o Europskoj konvenciji za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisanoj u Rimu 4. studenoga 1950., zanimljivo je istaknuti da je trebalo čekati Protokol br. 7 ( 21 ) uz navedenu konvenciju da bi se uspostavilo pravo na dvostupanjsku sudsku instancu ( 22 ). Međutim, osim toga što je navedeno pravo uspostavljeno isključivo u kaznenim stvarima, treba istaknuti da do danas Protokol još uvijek nisu ratificirale sve države članice Unije. To pokazuje u kojoj se mjeri broj sudskih instanci razlikuje od jedne do druge države članice, neovisno o vrsti predmeta.
39.

Zaključeno je da pojam „sustav socijalne pomoći u državi članici domaćinu” ima autonomno značenje u pravu Unije ( 19 ). Doduše, Sud je došao do tog zaključka u pogledu druge direktive, to jest Direktive o spajanju obitelji. No jezik kojim se Sud koristi ne ukazuje na to da su njegova utvrđenja bila ograničena na tu direktivu. Nadalje, u članku 7. stavku 1. točki (b) Direktive ne upućuje se na nacionalno pravo.
36.

Naime, iz tih odredbi zaključuje da su sukladnost mjera potpore s odredbama UFEU‑a o državnim potporama i, stoga, područje primjene članka 7. navedene direktive povezani sa sukladnošću postrojenja s kriterijima visokoučinkovite kogeneracije utvrđenima u Prilogu III. Direktivi 2004/8. Prema njezinom mišljenju, to ne dovodi do razlike u postupanju između kogeneracijskih postrojenja i visokoučinkovitih kogeneracijskih postrojenja ako je to predviđeno načelima za dodjelu državnih potpora ( 17 ).
33.

Iz očitih razloga nedostaci sudske odluke donesene u jednoj državi članici mogu se otkloniti samo pravnim mehanizmima koji su dostupni u toj državi članici, a ne kroz pravne poretke drugih država članica. Prema tome, cilj je Uredbe samo pružanje sredstva za otklanjanje poremećaja u vladavini prava koji se ne mogu otkloniti na razini nacionalnog postupovnog prava. Naime, sukob do kojeg dolazi zbog nepomirljivih sudskih odluka u istom pravnom poretku mogu riješiti same stranke. S obzirom na to da domaća pravna sredstva već postoje, Uredba ne traži da se sudu druge države članice, odnosno države članice u kojoj se traži priznanje, dodijeli ovlast da zanemari – a time zapravo i ukine – sudsku odluku iz države članice u kojoj je donesena. Takva ovlast možda čak i ne postoji u pravnom poretku države članice u kojoj je sudska odluka donesena u slučajevima kada su obje odluke postale pravomoćne.
30.

Zapravo se osim načela pravne sigurnosti radi također i prije svega o načelu zaštite legitimnih očekivanja jer su se poljoprivrednici smjeli pouzdati u to da sudjelovanjem u vremenski ograničenim agro‑okolišnim mjerama neće biti stavljeni u nepovoljniji položaj kod budućih potpora Unije ( 19 ). Nadalje, postupanje prema gospodarstvima koja su sudjelovala u agro‑okolišnim mjerama kao s gospodarstvima koja su imala uobičajenu proizvodnju moglo bi dovesti do povrede načela jednakosti. Poljoprivrednike bi se odvratilo od toga da u budućnosti sudjeluju u agro‑okolišnim mjerama ako bi se time umanjilo potporu nakon isteka mjere. To bi se protivilo cilju Unije da se u skladu s člankom 191. UFEU‑a i člankom 37. Povelje o temeljnim pravima zajamči visoka razina zaštite okoliša. U skladu s člankom 11. UFEU‑a ( 20 ) ovaj cilj mora se poštovati u okviru svih politika Unije, dakle i u zajedničkoj poljoprivrednoj politici.
84.

Stoga, u okolnostima poput predmetnih, članak 8. ne može se samostalno primijeniti. Ta se odredba primjenjuje na proizvode koji su pravilno razvrstani na temelju Direktive o medicinskim proizvodima, ali koji „mogu ugroziti zdravlje i/ili sigurnost pacijenata, korisnika ili, gdje je to primjenjivo, drugih osoba” ( 46 ) te se osobito primjenjuje u slučajevima nepoštovanja Direktive koji su navedeni u točkama (a) do (c) članka 8. stavka 1. Ukratko, ako – kako se čini da je ovdje slučaj – medicinski proizvod ne predstavlja rizik za zdravlje i/ili sigurnost pacijenata, korisnika ili, gdje je to primjenjivo, drugih osoba, članak 8. se ne primjenjuje.
22.

