MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

PRIITA PIKAMÄEA

od 9. rujna 2021. ( 1 )

Predmet C‑213/19

Europska komisija

protiv

Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske

„Povreda obveze države – Članak 4. stavak 3. UEU‑a – Članak 310. stavak 6. i članak 325. UFEU‑a – Borba protiv prijevara – Zahtjev djelotvornosti – Obveza stavljanja na raspolaganje vlastitih sredstava proračunu Unije – Financijska odgovornost država članica – Carinska unija – Uredba (EEZ) br. 2913/92 – Carinski zakonik Zajednice – Uredba (EU) br. 952/2013 – Carinski zakonik Unije – Carine – Uvoz tekstilnih proizvoda i obuće iz Kine – Dalekosežna i sustavna povreda – Organizirani kriminal – Nepostojeći uvoznici – Carinska vrijednost – Umanjenje vrijednosti – Carinske provjere koje se temelje na analizi rizika – Provjere prije puštanja robe – Polaganje osiguranja – Nepostojanje provjera – Članci 16. i 17. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Vlastita sredstva Europske unije – Odluke 2007/436/EZ i 2014/335/EU – Uredbe (EZ, Euratom) br. 1150/2000 i br. 609/2014 – Utvrđenje carinskog duga – Obveza stavljanja na raspolaganje Europskoj uniji – Procjena gubitka tradicionalnih vlastitih sredstava – Statistička metodologija koja se temelji na prilagođenoj prosječnoj cijeni i najnižoj prihvatljivoj cijeni – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Oporezivi iznos za PDV – Vlastita sredstva koja proizlaze iz PDV‑a”

Sadržaj

I. Uvod II. Pravni okvir A. Pravo u području tradicionalnih vlastitih sredstava 1. Odluke koje se odnose na sustav vlastitih sredstava 2. Uredbe koje se odnose na pravila i postupak za stavljanje na raspolaganje vlastitih sredstava 3. Uredba (EU, Euratom) br. 608/2014 4. Uredba br. 1553/89 B. Carinsko pravo 1. Carinski zakonik Zajednice 2. Carinski zakonik Unije 3. Provedbena uredba br. 2454/93 4. Provedbena uredba 2015/2447 C. Pravo u području PDV‑a III. Činjenice i predsudski postupak A. Činjenice iz kojih proizlazi spor B. Predsudski postupak IV. Postupak pred Sudom V. Zahtjevi stranaka VI. O tužbi A. Dopuštenost 1. Prigovor nedopuštenosti, koji se temelji na navodnoj povredi prava obrane Ujedinjene Kraljevine tijekom predsudskog postupka i postupka pred Sudom a) Dostavljanje podataka o izračunima prilagođene prosječne cijene, najniže prihvatljive cijene i procijenjenih gubitaka vlastitih sredstava b) Informacije koje se odnose na izračune provedene za razdoblje od 2011. do 2014. na temelju naloga za plaćanje C18 Snake c) Pregled praksi drugih država članica u pogledu upotrebe OLAF‑ove metodologije d) Zahtjev za podnošenje dokaza u pogledu prirode robe kojoj je umanjena vrijednost i u pogledu njezine države članice odredišta 2. Prigovor nedopuštenosti, koji se temelji na nepravilnosti predsudskog postupka i tužbe osobito u pogledu carinskog postupka 42 3. Prigovor nedopuštenosti, koji se temelji na tome da je Komisija povrijedila načela legitimnih očekivanja, pravne sigurnosti, načelo estoppel i načelo lojalne suradnje 4. Prigovor nedopuštenosti, koji se temelji na nemogućnosti nalaganja da se stave na raspolaganje iznosi na temelju članka 258. UFEU‑a B. Povreda obveza u području zaštite financijskih interesa Unije i borbe protiv prijevara, kao i obveza koje proizlaze iz carinskih propisa Unije 1. Obveze država članica da suzbijaju nezakonita djelovanja koja su usmjerena protiv financijskih interesa Unije 2. Mjere koje treba poduzeti na temelju carinskog propisa kako bi se zaštitili financijski interesi Unije u predmetnoj situaciji prijevare a) Obilježja prijevare koju su počinili predmetni uvoznici i znanje tijela Ujedinjene Kraljevine za tu prijevaru b) Obveza uvođenja analize rizika, provođenja provjera prije puštanja robe i potreba polaganja osiguranja 1) Uvodne napomene 2) Obveza provođenja analize rizika 3) Obveza provođenja provjera prije puštanja robe 4) Obveza polaganja osiguranja 3. Sažetak elemenata utvrđenih protiv Ujedinjene Kraljevine 4. Obveza država članica da odrede iznose carina i knjiže odgovarajuće iznose C. Povreda zakonodavstva Unije koje se odnosi na vlastita sredstva i procjenu gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava koja čine carine 1. Pravni sustav knjiženja dugovanih iznosa i stavljanja na raspolaganje tradicionalnih vlastitih sredstava 2. Povreda obveze Ujedinjene Kraljevine da Komisiji stavi na raspolaganje odgovarajuće iznose carina utvrđene u okviru operacije Snake 3. Procjena gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava a) Uvodne napomene 1) Nadležnost Komisije za provođenje procjene gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava i nadležnost Suda za odlučivanje o tom pitanju 2) Navodna obveza dokazivanja štete i uzročne veze, kao i hipotetski scenarij b) Meritum 1) Pregled OLAF‑ove metodologije i njezina primjena kao alata za izračun gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava 2) Primjena presude Komisija/Portugal 3) Načelno prihvaćanje pristupa koji predlaže Komisija za procjenu gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava 4) Upotreba metodologije koja se temelji na statističkim podacima u ovom slučaju i) Određivanje količine uvoza kojem je umanjena vrijednost – Razdoblje od studenoga 2011. do studenoga 2014. – Razdoblje od 1. siječnja 2015. do 11. listopada 2017. ii) Referentna vrijednost za određivanje iznosa gubitaka vlastitih sredstava 5) Sažetak procjene tradicionalnih vlastitih sredstava 4. Zatezne kamate D. Povreda načela lojalne suradnje propisanog u članku 4. stavku 3. UEU‑a E. Povreda obveza na temelju propisa koji se odnose na PDV i vlastita sredstva koja proizlaze iz PDV‑a 1. Pravni sustav stavljanja na raspolaganje proračunu Unije sredstava koja proizlaze iz PDV‑a 2. Prigovor koji se temelji na gubitku vlastitih sredstava koja proizlaze iz PDV‑a u okviru carinskog postupka 40 3. Prigovor koji se temelji na gubitku vlastitih sredstava koja proizlaze iz PDV‑a u okviru carinskog postupka 42 VII. Troškovi VIII. Zaključak

I. Uvod

1. U ovom je predmetu Europska komisija podnijela tužbu zbog povrede obveze na temelju članka 258. UFEU‑a protiv Ujedinjenje Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske zato što ta država tijekom razdoblja od studenoga 2011. do zaključno 11. listopada 2017. (u daljnjem tekstu: razdoblje povrede), s jedne strane, nije knjižila točne iznose carina niti stavila na raspolaganje točan iznos tradicionalnih vlastitih sredstava i sredstava koja se temelje na porezu na dodanu vrijednost (PDV) na uvoz određenih tekstilnih proizvoda i obuće iz Kine i, s druge strane, nije dostavila sve informacije koje je Komisija zatražila kako bi se odredio iznos gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava ( 2 ).

2. Prema Komisijinu mišljenju, ta država stoga je povrijedila obveze koje ima na temelju članka 4. stavka 3. UEU‑a, kojim se predviđa načelo lojalne suradnje, te članka 310. stavka 6. i članka 325. UFEU‑a, kao i na temelju cijelog niza odredbi sekundarnog prava koje se odnose na carinsko zakonodavstvo Unije, tradicionalna vlastita sredstva i PDV.

3. Prema tome, u ovom se predmetu od Suda traži da razvije svoju sudsku praksu koja se odnosi na opseg obveza u području borbe protiv prijevara i zaštite financijskih interesa Unije koje se nalažu odredbama navedenim u prethodnoj točki, u kontekstu u kojem Komisija navodi da dotična država članica nije točno odredila carinsku vrijednost uvezene robe jer joj je bila umanjena vrijednost pri uvozu zbog nepostojanja djelotvornih mjera provjere. U tom se predmetu postavljaju temeljna pitanja, kao što je mogućnost Komisije da ocijeni iznos svojeg zahtjeva koji se odnosi na gubitke vlastitih sredstava u situaciji u kojoj se, s obzirom na to da dotična država članica nije provela točnu procjenu vrijednosti robe, Komisija oslanja na statističku metodu, odnosno na prilagođene prosječne cijene uvezene robe na razini Unije. Naposljetku, od Suda se traži da odluči o tome je li država članica u koju se uvozi roba dužna nadoknaditi gubitke vlastitih sredstava koja proizlaze iz PDV‑a u okviru carinskog postupka u kojem se carine plaćaju pri uvozu, ali PDV treba platiti naknadno u državi članici odredišta.

II. Pravni okvir

A. Pravo u području tradicionalnih vlastitih sredstava

1. Odluke koje se odnose na sustav vlastitih sredstava

4. U skladu s člankom 2. stavkom 1. točkama (a) i (b) Odluke 2014/335/EU, Euratom ( 3 ) koja se primjenjuje od 1. siječnja 2014., čiji je tekst u biti istovjetan tekstu članka 2. stavka 1. Odluke Vijeća 2007/436/EZ, Euratom od 7. lipnja 2007. o sustavu vlastitih sredstava Europskih zajednica ( 4 ), prihodi koji čine vlastita sredstva koja se unose u proračun Unije jesu „tradicionalna vlastita sredstva koja se sastoje od […] carinskih stopa Zajedničke carinske tarife i ostalih davanja koje utvrde ili trebaju utvrditi institucije Unije u vezi s trgovanjem s trećim zemljama” odnosno „primjena jedinstvene stope koja vrijedi za sve države članice na usklađene osnovice za procjenu PDV‑a utvrđene u skladu s pravilima Unije”.

5. Člankom 8. stavkom 1. navedenih odluka u njihovim prvim podstavcima navodi se da države članice prikupljaju carinske stope Zajedničke carinske tarife, kao vlastita sredstva Unije, u skladu s nacionalnim odredbama propisanim pravom i ostalim propisima koji se prema potrebi prilagođavaju radi ispunjavanja zahtjeva propisa Unije. Članak 8. stavak 1. treći podstavak Odluke 2007/436 i članak 8. stavak 2. Odluke 2014/335 propisuju da države članice stavljaju sredstva iz članka 2. stavka 1. točaka (a) do (c) tih odluka na raspolaganje Komisiji.

2. Uredbe koje se odnose na pravila i postupak za stavljanje na raspolaganje vlastitih sredstava

6. Uredba Vijeća (EZ, Euratom) br. 1150/2000 od 22. svibnja 2000. o provedbi Odluke br. 94/728 ( 5 ), koja se primjenjuje na prvi dio razdoblja povrede, zamijenjena je 1. siječnja 2014. Uredbom Vijeća (EU, Euratom) br. 609/2014 od 26. svibnja 2014. o metodama i postupku za stavljanje na raspolaganje tradicionalnih vlastitih sredstava i vlastitih sredstava koja se temelje na PDV‑u i BND‑u[ ( 6 )] te o mjerama za zadovoljavanje potreba za gotovinom ( 7 ). U članku 2. stavku 1. Uredbe br. 609/2014, čiji sadržaj u biti odgovara sadržaju članka 2. stavka 1. Uredbe br. 1150/2000, navodi se: „Za potrebe primjene ove Uredbe, pravo Unije na tradicionalna vlastita sredstva iz članka 2. stavka 1. točke (a) Odluke 2014/335 […] utvrđuje se čim su ispunjeni uvjeti predviđeni carinskim propisima o knjiženju prava na odgovarajuće račune i o obavješćivanju dužnika.”

7. Članak 6. stavak 1. i članak 6. stavak 3. prvi i drugi podstavak Uredbe br. 609/2014, koji u biti odgovara članku 6. stavku 1. i članku 6. stavku 3. točkama (a) i (b) Uredbe br. 1150/2000, glasi kako slijedi: „1. Računi za vlastita sredstva vode se pri državnoj riznici svake države članice, odnosno pri tijelu koje odredi svaka država članica, i to raščlanjeni prema vrsti sredstava. […] 3. Prava utvrđena u skladu s člankom 2. knjiže se na računima [obično se nazivaju ‚računi A’], ovisno o odredbama drugog podstavka ovoga stavka, najkasnije prvog radnog dana nakon devetnaestog dana drugog mjeseca koji slijedi nakon mjeseca u kojem je pravo utvrđeno. Utvrđena prava koja nisu knjižena na računima iz prvog podstavka zbog toga što još nisu namirena, a za njihovu naplatu nije dano nikakvo osiguranje, iskazuju se na posebnim računima u roku iz prvog podstavka [obično se nazivaju ‚računi B’]. Države članice mogu usvojiti ovaj postupak u slučajevima kada su predmet spora utvrđena prava za koje je dano osiguranje te postoji mogućnost da po rješenju nastalog spora dođe do njihove promjene. […]”

8. U skladu s člankom 9. stavkom 1. prvim podstavkom Uredbe br. 609/2014, čiji tekst odgovara tekstu članka 9. stavka 1. prvog podstavka Uredbe br. 1150/2000: „U skladu s postupkom iz članka 10. svaka država članica odobrava iznos vlastitih sredstava na račun otvoren na ime Komisije pri svojoj državnoj riznici, odnosno pri drugom tijelu koje je imenovala.”

9. Od 1. listopada 2016. ta je odredba izmijenjena člankom 9. stavkom 1. Uredbe Vijeća (EU, Euratom) 2016/804 ( 8 ) te glasi kako slijedi: „U skladu s postupkom utvrđenim u člancima 10., 10.a i 10.b svaka država članica odobrava vlastita sredstva na račun otvoren na ime Komisije pri svojoj državnoj riznici ili nacionalnoj središnjoj banci. Taj račun može se teretiti samo po uputi Komisije, podložno primjeni negativnih kamata kako je navedeno u trećem podstavku.”

10. Članak 10. stavak 1. Uredbe br. 609/2014, čiji sadržaj u biti odgovara sadržaju članka 10. stavka 1. Uredbe br. 1150/2000, glasi kako slijedi: „Nakon odbitka troškova naplate u skladu s člankom 2. stavkom 3. i člankom 10. stavkom 3. Odluke 2014/335 […], knjiženje tradicionalnih vlastitih sredstava iz članka 2. stavka 1. točke (a) te Odluke obavlja se najkasnije prvoga radnog dana nakon devetnaestog dana drugog mjeseca od mjeseca u kojem je utvrđeno pravo u skladu s člankom 2. ove Uredbe. Međutim, knjiženje prava koja se iskazuju na posebnim računima u skladu s drugim podstavkom članka 6. stavka 3. ove Uredbe mora se obaviti najkasnije prvoga radnog dana nakon devetnaestog dana drugog mjeseca od mjeseca u kojem su ta prava naplaćena.”

11. Prvotni tekst članka 12. stavaka 1. i 3. Uredbe br. 609/2014, čiji je sadržaj u biti bio jednak sadržaju članka 11. stavaka 1. i 3. Uredbe br. 1150/2000, glasio je kako slijedi: „1. Na svako kašnjenje u knjiženju na račun iz članka 9. stavka 1. dotičnoj državi članici obračunavaju se kamate. […] 3. U slučaju država članica koje ne pripadaju Ekonomskoj i monetarnoj uniji ta je stopa jednaka stopi koju su središnje banke primijenile prvog dana u dotičnom mjesecu za svoje glavne operacije refinanciranja, uvećanoj za dva postotna boda, a u slučaju država članica kod kojih stopa središnje banke nije dostupna primjenjuje se najbliža ekvivalentna stopa primijenjena na tržištu novca te države članice prvog dana dotičnog mjeseca, uvećana za dva postotna boda. Ta se stopa uvećava za 0,25 postotnih bodova za svaki mjesec kašnjenja. Uvećana stopa primjenjuje se za cijelo razdoblje kašnjenja.”

12. Od 1. listopada 2016., nakon stupanja na snagu Uredbe 2016/804, članak 12. stavak 3. Uredbe br. 609/2014 zamijenjen je člankom 12. stavkom 5., koji glasi kako slijedi: „U slučaju država članica koje ne pripadaju ekonomskoj i monetarnoj uniji kamatna stopa jednaka je stopi koju središnje banke primjenjuju na svoje glavne operacije refinanciranja prvog dana dotičnog mjeseca, ili nultoj stopi, ovisno o tome koja je od te dvije stope viša, uvećanoj za 2,5 postotna boda. U slučaju država članica za koje nije dostupna stopa središnje banke, kamatna stopa jednaka je najbližoj ekvivalentnoj stopi koja se primjenjuje na tržištu novca te države članice prvog dana dotičnog mjeseca, ili nultoj stopi, ovisno o tome koja je od te dvije stope viša, uvećanoj za 2,5 postotna boda. Ta se stopa uvećava za 0,25 postotnih bodova za svaki mjesec kašnjenja. Ukupno povećanje na temelju prvog i drugog podstavka ne smije premašiti 16 postotnih bodova. Uvećana stopa primjenjuje se za cijelo razdoblje kašnjenja.”