Kao prvo, odgovorom na pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev moralo bi biti moguće izvesti autonomno i ujednačeno tumačenje pojma trgovca u cijeloj Europskoj uniji. Naime, kao što to jasno proizlazi iz uvodne izjave 14. Direktive, zakonodavac Unije nastoji postići potpuno usklađivanje pravila o borbi protiv nepoštene poslovne prakse i upućuje na pravo država članica samo u pogledu određivanja sustava sankcija koje se primjenjuju u slučaju povreda mjera propisanih Direktivom ( 4 ). U tom će pogledu Sud morati dakle utvrditi smisao i doseg navedenog pojma vodeći računa osobito o kontekstu u kojem se on koristi i ciljevima koji se nastoje ostvariti propisima kojih je on dio ( 5 ).
Naime, Direktiva ne zahtijeva da se prava, koja potrošaču pripadaju prema članku 3., njemu dodijele bez njegova sudjelovanja. Da se to htjelo, bile bi donesene odgovarajuće odredbe u Direktivi. Umjesto toga je Direktivom s jedne strane određeno, kao što poljska vlada s pravom navodi, da potrošač može odabrati koja prava iz Direktive želi ostvarivati (vidjeti članak 3. stavke 2. i 5. Direktive). S druge strane, ona polazi od toga da za ostvarivanje svojih prava potrošač mora biti u mogućnosti poslužiti se uobičajenim pravnim sredstvima (i to on mora učiniti, ako želi ostvariti svoja prava), po potrebi čak i pod uvjetom da se potrošač pridržava određenih rokova za obavještavanje ( 25 ). Više ne zahtijeva niti načelo učinkovite pravne zaštite ( 26 ). Za to je potrebno samo da potrošač može ostvariti svoja prava. No, to isto podrazumijeva da on to i mora učiniti. Dakle, Direktiva ne sadrži opću obvezu umanjenja po službenoj dužnosti.
26.

Postavljena prethodna pitanja glase kako slijedi: „U nedostatku konačnog tumačenja pojma ‚otpad’ u smislu prava Unije, može li država članica, u skladu sa svojim nacionalnim zakonodavstvom, proizvođaču svinjske gnojnice naložiti obvezu da dokaže da ta gnojnica nije otpad, ili se pak pojam otpada treba utvrditi na temelju objektivnih kriterija kao što su to oni navedeni u sudskoj praksi Suda Europske unije. To konkretno dovodi do sljedećih pitanja: 1. U slučaju da pojam otpada treba utvrditi na temelju objektivnih kriterija kao što su to oni navedeni u sudskoj praksi Suda Europske unije, koji se stupanj sigurnosti zahtijeva u vezi s ponovnom uporabom svinjske gnojnice, koju nositelj dozvole prikuplja i skladišti ili može skladištiti u razdoblju do 12 mjeseci prije predaje njezinim korisnicima? 2. Ako je svinjska gnojnica otpad ili ako se u skladu s relevantnim kriterijima utvrdi da je otpad, je li sukladno pravu da država članica od proizvođača koji gnojnicu ne upotrebljava na svojim zemljištima nego ju predaje trećim osobama za upotrebu kao gnojivo na njihovim zemljištima zahtijeva osobnu odgovornost za to da se navedeni korisnici pridržavaju zakonodavstva Unije u vezi s nadzorom nad otpadom i/ili gnojivom radi osiguranja da treće osobe upotrebom navedene gnojnice na zemljištima neće prouzročiti rizik od znatnog onečišćenja okoliša? 3. Je li navedena svinjska gnojnica isključena iz područja primjene pojma ‚otpad’ u skladu s člankom 2. stavkom 1. točkom (b) podtočkom iii. Direktive 75/442/EEZ, kako je izmijenjena Direktivom 91/156, zato što je ‚već uređuje drugo zakonodavstvo’, osobito Direktiva 91/676/EEZ, uzimajući u obzir da Irska u trenutku dodjele dozvole još nije prenijela Direktivu 91/676/EEZ, da nije postojala nijedna druga nacionalna odredba u vezi s kontrolom uporabe svinjske gnojnice kao gnojiva i da još nije bila donesena Uredba (EZ) br. 1774/2002?”
84.