13. Člankom 13. stavcima 1. i 2. Uredbe br. 609/2014, koji u biti odgovara članku 17. stavcima 1. i 2. Uredbe br. 1150/2000, predviđa se: „1. Države članice poduzimaju sve potrebne mjere kako bi osigurale da iznos prava utvrđenih na temelju članka 2. ove Uredbe bude stavljen na raspolaganje Komisiji na način utvrđen ovom Uredbom. 2. Države članice oslobađaju se obveze stavljanja na raspolaganje Komisiji iznosa koji su jednaki pravima utvrđenim u članku 2. koji se pokažu nenaplativim zbog nekog od sljedećih razloga: (a) zbog više sile; (b) zbog drugih razloga koji se ne mogu pripisati državama članicama. Iznosi utvrđenih prava proglašavaju se nenaplativima odlukom nadležnoga upravnog tijela koje utvrdi da se njihov povrat ne može osigurati. Iznosi utvrđenih prava smatraju se nenaplativima najkasnije nakon razdoblja od pet godina od dana utvrđivanja iznosa u skladu s člankom 2. ili, u slučaju upravnog ili sudskog žalbenog postupka, kada je konačna odluka donesena, priopćena ili objavljena. […]”

3. Uredba (EU, Euratom) br. 608/2014

14. Što se tiče razdoblja nakon 1. siječnja 2014., člankom 2. Uredbe Vijeća (EU, Euratom) br. 608/2014 od 26. svibnja 2014. o utvrđivanju provedbenih mjera za sustav vlastitih sredstava Europske unije ( 9 ), naslovljenim „Mjere kontrole i nadzora”, određuje se: „1. Inspekcija vlastitih sredstava iz članka 2. stavka 1. Odluke 2014/335 […] provodi se kako je predviđeno u ovoj Uredbi, ne dovodeći u pitanje Uredbu [br. 1553/89 ( 10 )] […]. 2. Države članice poduzimaju sve potrebne mjere kako bi osigurale da vlastita sredstva iz članka 2. stavka 1. Odluke 2014/335 […] budu stavljena na raspolaganje Komisiji. 3. Kada se mjere kontrole i nadzora odnose na tradicionalna vlastita sredstva iz članka 2. stavka 1. točke (a) Odluke 2014/335 […]: (a) Države članice provode provjere i ispitivanja koji se odnose na utvrđivanje i stavljanje na raspolaganje tih vlastitih sredstava. […] (c) Države članice, ako to Komisija zahtijeva, uključuju Komisiju u inspekcije koje obavljaju. Kada je Komisija uključena u inspekciju, Komisija ima pristup, u mjeri u kojoj to iziskuje primjena ove Uredbe, popratnim dokumentima koji se odnose na utvrđivanje i stavljanje na raspolaganje vlastitih sredstava i svakom drugom odgovarajućem dokumentu povezanom s tim popratnim dokumentima. (d) Komisija može sama obavljati inspekcije na licu mjesta. Agenti koje je Komisija ovlastila za provođenje takvih inspekcija imaju pristup dokumentima kako je utvrđeno za inspekcije iz točke (c). Države članice olakšavaju te inspekcije. […]”

15. Člankom 5. Uredbe br. 608/2014, naslovljenim „Izvješćivanje o prijevarama i nepravilnostima koje utječu na prava na tradicionalna vlastita sredstva”, u njegovu stavku 1. predviđa se: „Tijekom dva mjeseca nakon kraja svakog tromjesečja, države članice šalju Komisiji opis otkrivenih slučajeva prijevare i nepravilnosti koji uključuju prava veća od 10000 [eura] u vezi s tradicionalnim vlastitim sredstvima iz članka 2. stavka 1. točke (a) Odluke 2014/335 […]. Unutar roka iz prvog podstavka svaka država članica dostavlja pojedinosti o statusu slučajeva prijevare i nepravilnosti o kojima je Komisija već obaviještena, a u kojima povrat, poništenje ili nemogućnost povrata nisu bili ranije naznačeni.”

4. Uredba br. 1553/89

16. Člankom 2. stavkom 1. Uredbe br. 1553/89 predviđa se: „Osnovica sredstava PDV‑a utvrđuje se iz oporezivih transakcija iz članka 2. [Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica o porezima na promet – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za određivanje poreza (SL 1977., L 145, str. 1.)] […]”

17. U skladu s člankom 3. prvim stavkom navedene uredbe: „Ne dovodeći u pitanje članke 5. i 6., osnovica sredstava PDV‑a za određenu kalendarsku godinu izračunava se dijeljenjem ukupnog neto prihoda od PDV‑a ubranog od strane te države članice tijekom te godine po stopi po kojoj je PDV obračunan tijekom navedene godine.”

B. Carinsko pravo

1. Carinski zakonik Zajednice

18. Člankom 13. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice ( 11 ), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 648/2005 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. travnja 2005. ( 12 ) (u daljnjem tekstu: Carinski zakoni Zajednice), određivalo se: „1. Carinska tijela mogu u skladu s uvjetima utvrđenim u odredbama na snazi provesti sve provjere koje smatraju potrebnim za osiguranje ispravne primjene carinskih propisa i drugog zakonodavstva koje uređuje ulaz, izlaz, provoz, prijenos i uporabu u posebnu svrhu robe koja se kreće između carinskog područja Zajednice i trećih zemalja te na prisutnost robe koja nema status robe Zajednice. U slučaju kada međunarodni sporazum to predviđa, carinske provjere s ciljem ispravne primjene zakonodavstva Zajednice mogu se provoditi u trećoj zemlji. 2. Carinske provjere, osim provjera na licu mjesta, temelje se na analizi rizika uz korištenje metoda automatske obrade podataka, radi utvrđivanja i kvantifikacije rizika i razvoja potrebnih mjera za procjenu rizika na temelju mjerila razvijenih na nacionalnoj razini, na razini Zajednice i, prema potrebi, na međunarodnoj razini. Postupak Odbora koristi se za utvrđivanje zajedničkog okvira upravljanja rizikom i za utvrđivanje zajedničkih mjerila i prioritetnih nadzornih područja. Države članice u suradnji s Komisijom uspostavljaju računalni sustav za provedbu upravljanja rizikom. 3. U slučaju kada provjere obavljaju tijela koja nisu carinska tijela, takve se kontrole obavljaju u bliskoj koordinaciji s carinskim tijelima kad god je to moguće istodobno i na istom mjestu. […]”

19. Glava II. Carinskog zakonika Zajednice sadržavala je poglavlje 3. naslovljeno „Vrijednost robe za carinske svrhe” u kojem su se nalazili članci 28. do 36.

20. Člankom 29. tog zakonika predviđalo se: „1. Carinska vrijednost uvezene robe njezina je transakcijska vrijednost, a to je stvarno plaćena ili plativa cijena za robu koja se prodaje radi izvoza u carinsko područje Zajednice, usklađena, tamo gdje je to potrebno, s člancima 32. i 33. […]: […] 2. (a) U postupku procjene prihvatljivosti transakcijske vrijednosti u smislu stavka 1., činjenica da su kupac i prodavatelj povezani nije dostatan razlog da se određena transakcijska vrijednost ocijeni neprihvatljivom. Ako je to potrebno, treba ispitati okolnosti prodaje i transakcijska vrijednost se prihvaća pod uvjetom da ta povezanost nije utjecala na cijenu. […] […] 3. (a) Cijena koja se stvarno plaća ili koju treba platiti jest ukupno učinjeno plaćanje ili plaćanje koje treba izvršiti kupac u korist prodavatelja za uvezenu robu i uključuje sva plaćanja koja je kao uvjet prodaje za uvezenu robu učinio ili će učiniti kupac prema prodavatelju ili trećoj osobi da bi se ispunila obveza prodavatelja. […] […]”

21. U skladu s člankom 30. navedenog zakonika: „1. Kada nije moguće odrediti carinsku vrijednost prema članku 29., carinska vrijednost bit će određena tako što će se ići redom kroz stavak 2. točke (a), (b), (c), i (d) do prve točke prema kojoj se ona može odrediti […]. 2. Carinska vrijednost, kako je utvrđena ovim člankom, je: (a) transakcijska vrijednost istovjetne robe prodane za izvoz u Zajednicu i izvezene u isto ili gotovo isto vrijeme kao i roba koja se procjenjuje; (b) transakcijska vrijednost slične robe prodane za izvoz u Zajednicu i izvezene u isto ili gotovo isto vrijeme kao i roba koja se procjenjuje; (c) vrijednost koja se temelji na jediničnoj cijeni po kojoj se najveća moguća ukupna količina takve ili istovjetne ili slične uvezene robe prodaje na području Zajednice osobama koje nisu povezane s prodavateljima; (d) izračunana vrijednost […]. […]”

22. Članak 31. Carinskog zakonika Zajednice glasio je: „1. Ako carinsku vrijednost uvezene robe nije moguće odrediti prema člancima 29. ili 30., carinska vrijednost se određuje na temelju podataka dostupnih u Zajednici, koristeći opravdana sredstva u skladu s načelima i općim odredbama: – Sporazuma o provedbi članka VII. Općeg sporazuma o carinama i trgovini iz 1994., – članka VII. Općeg sporazuma o carinama i trgovini iz 1994., – odredbama iz ovog poglavlja. 2. Prema stavku 1. carinska vrijednost ne određuje se na temelju: (a) prodajne cijene u Zajednici za robu proizvedenu u Zajednici; (b) sustava koji omogućuje da se u carinske svrhe prihvati viša od dviju mogućih vrijednosti; (c) cijene robe na domaćem tržištu zemlje izvoza; (d) troškova proizvodnje, osim onih izračunanih vrijednosti koje su utvrđene za istovjetnu ili sličnu robu prema članku 30. stavku 2. točki (d); (e) cijena za izvoz u zemlju koja nije dio carinskog područja Zajednice; (f) najmanjih carinskih vrijednosti; ili (g) proizvoljnih ili izmišljenih vrijednosti.”

23. Članak 68. tog zakonika određivao je: „Radi provjere prihvaćene deklaracije, carinska tijela mogu: (a) provjeriti isprave navedene u deklaraciji i priložene isprave. Carinska tijela mogu zahtijevati od deklaranta da priloži i druge isprave kako bi utvrdila točnost podataka u deklaraciji; (b) pregledati robu i uzeti uzorke za analizu ili za detaljan pregled.”

24. Članak 71. navedenog zakonika glasio je: „1. Rezultati provjere deklaracije koriste se u svrhu primjene propisa koji uređuju carinski postupak u koji je roba stavljena. 2. Ako deklaracija nije provjeravana, za primjenu propisa iz stavka 1. prihvaćaju se podaci koje je deklarant naveo u deklaraciji.”

25. Člankom 217. Carinskog zakonika Zajednice predviđalo se: „1. Svaki iznos uvozne ili izvozne carine proizašle iz carinskog duga […] carinska tijela obračunavaju čim dobiju potrebne podatke, i proknjižuju u računovodstvenim evidencijama ili bilo kojem drugom istovrijednom sredstvu (knjiženje). […] 2. Države članice utvrđuju primjenjive postupke za knjiženje iznosa carine. Ti postupci mogu se razlikovati ovisno o tome jesu li ili nisu carinska tijela, s obzirom na okolnosti u kojima je nastao carinski dug, uvjerena da će se navedeni iznosi platiti.”

26. U skladu s člankom 218. stavkom 1. tog zakonika: „Ako je carinski dug nastao zbog prihvaćanja deklaracije za robu za carinski postupak, osim postupka privremenog uvoza s djelomičnim oslobođenjem od uvoznih carina ili zbog bilo koje radnje koja ima pravni učinak jednak prihvaćanju iznosa koji odgovara tom carinskom dugu, knjiži se odmah čim se izračuna, a najkasnije drugog dana nakon puštanja robe.”

27. Člankom 220. stavkom 1. navedenog zakonika određivalo se: „Kad iznos carine proizašao iz carinskog duga nije proknjižen u skladu s člancima 218. i 219. ili je proknjižen u nižem iznosu od onog koji se potražuje, iznos carine koji se treba naplatiti ili koji preostaje za naplatu knjiži se u roku od dva dana od dana kad to carinska tijela utvrde i budu u mogućnosti izračunati iznos koji se zakonski potražuje i utvrditi dužnika (naknadno knjiženje). Taj rok može se produljiti u skladu s člankom 219.”

28. Članak 221. tog zakonika glasio je: „1. Nakon što se iznos carine proknjiži, dužnika se obavješćuje o iznosu carine u skladu s propisanim postupcima. […] 3. Obavještavanje dužnika ne provodi se nakon isteka roka od tri godine od dana kad je carinski dug nastao. Rok prestaje teći ulaganjem pravnog lijeka u skladu s člankom 243. za sve vrijeme trajanja tog postupka. 4. Ako carinski dug proizlazi iz radnje koja je u trenutku kada je poduzeta bila kažnjiva, obavještavanje dužnika može se, pod uvjetima predviđenima važećim propisima, obaviti i nakon isteka roka od tri godine predviđenog u stavku 3.” [neslužbeni prijevod]

2. Carinski zakonik Unije

29. Člankom 3. Uredbe (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. listopada 2013. o Carinskom zakoniku Unije ( 13 ) (u daljnjem tekstu: Carinski zakonik Unije) određuje se: „Carinska tijela prvenstveno su odgovorna za nadzor nad međunarodnom trgovinom Unije, pridonoseći na taj način pravednoj i otvorenoj trgovini, provedbi vanjskih aspekata unutarnjeg tržišta, zajedničke trgovinske politike i ostalih zajedničkih politika Unije koje imaju utjecaj na trgovinu i na opću sigurnost lanca opskrbe. Carinska tijela provode mjere koje su posebno namijenjene sljedećem: (a) zaštiti financijskih interesa Unije i njezinih država članica; (b) zaštiti Unije od nepravedne i nezakonite trgovine, a podržavanju zakonitih poslovnih aktivnosti; (c) osiguravanju sigurnosti i zaštite Unije i njezinih stanovnika te zaštite okoliša, ako je potrebno uz blisku suradnju s ostalim nadležnim tijelima, i (d) održavanju primjerene ravnoteže između carinske provjere i omogućavanja zakonite trgovine.”

30. U skladu s člankom 46. Carinskog zakonika Unije, naslovljenog „Upravljanje rizikom i carinske provjere”: „1. Carinska tijela mogu obaviti sve carinske provjere koje smatraju potrebnima. Carinske provjere osobito se mogu sastojati od pregleda robe, uzimanja uzoraka, provjere točnosti i potpunosti informacija koje se navode u deklaraciji ili obavijesti i postojanju, vjerodostojnosti, točnosti i valjanosti dokumenata, pregledavanja računa gospodarskih subjekata i drugih evidencija, provjere prijevoznih sredstava, provjere prtljage i ostale robe koju nose osobe i obavljanja službenih ispitivanja i ostalih sličnih radnji. 2. Carinske se provjere, osim nasumičnih provjera, ponajprije temelje na analizi rizika pomoću tehnika elektroničke obrade podataka, s ciljem prepoznavanja i procjene rizika i donošenja potrebnih protumjera, na temelju kriterija koji su izrađeni na nacionalnoj razni i razini Unije, a po potrebi i na međunarodnoj razini. 3. Carinske se provjere obavljaju unutar zajedničkog okvira upravljanja rizikom koji se temelji na razmjeni informacija o riziku i rezultatima analize rizika između carinskih uprava i utvrđuje zajedničke kriterije i standarde za rizike, mjere provjere i prioritetna područja provjere. Provjere koje se temelje na takvim informacijama i kriterijima obavljaju se ne dovodeći u pitanje ostale provjere koje se obavljaju u skladu sa stavkom 1. ili ostalim važećim odredbama. 4. Carinska tijela provode upravljanje rizikom kako bi napravila razliku između razina rizika povezanog s robom koja podliježe carinskoj provjeri ili nadzoru te odredila hoće li roba podlijegati određenoj carinskoj provjeri ili ne, i ako da, na kojem mjestu. Upravljanje rizikom uključuje radnje kao što su prikupljanje podataka i informacija, analiziranje i procjenu rizika, propisivanje i poduzimanje mjera te redovno praćenje i pregled tog postupka i njegovih rezultata na temelju međunarodnih i nacionalnih izvora i strategija te izvora i strategija Unije. 5. Carinska tijela razmjenjuju informacije o riziku i rezultatima analize rizika kada: (a) carinsko tijelo procjenjuje da su rizici značajni i da zahtijevaju carinsku provjeru te rezultati povjere utvrđuju postojanje rizičnog događaja; ili (b) rezultati provjere ne utvrđuju postojanje rizičnog događaja, ali dotična carinska tijela smatraju da prijetnja predstavlja visoki rizik drugdje u Uniji. 6. Za uspostavljanje zajedničkih kriterija i standarda za rizike, mjera provjere i prioritetnih područja provjere iz stavka 3., vodi se računa o svim sljedećim elementima: (a) proporcionalnosti u odnosu na rizik; (b) žurnosti potrebne provedbe provjera; (c) vjerojatnom učinku na trgovinski tok, na pojedine države članice i resurse za provjeru. 7. Zajednički kriteriji i standardi za rizike iz stavka 3. uključuju sve sljedeće elemente: (a) opis rizika; (b) čimbenike ili pokazatelje rizika koji se koriste pri odabiru robe ili gospodarskih subjekata za carinsku provjeru; (c) vrstu carinskih provjera koje carinska tijela poduzimaju; (d) trajanje primjene carinskih provjera iz točke (c). 8. Prioritetna područja provjere osobito obuhvaćaju carinske postupke, vrste robe, prometne puteve, vrste transporta ili gospodarske subjekte koji podliježu povećanoj razini analize rizika i carinskih provjera tijekom određenog razdoblja, ne dovodeći u pitanje druge provjere koje obično provode carinska tijela.”

31. Člankom 53. Carinskog zakonika Unije, naslovljenim „Konverzija valute”, u stavku 1. određuje se: „Nadležna tijela objavljuju, i/ili objavljuju na internetu, devizni tečaj koji se primjenjuje ako je potrebna konverzija valute iz jednog od sljedećih razloga: (a) jer su čimbenici koji su korišteni za određivanje carinske vrijednosti robe izraženi u drugoj valuti, a ne u valuti države članice u kojoj se određuje carinska vrijednost; (b) jer se zahtijeva vrijednost eura u nacionalnim valutama u svrhu razvrstavanja robe u Carinsku tarifu i iznosa uvozne i izvozne carine, uključujući vrijednosne pragove u Zajedničkoj carinskoj tarifi.”

32. Članci 70. i 74. tog zakonika sadržavaju pravila koja se odnose na carinske vrijednosti robe koja u biti odgovaraju pravilima sadržanim u člancima 29. do 31. Carinskog zakonika zajednice.

33. U skladu s člankom 101. stavkom 1. Carinskog zakonika Unije iznos dospjele uvozne ili izvozne carine određuju carinska tijela koja su odgovorna za mjesto nastanka carinskog duga ili se smatra da je dug nastao u skladu s člankom 87. tog zakonika čim ona dobiju potrebne informacije.

34. Člankom 103. navedenog zakonika, naslovljenim „Ograničenje carinskog duga”, u stavcima 1. i 2. određuje se: „1. Dužnika se ne obavješćuje o carinskom dugu nakon isteka razdoblja od tri godine od dana na koji je carinski dug nastao. 2. Ako je carinski dug nastao kao posljedica radnje koja je, u vrijeme kada je bila počinjena, podlijegala pokretanju kaznenog sudskog postupka, razdoblje od tri godine koje se navodi u stavku 1. produljuje se na razdoblje od najmanje pet godina i najviše 10 godina, u skladu s nacionalnim pravom.”