Na to pitanje, prema mojem mišljenju, treba odgovoriti potvrdno. Naime, kao što sam već naveo, ne čini mi se da je situacija Y. Weltea bitno različita od situacije njemačkog rezidenta koji ima pravo na nasljedstvo u Njemačkoj od svojeg bračnog druga koji je u trenutku smrti također bio njemački rezident, kada se to nasljedstvo sastoji od samo jedne nekretnine. Budući da je sve ostalo jednako, takvom bi se rezidentu odobrila cijela olakšica te on ne bi morao platiti porez na nasljedstvo za stjecanje te nekretnine.
27.

Točno je da obveza uzimanja dvaju otisaka prstiju podrazumijeva postupak koji se provodi prije same provjere. To ne mijenja činjenicu da je taj postupak očita pretpostavka za provedbu same provjere. Stoga, čini mi se neprimjerenim tvrditi da se odredbe koje se odnose na podatke uključene u putovnice koji se moraju provjeravati pri prelasku vanjskih granica Unije ne mogu donijeti na pravnoj osnovi koja se upotrebljava za same provjere. Na temelju razumnog pristupa sadržaju i tumačenju članka 62. stavka 2. točke (a) UEZ‑a potrebno je priznati da je obveza uzimanja dvaju otisaka prstiju u uvjetima predviđenima člankom 1. stavkom 2. Uredbe br. 2252/2004 kako je izmijenjena obuhvaćena pojmom „standardi i [...] postupci koje države članice moraju poštovati pri obavljanju provjera osoba na vanjskim granicama”, jer predstavlja nužan preduvjet za provedbu provjera građana Unije na vanjskim granicama.
41.

Ako se usklađivanjem nacionalnih zakonodavstava, koje proizlazi iz direktive, provodi minimalna zaštita, državama članicama dopušteno je da u tom području zadrže ili donesu strože odredbe ( 23 ). Nacionalna tijela stoga mogu, s obzirom na marginu prosudbe kojom raspolažu, proširiti područje primjene i razinu zaštite propisanu navedenom direktivom kako bi zaštitila interese koje smatraju bitnima. U takvoj situaciji mogu postojati velike razlike među nacionalnim zakonodavstvima donesenima radi prijenosa direktive Unije. Prema mojem mišljenju, ne bi trebalo isključiti mogućnost da će se nacionalnim odredbama, kojima se proširuju područje primjene i razina minimalne zaštite propisana direktivom, priznati prisilni karakter i da bi one stoga mogle, u skladu s člankom 7. stavkom 2. Rimske konvencije, zamijeniti odredbe prava koje su izabrale stranke, i to unatoč tomu što bi to potonje pravo bilo pravo države članice koja je ispravno prenijela direktivu. Naime, podsjećam da se Rimskom konvencijom državama članicama, a priori i, naravno, pod uvjetom da poštuju nadređenost prava Unije, ostavlja široka margina prosudbe za utvrđivanje odredbi svojeg prava koje treba kvalificirati kao prisilne.
18.

Iako je moguće razumjeti argument Načalnika prema kojem obavijest o iznosu carinskog duga u smislu članka 221. Carinskog zakonika (odnosno, u ovom slučaju, odluku o obavještavanju) i prisilnu naplatu navedenog duga u skladu s člankom 232. navedenog zakonika u bugarskom pravu valja smatrati samostalnim pravnim aktima koji podliježu različitim pravnim lijekovima, činjenica je ipak, kako je to Europska komisija vrlo logično istaknula na raspravi pred Sudom, da nacionalno nadležno tijelo ne može zakonito naplatiti carinski dug ako on ne postoji zbog toga što su nacionalni nadležni sudovi poništili odluku kojom je bio utvrđen. Drugačije tumačenje dovelo bi do neopravdanog bogaćenja države.
59.

Osim načela jednakog postupanja kao općeg načela prava Unije, u okviru prvog pitanja Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio pita Sud i o raznim temeljnim slobodama europskog unutarnjeg tržišta, i to o slobodni pružanja usluga (članak 56. UFEU‑a), slobodi poslovnog nastana (članak 49. UFEU‑a) i o slobodi kretanja kapitala (članak 63. stavak 1. UFEU‑a). Prema stajalištu suda koji je uputio zahtjev, povreda načela jednakog postupanja „nužno” dovodi do ograničenja ovih temeljnih sloboda i do narušavanja tržišnog natjecanja.
66.