35. Člankom 105. Carinskog zakonika Unije, naslovljenim „Vrijeme knjiženja”, u stavku 3. navodi se: „Ako je carinski dug nastao u okolnostima koje nisu obuhvaćene stavkom 1., iznos dospjele uvozne ili izvozne carine knjiži se u roku od 14 dana od dana kada su carinska tijela u mogućnosti odrediti iznos dotične uvozne ili izvozne carine i donijeti odluku.”

36. U skladu s člankom 188. tog zakonika, naslovljenim „Provjera carinske deklaracije”: „Carinska tijela mogu, u svrhu provjere točnosti podataka koji su navedeni u prihvaćenoj carinskoj deklaraciji: (a) pregledati deklaraciju i priložene isprave; (b) tražiti da deklarant pruži druge isprave; (c) pregledati robu; (d) uzeti uzorke za analizu ili za podrobno ispitivanje robe.”

37. U članku 191. navedenog zakonika, naslovljenom „Rezultati provjere”, određuje se: „1. Rezultati provjere carinske deklaracije koriste se za primjenu odredaba koje uređuju carinski postupak u koji je stavljena roba. 2. Ako carinska deklaracija nije provjerena, stavak 1. primjenjuje se na temelju podataka koji se nalaze u toj deklaraciji. 3. Rezultati provjere koju obavljaju carinska tijela imaju jednaku dokaznu snagu na cijelom carinskom području Unije.”

3. Provedbena uredba br. 2454/93

38. U skladu s člankom 181.a Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 ( 14 ), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1335/2003 od 25. srpnja 2003. ( 15 ) (u daljnjem tekstu: Provedbena uredba br. 2454/93): „1. Carinska tijela ne trebaju utvrditi carinsku vrijednost uvezene robe na temelju metode transakcijske vrijednosti ako u skladu s postupkom iz stavka 2. zbog osnovane sumnje nisu uvjereni da deklarirana vrijednost odgovara ukupnom plaćenom iznosu ili iznosu koji treba platiti kako je navedeno u članku 29. Zakonika. 2. Kad carinska tijela imaju sumnje u smislu stavka 1., mogu zatražiti dodatne podatke u skladu s člankom 178. stavkom 4. Ako se te sumnje nastave, carinska tijela moraju prije donošenja konačne odluke obavijestiti dotičnu osobu, ukoliko treba i u pisanom obliku, o razlozima tih sumnji i omogućiti joj mogućnost odgovora. Konačna odluka i obrazloženje razloga priopćavaju se u pisanom obliku dotičnoj osobi.”

39. Člankom 248. stavkom 1. Provedbene uredbe br. 2454/93 određuje se: „Puštanjem robe nastaje obveza knjiženja uvoznih carina utvrđenih na osnovi podataka u deklaraciji. Ako carinska tijela smatraju da bi provjere koje su izvršili mogle prouzročiti viši iznos carina od onoga koji proizlazi iz podataka navedenih u deklaraciji koje će se obračunati, carinska tijela nadalje zahtijevaju polaganje jamstva dovoljnog za pokrivanje razlike između iznosa navedenog o podatcima u deklaraciji i iznosa koji se naposljetku može obračunati za robu. Međutim, deklarant može zahtijevati izravno knjiženje iznosa carina kojem roba može naposljetku podlijegati umjesto polaganja navedenog jamstva.”

4. Provedbena uredba 2015/2447

40. Člankom 48. Provedbene uredbe Komisije (EU) 2015/2447 od 24. studenoga 2015. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu određenih odredbi Uredbe (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća o Carinskom zakoniku Unije ( 16 ) (u daljnjem tekstu: Provedbena uredba 2015/2447), naslovljenim „Odredbe o deviznom tečaju za tarifno razvrstavanje”, u stavku 1. predviđa se: „Vrijednost eura, ako je to potrebno u skladu s člankom 53. stavkom 1. točkom (b) Zakonika, utvrđuje se jednom mjesečno. Primjenjuje se najnoviji devizni tečaj koji je odredila Europska središnja banka prije predzadnjeg dana u mjesecu, a koji se primjenjuje tijekom čitavog sljedećeg mjeseca. Međutim, ako se stopa koja se primjenjuje na početku mjeseca za više od 5 % razlikuje od stope koju je odredila Europska središnja banka prije 15. dana istog mjeseca, od 15. dana u mjesecu do kraja mjeseca primjenjuje se ta stopa Europske središnje banke.”

41. Člankom 140. Provedbene uredbe 2015/2447, naslovljenim „Neprihvaćanje deklariranih transakcijskih vrijednosti”, kojim se provodi članak 70. stavak 1. Carinskog zakonika Unije, određuje se: „1. Ako carinska tijela opravdano sumnjaju u to da deklarirana transakcijska vrijednost predstavlja ukupni plaćeni iznos ili iznos koji treba platiti kako je naveden u članku 70. stavku 1. Zakonika, od deklaranta mogu zatražiti da dostavi dodatne podatke. 2. Ako njihove sumnje nisu otklonjene, carinska tijela mogu odlučiti da se vrijednost robe ne može utvrditi u skladu s člankom 70. stavkom 1. Zakonika.”

42. U skladu s člankom 144. Provedbene uredbe 2015/2447, naslovljenim „Vrijednost na temelju dostupnih podataka (‚alternativna’ metoda)”, kojim se provodi članak 74. stavak 3. Carinskog zakonika Unije: „1. Pri utvrđivanju carinske vrijednosti na temelju članka 74. stavka 3. Zakonika može se primjenjivati razumna fleksibilnost u primjeni metoda predviđenih u članku 70. i članku 74. stavku 2. Zakonika. Tako utvrđena vrijednost u najvećoj se mogućoj mjeri mora temeljiti na prethodno utvrđenoj carinskoj vrijednosti. 2. Ako se carinska vrijednost ne može utvrditi na temelju stavka 1., primjenjuju se druge prikladne metode. U tom se slučaju carinska vrijednost ne utvrđuje na temelju ni jednog od sljedećih elemenata: (a) prodajne cijene na carinskom području Unije za robu proizvedenu na carinskom području Unije; (b) sustava u kojem se za utvrđivanje carinske vrijednosti primjenjuje veća od dvije moguće vrijednosti; (c) cijene robe na domaćem tržištu zemlje izvoza; (d) troška proizvodnje, osim izračunanih vrijednosti koje su utvrđene za istovjetnu ili sličnu robu na temelju članka 74. stavka 2. točke (d) Zakonika; (e) cijena za izvoz u treću zemlju; (f) najnižih carinskih vrijednosti; (g) proizvoljnih ili izmišljenih vrijednosti.”

43. Člankom 244. Provedbene uredbe 2015/2447, naslovljenim „Polaganje osiguranja”, kojim se provodi članak 191. Carinskog zakonika Unije, predviđa se: „Ako carinska tijela smatraju da bi se provjerom carinske deklaracije mogao utvrditi veći iznos dospjele uvozne ili izvozne carine ili drugih davanja od onoga dobivenog na temelju podataka iz carinske deklaracije, roba se pušta pod uvjetom da se položi osiguranje dostatno za pokrivanje razlike između iznosa na temelju podataka carinske deklaracije i iznosa koji se na kraju može obračunati za robu. Međutim, umjesto polaganja osiguranja deklarant može zatražiti da mu se odmah dostavi obavijest o carinskom dugu kojem roba može na kraju podlijegati.”

C. Pravo u području PDV‑a

44. U skladu s člankom 2. stavkom 1. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost ( 17 ), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2009/69/EZ od 25. lipnja 2009. ( 18 ) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2006/112): „Sljedeće transakcije podliježu PDV‑u: […] (b) stjecanje robe unutar Zajednice na teritoriju određene države članice uz naknadu od strane: i. poreznog obveznika koji djeluje kao takav ili pravne osobe koja nije porezni obveznik, kad je prodavatelj porezni obveznik koji djeluje kao takav […]; […] (d) uvoz robe.”

45. U skladu s člankom 73. te direktive „oporezivi iznos uključuje sve što čini naknadu koju je dobio ili će dobiti dobavljač u zamjenu za isporuku od kupca ili neke treće strane”.

46. U skladu s člankom 83. navedene direktive: „U pogledu stjecanja robe unutar Zajednice, oporezivi iznos utvrđuje se na osnovi istih čimbenika koji se koriste u skladu s poglavljem 2. za utvrđivanje oporezivog iznosa za isporuku iste robe na teritoriju dotične države članice. U slučaju transakcija koje se trebaju smatrati stjecanjem robe unutar Zajednice, iz članaka 21. i 22., oporezivi iznos je kupovna cijena dotične robe ili slične robe ili, u odsustvu kupovne cijene cijena troška, koja se utvrđuje u vrijeme isporuke.”

47. Članak 85. Direktive 2006/112 glasi kako slijedi: „U pogledu uvoza robe, oporezivi iznos je vrijednost u carinske svrhe, koja se utvrđuje u skladu s važećim odredbama Zajednice.”