Sud je tako u toj presudi odlučio da činjenica da se smatra da je samo majka koja je u radnom odnosu nositelj prava na korištenje takozvanog dopusta za dojenje, dok otac s istim statusom može iskoristiti to pravo, ali ne može biti njegov nositelj, podupire tradicionalnu raspodjelu uloga između muškaraca i žena zadržavajući muškarce u ulozi koja je podredna ulozi žena u pogledu obavljanja njihove roditeljske dužnosti. Sud je zatim odlučio da odbijanje očevima koji su u radnom odnosu da iskoriste dopust samo iz razloga što djetetova majka nema taj status može kao posljedicu imati da žena koja je samostalna djelatnica bude primorana ograničiti svoju profesionalnu djelatnost i sama preuzeti teret proizašao iz rođenja njezina djeteta, a da ne može primiti pomoć od djetetova oca. Prema shvaćanju Suda, predmetno nacionalno zakonodavstvo ne uklanja niti smanjuje stvarne nejednakosti koje za žene mogu postojati u stvarnosti društvenog života, u smislu članka 2. stavka 4. Direktive 76/207 i nije „mjera kojom se želi dovesti do bitne, a ne formalne jednakosti smanjenjem stvarnih nejednakosti do kojih može doći u društvenom životu i time spriječiti ili nadoknaditi nepovoljan položaj u profesionalnoj karijeri predmetnih osoba, u skladu s člankom 157. stavkom 4. UFEU‑a” ( 26 ).
5.

Konkretno, žalitelj u predmetu C‑232/11 P, Siemens Transmission & Distribution Ltd (ranije Reyrolle Ltd, a potom VA Tech Reyrolle Ltd; u daljnjem tekstu: Reyrolle) je od 1988. do 1998. bilo društvo kći grupe Rolls‑Royce. To je društvo 20. rujna 1998. prešlo u vlasništvo društva VA Technologie AG (u daljnjem tekstu: VA Technologie), koje je 13. ožujka 2001. posredstvom svojeg društva kćeri VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG (u daljnjem tekstu: KEG), u kojem je držalo 100% udjela, u okviru operacije osnivanja novog društva, unijelo Reyrolle u novoosnovano društvo VA Tech Schneider High Voltage GmbH (u daljnjem tekstu: VAS) kao ulog. U početku je društvo VA Technologie držalo 60% udjela u VAS‑u, dok je preostalih 40% držao Schneider Electric SA (u daljnjem tekstu: Schneider) ( 7 ).
14.

Komisija je u članku 1. točki (c) sporne odluke utvrdila da je Gosselin u razdoblju od 31. siječnja 1992. do 18. rujna 2002. sudjelovao u sveobuhvatnom kartelu, a u razdoblju od 1. siječnja 2002. do 18. rujna 2002.„sa Stichting Administratiekantoor Portielje”. Gosselinu je stoga u članku 2. točki (e) sporne odluke izrečena novčana kazna u iznosu od 4,5 milijuna eura pri čemu je Portielje solidarno odgovarao za jedan dio te novčane kazne u iznosu od 370.000 eura.
32.