48. Članak 86. stavak 1. te direktive glasi kako slijedi: „Oporezivi iznos uključuje sljedeće čimbenike, ukoliko oni nisu već uključeni: (a) poreze, carine, prelevmane i ostala davanja koja se plaćaju izvan države članice uvoza kao i ona koja se plaćaju na uvoz, isključujući PDV koji će se obračunati; (b) popratne rashode, poput provizije, troškova pakovanja, prijevoza i osiguranja koji su nastali do prvog mjesta odredišta na teritoriju države članice uvoza kao i one koji proizlaze iz prijevoza do drugog mjesta odredišta unutar Zajednice, ukoliko je to drugo mjesto poznato u trenutku nastanka oporezivog događaja.”

49. Člankom 87. Direktive 2006/112 određuje se: „Oporezivi iznos ne uključuje sljedeće čimbenike: (a) smanjenje cijena u vidu popusta za ranije plaćanje; (b) cjenovni popusti i rabati koji se odobravaju kupcu i koje on dobiva u vrijeme uvoza.”

50. U skladu s člankom 138. te direktive: „1. Države članice dužne su izuzeti isporuku robe koju otprema ili prevozi na odredište izvan njihovog teritorija ali unutar Zajednice prodavatelj ili osoba koja stječe robu, ili netko drugi u njegovo ime, za drugog poreznog obveznika ili za pravnu osobu koja nije porezni obveznik koja djeluje kao takva u državi članici osim one u kojoj otprema ili prijevoz robe započinje. 2. Uz isporuku robe iz stavka 1., države članice dužne su izuzeti sljedeće transakcije: […] (c) isporuku robe, koja se sastoji od prijenosa u drugu državu članicu, koja bi bila imala pravo na izuzeće u skladu sa stavkom 1. i točkama (a) i (b) da je bila izvršena u korist drugog poreznog obveznika.”

51. U članku 143. te direktive navodi se: „1. Države članice dužne su izuzeti sljedeće transakcije: […] (d) uvoz robe koja je otpremljena ili prevezena iz trećeg teritorija ili treće zemlje u državu članicu osim one u kojoj otprema ili prijevoz robe završava, ako je isporuka takve robe od strane uvoznika određenog ili priznatog u skladu s člankom 201. kao osobe odgovorne za plaćanje PDV‑a izuzeta u skladu s člankom 138.; […] 2. Oslobođenje od poreza navedeno u stavku 1. točki (d) se primjenjuje u slučajevima kad nakon uvoza robe slijedi njezina isporuka, oslobođena od plaćanja poreza na temelju članka 138. stavka 1. i stavka 2. točke (c) samo ako je uvoznik u trenutku uvoza nadležnim vlastima dostavio barem sljedeću informaciju: (a) svoj identifikacijski broj za PDV, koji je izdan u državi članici uvoza ili identifikacijski broj za PDV svog poreznog predstavnika koji je obvezan platiti PDV, izdan u državi članici uvoza; (b) identifikacijski broj za PDV kupca, kojem je roba isporučena u skladu s člankom 138. stavkom 1., izdan u drugoj državi članici, ili svoj identifikacijski broj za PDV koji je izdan u državi članici u kojoj otprema ili prijevoz robe završava, ako je roba predmet prijenosa u skladu s člankom 138. stavkom 2. točkom (c); (c) dokaz da je uvezena roba namijenjena prijevozu ili otpremi iz države članice uvoza u drugu državu članicu.Međutim, država članica može uvjetovati da se dokaz naveden u točki (c) predoči nadležnim vlastima isključivo na zahtjev.”

III. Činjenice i predsudski postupak

A. Činjenice iz kojih proizlazi spor

52. Od 1. siječnja 2005. Europska unija ukinula je sve kvote primjenjive na uvoz tekstilnih proizvoda i odjeće iz zemalja članica Svjetske trgovinske organizacije, uključujući Kine.

53. Europski ured za borbu protiv prijevara (OLAF) uputio je 20. travnja 2007. državama članicama poruku o uzajamnoj pomoći 2007/015 kako bi ih obavijestio o riziku od umanjenja vrijednosti tekstilnih proizvoda i obuće uvezenih iz Kine.

54. U toj je poruci OLAF pozvao sve države članice, s jedne strane, da analiziraju tekstilne proizvode i obuću uvezene osobito iz Kine kako bi se otkrili eventualni pokazatelji uvoza kojem je umanjena vrijednost i, s druge strane, da provedu odgovarajuće provjere prilikom carinjenja provedenog za takav uvoz.

55. Nadalje, kako bi se pomoglo državama članicama da otkriju pošiljke tekstilnih proizvoda i obuće kojima je umanjena vrijednost, OLAF je u suradnji s Komisijinim Zajedničkim istraživačkim centrom (u daljnjem tekstu: JRC) razvio alat za procjenu rizika na temelju podataka na razini Unije (u daljnjem tekstu: OLAF‑ova metodologija). Taj alat najprije uključuje izračun prilagođene prosječne cijene za svaki tekstilni proizvod i obuću uvezene iz Kine i obuhvaćene poglavljima 61. do 64. Kombinirane nomenklature carinske tarife ( 19 ). Prilagođene prosječne cijene izračunavaju se na temelju mjesečnih cijena pri uvozu predmetnih proizvoda iz Kine koje su za razdoblje od 48 mjeseci preuzete iz baze statističkih podataka Comext, što je referentna baza podataka za međunarodnu trgovinu kojom upravlja Eurostat. Te cijene izražavaju vrijednost po kilogramu za svaku od 495 osmoznamenkastih oznaka proizvoda predmetne kombinirane nomenklature, pri čemu se navodi zemlja podrijetla i zemlja odredišta u Uniji. Nadalje, za cijelu se Uniju izračunava prosjek (prilagođene prosječne cijene za skupinu EU-28) na temelju aritmetičke sredine (neponderirani prosjek) prilagođenih prosječnih cijena za 28 država članica ( 20 ). Za izračun tih prosjeka isključuju se krajnje vrijednosti, odnosno neuobičajeno visoke ili niske vrijednosti, zbog čega se prosječna cijena naziva „prilagođenom”. Naposljetku se izračunava vrijednost od 50 % prilagođene prosječne cijene te ona predstavlja „najnižu prihvatljivu cijenu”, također izraženu u cijeni po kilogramu, koja se upotrebljava kao prag koji carinskim tijelima država članica omogućuje da otkriju osobito niske vrijednosti deklarirane pri uvozu i stoga visokorizične uvoze.

56. Poruka o uzajamnoj pomoći AM/2009/001 koju je OLAF poslao 23. siječnja 2009. odnosila se na operaciju „Argus”, koja je trajala šest mjeseci i u okviru koje je OLAF provodio nadzor nad trgovinom tekstilnih proizvoda i obuće iz različitih trećih zemalja, ali uglavnom iz Azije te je svaki mjesec državama članicama dostavljao popis uvoza iz prethodnog mjeseca koji su utvrđeni kao rizični u smislu carinske vrijednosti. OLAF je u toj poruci od država članica tražio da ga u roku od četiri mjeseca obavijeste o uspostavljanju filtera za rizik, da utvrde visokorizične pošiljke i da provedu provjere nakon carinjenja na temelju podataka koje im dostavi.

57. Tijekom provedbe prioritetne kontrolne mjere 2011. pod nazivom „Discount” (u daljnjem tekstu: PKM Discount) koju je koordinirala Komisijina Glavna uprava za oporezivanje i carinsku uniju i u kojoj su sudjelovale sve države članice uključujući Ujedinjenu Kraljevinu, primjenjivale su se najniže prihvatljive cijene kako bi se otkrili i nadzirali tekstilni proizvodi i obuća uvezeni iz Kine čija je carinska vrijednost bila toliko niska da su postali sumnjivi.

58. OLAF je 2014. koordinirao zajedničku carinsku operaciju nazvanu „Snake” čija se operativna faza odvijala od 17. veljače do 17. ožujka 2014. i u kojoj su sudjelovale sve države članice i kineska carinska tijela. Potonja su tijela bila uključena kako bi se dobile izvozne deklaracije koje omogućuju da se provjeri vrijednost deklarirana pri uvozu predmetnih proizvoda u Uniju. U konačnom izvješću za operaciju Snake pozvalo se države članice da nastave upotrebljavati profile rizika koji se temelje na najnižim prihvatljivim cijenama, kao što su oni koji su se upotrebljavali u toj operaciji.

59. Nakon što su tijela Ujedinjene Kraljevine provela provjere u okviru te operacije na temelju navedenih profila rizika, utvrdila su dodatne carine za 24 gospodarska subjekta na ime njihovih uvoza tijekom trogodišnjeg razdoblja između studenoga 2011. i studenoga 2014.

60. Tijekom inspekcijskog pregleda 14‑11-1 koji je proveden u Ujedinjenoj Kraljevini od 27. do 31. listopada 2014. Komisija je ispitala obrasce s informacijama o riziku, obavijesti o uzajamnoj pomoći te 24 nasumično odabrane uvozne transakcije, od kojih su 23 bile proknjižene na računima B.

61. U razdoblju između studenoga 2014. i veljače 2015. tijela Ujedinjene Kraljevine dostavila su predmetnim gospodarskim subjektima naloge za plaćanje navedenih iznosa izdavanjem 24 naloga za naknadnu naplatu, nazvana „nalog za plaćanje C18” (u daljnjem tekstu: nalozi za plaćanje C18 Snake), koji su naknadno poništeni.