Nadalje, Opći je sud u točkama 27. do 36. pobijane presude naveo razloge odbijanja tužiteljeva prvog tužbenog razloga: „27 […] [Opći] sud je presudio da se pravilo 22. stavak 2. druga rečenica [Provedbene uredbe] ne može protumačiti na način da joj je protivno uzimanje u obzir dodatnih dokaza kada se pojave novi čimbenici, čak ni ako su takvi dokazi podneseni nakon isteka tog roka (presude HIPOVITON[ ( 20 )], t. 56., i CORPO livre, t. 50.). 28 U predmetnom slučaju tužitelj u biti navodi da je žalbeno vijeće pogriješilo zaključivši da je Odjel za prigovore imao pravo uzeti u obzir kataloge, s obzirom na to da su oni podneseni izvan roka određenog za podnošenje dokaza o stvarnoj uporabi ranijeg žiga. Međutim, ta argumentacija nije valjana. […] 30 Kao drugo, potrebno je smatrati, s obzirom na to da su relevantni dokazi, poput izjave dane pod prisegom, faktura i fotografija, podneseni u određenom roku, to jest 6. lipnja 2006., da je intervenijent poštovao rok predviđen pravilom 22. stavkom 2. drugom rečenicom [Provedbene uredbe]. Nadalje, nije sporno da je OHIM, na temelju primjedaba podnositelja prijave da su podneseni dokazi nedostatni, omogućio intervenijentu da dostavi svoje primjedbe do 14. siječnja 2007. U tom kontekstu Odjel za prigovore mogao bi uzeti u obzir dokaze koje je intervenijent podnio uz primjedbe u navedenom roku. 31 Pravilo 22. stavak 2. [Provedbene uredbe] treba razumjeti na način da ništa ne sprječava uvažavanje dodatnih dokaza, koji samo dopunjuju druge dokaze podnesene u određenom roku, s obzirom na to da su prvotni dokazi relevantni, ali ih je druga stranka osporila kao nedostatne. Takvo razmatranje, koje ni na koji način ne čini gore navedeno pravilo suvišnim, vrijedi tim više s obzirom na to da intervenijent nije zlorabio određene rokove namjerno koristeći taktike odgađanja ili pokazujući očiti nemar. […] 33 U ovom slučaju, s obzirom na to da dokazi koje je podnio intervenijent izvan roka koji je odredio Odjel za prigovore nisu prvi i jedini dokazi uporabe, nego dodatni dokazi koji podupiru relevantne dokaze podnesene u roku, činjenica da je tužitelj osporio te dokaze dovoljna je kako bi se opravdalo podnošenje dodatnih dokaza od strane intervenijenta kada je podnosio svoje primjedbe. Činjenica da su ti dokazi uzeti u obzir omogućila je da Odjel za prigovore i kasnije žalbeno vijeće odluče o stvarnoj uporabi ranijeg žiga na temelju svih relevantnih čimbenika i dokaza. 34 Kao treće, zaključak prema kojem je Odjel za prigovore bio u potpunosti u pravu kad je uzeo u obzir kataloge koji su mu bili podneseni 15. siječnja 2007. također se slaže s općenitijim ciljem postupka povodom prigovora u smislu kojeg je članak 76. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 tumačen [na način da se i] dokazi koji su podneseni izvan roka trebaju uzeti u obzir pod uvjetom da se čine bitnima i da stadij postupka i okolnosti pod kojima su podneseni ne sprječavaju njihovo podnošenje. […] 36 Iz toga slijedi da se prvi žalbeni razlog, u okviru kojeg se navodi povreda članka 42. stavaka 2. i 3. i članka 76. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 te pravila 22. stavka 2. druge rečenice [Provedbene uredbe], mora odbiti kao neosnovan.”
91.

Ovdje je dovoljno napomenuti da porezni obveznik 2 pri prodaji robe nije poštovao uvjete predviđene pri kupnji od poreznog obveznika 1, odnosno da će robu koristiti samo za oporezive transakcije. To je nadalje dovelo do ispravka PDV‑a koji je on odbio.
41.

Kako to tvrdi Parlament, akt njegova predsjednika predstavlja usvajanje proračuna jer bez tog akta proračun ne bi bio „konačno usvojen” u smislu članka 314. stavka 9. UFEU‑a. Tvrdi da je akt predsjednika Parlamenta donesen u okviru izvršavanja specifične ovlasti, to jest ovlasti prema kojoj može utvrditi da je proračun konačno usvojen. To podrazumijeva da predsjednik Parlamenta provjerava regularnost postupka i sukladnost proračuna s Ugovorom. Ta ovlast nije simbolična; štoviše, Sud ju je opisao kao „poseban pravni akt” ( 5 ).
54.

Navodim da je Opći sud više puta uputio na uvodnu izjavu 18. Direktive 97/36, podsjećajući na tumačenje navedene uvodne izjave koje je naveo u točkama 44. do 53. gore navedene presude UEFA/Komisija. Naime, kao što je to Opći sud pravilno presudio, spominjanje EURO‑a kao primjera događaja od velikog značaja za društvo ne znači da je to uvrštavanje na nacionalni popis automatski u skladu s pravom Unije. Tim više, spominjanje EURO‑a u uvodnoj izjavi 18. ne znači da se EURO kao cjelina u svim slučajevima može umetnuti na nacionalni popis neovisno o interesu koji to natjecanje pobuđuje u predmetnoj državi članici. Suprotno tome, prema mišljenju Općeg suda, uvodna izjava 18. podrazumijeva da država članica, kad uvrsti utakmice EURO‑a na nacionalni popis, nema obvezu u svojoj obavijesti Komisiji navesti posebno obrazloženje u pogledu „događaja od velikog značaja za društvo”.