62. OLAF je 16. siječnja 2015. pokrenuo istragu koja se posebno odnosila na određene države članice, uključujući Ujedinjenu Kraljevinu, te je obuhvaćala razdoblje od 2013.

63. Između 2013. i 2016. Her Majesty’s Revenue and Customs (Porezna i carinska uprava Ujedinjenje Kraljevine; u daljnjem tekstu: HMRC) i granična policija Ujedinjene Kraljevine vodili su operaciju „Badminton”. Ta se operacija uglavnom odnosila na utaju PDV‑a te je provedena u okviru prvotne kaznene istrage koja se odnosila na četiri velika gospodarska subjekta koji uvoze predmetne proizvode iz Kine na temelju „carinskog postupka 42”, odnosno postupka u okviru kojeg se carine plaćaju pri uvozu, ali PDV treba platiti naknadno u državi članici odredišta (u daljnjem tekstu: carinski postupak 42) ( 21 ).

64. Između veljače 2015. i srpnja 2016. Ujedinjena Kraljevina sudjelovala je na deset sastanaka koje je organizirao OLAF, a koji su se odnosili na umanjenje vrijednosti tekstilnih proizvoda i obuće iz Kine.

65. OLAF je 19. i 20. veljače 2015. organizirao prvi dvostrani sastanak s HMRC‑om kako bi raspravljali o praćenju operacije Snake i upotrebi prilagođenih prosječnih cijena kao pokazateljima rizika od umanjenja carinske vrijednosti. OLAF je na tom sastanku istaknuo da se obujam uvoza kojemu se prijevarom može umanjiti vrijednost nije smanjio i da iz statističkih podataka proizlazi da se u Ujedinjenoj Kraljevini povećala nezakonita trgovina zbog mjera koje su poduzele druge države članice. HMRC je naveo da namjerava uputiti naloge za naplatu PDV‑a i carine poduzetnicima koji ih nisu platili i koje se istraživalo u okviru operacije Snake i nakon što je proveo vlastitu analizu i to za ukupan iznos od 800 milijuna funti sterlinga (GBP).

66. Ujedinjena Kraljevina ponovila je svoju namjeru da izvrši navedenu naplatu na ad hoc sastanku održanom 25. i 26. veljače 2015. u pogledu „prijevare u smislu umanjenja vrijednosti”, koji je OLAF organizirao i na kojem su sudjelovala tijela država članica. Na tom je sastanku OLAF „izrazito preporučio”, među ostalim, da države članice upotrebljavaju filtere za rizik koji su primjereni za utvrđivanje pošiljaka kojima je potencijalno umanjena vrijednost, da zahtijevaju osiguranje za pošiljke koje su utvrđene kao sumnjive i da provode istrage kako bi se utvrdila carinska vrijednost. OLAF je također opisao potencijalne gubitke tradicionalnih vlastitih sredstava na razini Unije zbog uvoza kojem se može umanjiti vrijednost, osobito u pogledu uvoza u Ujedinjenu Kraljevinu ( 22 ).

67. OLAF je 16. lipnja 2015. poslao poruku o uzajamnoj pomoći 2015/013 u kojoj je tražio od država članica da poduzmu sve potrebne mjere predostrožnosti kako bi zaštitile financijske interese Unije u pogledu rizika od uvoza tekstilnih proizvoda i obuće iz Kine kojem je umanjena vrijednost.

68. Ujedinjena Kraljevina započela je u svibnju 2015. operaciju pod nazivom „Breach” radi borbe protiv prijevara u smislu umanjenja vrijednosti. Prema tvrdnjama Ujedinjene Kraljevine, jedan od ciljeva te operacije bio je da se nakon poništenja 24 naloga za plaćanje C18 Snake utvrdi carinska vrijednost robe kojoj je umanjena vrijednost i koja je otkrivena u operaciji Snake te da se naplate iznosi tradicionalnih vlastitih sredstava koji nisu plaćeni. Ta je operacija uključivala, među ostalim, prethodne provjere i a posteriori posjete povezane sa sumnjivim pošiljkama, analize dokumenata, revizije i inspekcijske preglede, ispitivanje komercijalne prirode predmetnih prodaja i ispitivanje veza među uvoznicima, otpremnicima i drugim poduzetnicima, kao i aktivnosti podizanja razine svijesti uvoznika, namijenjene utvrđivanju prijevarnih radnji. Provedeno je i tridesetak prethodnih inspekcijskih pregleda te su uzeti uzorci. Izdano je nekoliko naloga za plaćanje C18. Ujedinjena Kraljevina potvrdila je na raspravi da se mjere donesene u okviru te operacije i dalje provode.

69. OLAF je 28. srpnja 2015. organizirao drugi dvostrani sastanak s HMRC‑om. HMRC je osobito naveo da i dalje provodi postupak naplate više od 800 milijuna funti sterlinga, po potrebi u okviru sudskog postupka, te da je uspostavio višedisciplinarnu akcijsku skupinu u okviru operacije Breach koja ima za cilj ispitati situaciju uvoznika koji su uključeni u nezakonitu trgovinu. Međutim, prema mišljenju HMRC‑a, upotreba pokazatelja rizika koji se temelje na prosječnim cijenama jest kontraproduktivna i neproporcionalna s obzirom na obujam uvoza u Ujedinjenu Kraljevinu.

70. OLAF je 3. veljače 2016. organizirao treći dvostrani sastanak s HMRC‑om koji je izjavio da je Ujedinjena Kraljevina provjerila šesnaest predmetnih poduzetnika u okviru operacije Snake. OLAF je ponovno preporučio da HMRC upotrebljava pokazatelje rizika na razini Unije koji se temelje na najnižoj prihvatljivoj cijeni. Naglasio je visok postotak uvoza u Ujedinjenu Kraljevinu za koje se smatra da im je umanjena vrijednost i da su zbog njih nastali veliki gubici u području carina.

71. OLAF je 22. i 23. ožujka 2016. organizirao četvrti dvostrani sastanak s HMRC‑om. Ponovno je istaknuo korisnost provedbe pokazatelja rizika na razini Unije kao preventivne mjere pri uvozu te je predložio praktična rješenja kako bi ih tijela Ujedinjene Kraljevine postupno provodila. OLAF je ponovno iznio pregled tadašnje situacije, kojim se pokazuje da su se gubici tradicionalnih vlastitih sredstava u Ujedinjenoj Kraljevini povećali, uglavnom zbog zlouporabe carinskog postupka 42.

72. OLAF je u srpnju 2016. na dvostranom sastanku iznio izvješće koje pokazuje povećane gubitke tradicionalnih vlastitih sredstava u Ujedinjenoj Kraljevini.

73. Francuska su tijela 18. i 19. rujna 2016. na višestranom sastanku iznijela rezultate operacije pod nazivom „Octopus”, koju su vodila ta tijela uz sudjelovanje deset država članica (uključujući Ujedinjenu Kraljevinu) i uz OLAF‑ovu potporu. Iz konačnog izvješća o toj operaciji proizlazi da mreže organiziranog kriminala stoje iza prijevara u smislu umanjenja vrijednosti. Primatelj upisan u uvozne carinske deklaracije gotovo je uvijek nepostojeći trgovac ili takozvani poduzetnik feniks. Zaključili su da velika većina prevezene robe koja se provjerava u Francuskoj na temelju unaprijed utvrđenih kriterija ima umanjenu vrijednost, koja je prijevarno deklarirana u Ujedinjenoj Kraljevini u okviru carinskog postupka 42.

74. Tijela Ujedinjene Kraljevine u listopadu 2016. provela eksperimentalnu operaciju pod nazivom „Samurai” koja se odnosila na uvoz dvaju gospodarskih subjekata koji su odmah prekinuli svoje djelatnosti čim je HMRC osporavao njihove carinske deklaracije.

75. OLAF je 1. ožujka 2017. završio istragu u pogledu umanjenja vrijednosti uvoza u Ujedinjenu Kraljevinu te je donio izvješće (u daljnjem tekstu: OLAF‑ovo izvješće) u skladu s kojim uvoznici u Ujedinjenu Kraljevinu nisu platili velike iznose carine jer su pri uvozu podnijeli lažne i fiktivne račune te netočne deklaracije carinske vrijednosti. OLAF je otkrio veliko povećanje opsega mehanizma prijevare u smislu umanjenja vrijednosti koji se provodio preko Ujedinjene Kraljevine od 2013. do 2016. U tom su razdoblju i države članice provodile profile rizika na osnovi alata za procjenu rizika koji se temelji na prilagođenim prosječnim cijenama, kao što je to preporučio OLAF.

76. Nakon tog izvješća i tijekom navedenog razdoblja, uvoz preko Ujedinjene Kraljevine pri kojem je počinjena prijevara znatno se povećao zbog neprikladnih provjera. Više od 50 % tekstilnih proizvoda i obuće uvezenih iz Kine u Ujedinjenu Kraljevinu 2016. deklarirano je ispod prihvatljive najniže cijene, dok se oko 80 % ukupnih gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava moglo pripisati umanjenju vrijednosti tekstilnih proizvoda i obuće uvezenih u Ujedinjenju Kraljevinu.

77. U OLAF‑ovu se izvješću usto navodilo da su organizirane kriminalne skupine koje djeluju u cijeloj Uniji stajale iza te prijevare. Većina uvoza u Ujedinjenu Kraljevinu odnosila se na opskrbu namijenjenu crnom tržištu tekstila i obuće u drugim državama članicama. Pri većini tog uvoza zloupotrebljavao se carinski postupak 42 ( 23 ). Tako je OLAF procijenio da je izbjegavanje dugovanog PDV‑a u državama članicama konačnog odredišta robe, osobito u Njemačkoj, Španjolskoj, Francuskoj i Italiji, također bilo znatno. OLAF je naglasio da Ujedinjena Kraljevina nije primjenjivala profile rizika koji su se temeljili na najnižim prihvatljivim cijenama, kao što je to preporučio, te nije provodila prikladne carinske provjere pri uvozu, osim tijekom jednog mjeseca u okviru operacije Snake ( 24 ).

78. Slijedom toga, u skladu s tim izvješćem, Ujedinjena Kraljevina pustila je u slobodan promet tekstilne proizvode i obuću iz Kine kojima je umanjena vrijednost a da pritom nije provela carinske provjere, tako da znatan dio carina nije bio naplaćen niti stavljen na raspolaganje proračunu Unije. Prema tome, OLAF je u svojem izvješću izračunao gubitke tradicionalnih vlastitih sredstava za razdoblje od 2013. do 2016. koji iz toga proizlaze ( 25 ). Konkretnije, za oznaku kombinirane nomenklature svakog predmetnog proizvoda odredio je količinu (u kilogramima) robe kojoj je umanjena vrijednost (odnosno robe za koju je deklarirana cijena ispod predmetne najniže prihvatljive cijene) i razliku između deklarirane vrijednosti i predmetne prilagođene prosječne cijene (prilagođena prosječna cijena za skupinu EU-28) predmetnog proizvoda, a zatim je na tu razliku primijenio carinsku stopu koja je na snazi. OLAF je u tom kontekstu preporučio HMRC‑u da poduzme sve prikladne mjere kako bi se vratio navedeni iznos i primijenili pokazatelji rizika.

79. Na temelju odredbi Uredbe br. 608/2014 koje se odnose na kontrolu i nadzor vlastitih sredstava agenti koji je ovlastila Komisija proveli su između studenoga 2016. i listopada 2018. pet inspekcijskih pregleda osobito u pogledu umanjenja vrijednosti.

80. Tijekom inspekcijskog pregleda 16‑11-1, koji je proveden između 14. i 18. studenoga 2016., Komisija je, nakon što je utvrdila da su iznosi carina koji su izbrisani na računima B odgovarali dodatnim dugovima koji su prvotno potraživani izdavanjem 24 naloga za plaćanje C18 Snake koji su se odnosili na uvoz kojem je umanjena vrijednost i koji je otkriven u okviru operacije Snake, ali koji su zatim povučeni, tražila od tijela Ujedinjene Kraljevine da utvrde carinsku vrijednost svih predmetnih uvoznih deklaracija, da ponovno izračunaju dodatne carine koje se duguju na te vrijednosti, da knjiže odgovarajuće dugove na račune B i da u najkraćem roku naplate predmetne iznose.

81. Pitao je navedena tijela i primjenjuju li alat najnižih prihvatljivih cijena koji im je OLAF stavio na raspolaganje kako bi se otkrio uvoz kojem je umanjena vrijednost, provode li fizičke provjere tijekom carinjenja i traže li sustavno plaćanje osiguranja koje pokriva carine koje se mogu zahtijevati u skladu s člankom 248. stavkom 1. Provedbene uredbe br. 2454/93.

82. Tijekom inspekcijskog pregleda 17‑11-1, koji je proveden u Ujedinjenoj Kraljevini od 8. do 12. svibnja 2017., Komisija je u svrhu provjere na licu mjesta odabrala dvanaest uvoznih deklaracija podnesenih tijekom prvog tromjesečja 2017. na kojima se navode posebno niske vrijednosti. Ispitivanje je potvrdilo da je dvanaest pošiljki na koje se odnose te deklaracije stavljeno u slobodan promet u Uniji a da pritom nije provedena provjera niti je položeno osiguranje. Tijela Ujedinjene Kraljevine potvrdila su da nisu uspostavila mjere koje je OLAF tražio nakon operacije Snake 2014., a zatim ponovno u izvješću o inspekcijskom pregledu 16‑11-1. Objasnila su da nisu to učinila najprije zbog procjene njihovih pravnih savjetnika prema kojoj nijedna prihvatljiva metoda procjene nije bila na raspolaganju. Međutim, predmetni uvoz ispitala je akcijska skupina osnovana u okviru operacije Breach.

83. Tijekom inspekcijskog pregleda 17‑11-2, koji se provodio od 13. do 17. studenoga 2017., Komisijini agenti ispitali su pet uvoznih deklaracija posebno niskih vrijednosti koje se odnose na uvoznike koji su u okviru operacije Snake već utvrđeni kao mogući počinitelji prijevare, na temelju jednog od 24 naloga za plaćanje C18 Snake koji su proizašli iz te operacije i koji su se odnosili na ukupan iznos od 62003024,23 funte sterlinga. Međutim, pokazalo se da nije moguće pronaći odgovarajuće dugove u različitim uvoznim deklaracijama, što je, prema mišljenju HMRC‑a, opravdalo poništenje tih dugova.

84. Tijekom tog pregleda su tijela Ujedinjene Kraljevine obavijestila Komisijine agente o tom da je HMRC 12. listopada 2017. pokrenuo operaciju nazvanu „Swift Arrow”. Ujedinjena Kraljevina objasnila je da se profili rizika upotrijebljeni u okviru te operacije nisu temeljili na pragovima koje je utvrdio OLAF, nego na nacionalnim pragovima ili profilima rizika koje je HMRC utvrdio samo na temelju uvoza u Ujedinjenu Kraljevinu. Ti profili ipak su se primjenjivali samo na određene gospodarske subjekte za koje je prethodno utvrđeno da su bili aktivni u nezakonitoj trgovini. Tijela Ujedinjene Kraljevine su prilikom carinjenja provela fizičke provjere kontejnera otkrivenih s pomoću tih profila rizika. U slučajevima u kojima su smatrala da deklarirana vrijednost nije opravdana, zahtijevala su polaganje osiguranja prije puštanja robe.

85. Tijekom inspekcijskog pregleda 18‑11-1, koji se provodio od 16. do 20. travnja 2018., Komisijini agenti pregledali su 25 uvoznih deklaracija koje su se odnosile na razdoblje od 12. listopada 2017., odnosno početka operacije „Swift Arrow”, do 31. prosinca 2017. Utvrdilo se da se s pomoću profila rizika koji je uspostavio HMRC otkrilo samo sedam od 25 evidencija u okviru kojih se navodi iznimno niska vrijednost i da je 18 drugih kontejnera pušteno u slobodan promet a da se pritom nije osporavala carinska vrijednost. Tijela Ujedinjene Kraljevine navela su da je od pokretanja operacije Swift Arrow profil rizika prilagođen kako bi uključivao više gospodarskih subjekata, oznaka kombinirane nomenklature (KN) i točaka ulaska, tako da bi, ako se predmetni uvoz izvršio u travnju 2018., profil otkrio dodatnih jedanaest evidencija.

86. K tomu, prema mišljenju tih tijela, nekoliko odabranih gospodarskih subjekata prekinulo je svoj uvoz čim ih se uključilo u profile rizika, čim su u pogledu njih provedene provjere prije puštanja robe i čim ih se zatražilo da polože osiguranja prije nego što se odobri puštanje robe.

87. Ta su tijela ipak odbila otkriti detalje metode izračuna koju je HMRC upotrijebio kako bi odredio osiguranja koja su se zahtijevala u okviru operacije Swift Arrow i kako bi se izradili nalozi za naknadnu naplatu, odnosno nalozi za plaćanje C18 Snake.

88. Ujedinjena Kraljevina izdala je u svibnju 2018. u okviru operacije Breach naloge za plaćanje C18 (u daljnjem tekstu: nalozi za plaćanje C18 Breach) na ukupan iznos od 25 milijuna funti sterlinga za razdoblje do 2015.

89. Tijekom inspekcijskog pregleda 18‑11-2, koji se provodio od 8. do 12. listopada 2018. tijela Ujedinjene Kraljevine ostala su pri tom odbijanju. Suprotno tomu, potvrdila su da su u travnju 2018. utvrdila dodatne carine za sedam gospodarskih subjekata, od kojih je nekoliko već bilo obuhvaćeno operacijom Snake, u ukupnom iznosu od 19434197,73 funte sterlinga.

B. Predsudski postupak

90. Dopisima od 24. ožujka 2017. i 28. srpnja 2017. Komisija je pitala Ujedinjenu Kraljevinu koje je mjere poduzela na temelju OLAF‑ova izvješća. Navela je da nije primila dodatne konkretne informacije od Ujedinjene Kraljevine i da se ni na kojem temelju ne može smatrati da je ta država poduzela prikladne mjere kako bi spriječila prijevaru u smislu umanjenja vrijednosti utvrđenu u tom izvješću. Budući da nije primila informacije o suprotnom, Komisija je navela da ima obvezu tražiti od Ujedinjene Kraljevine da stavi na raspolaganje iznos tradicionalnih vlastitih sredstava koji odgovara gubicima koje je utvrdio OLAF (nakon odbijanja troškova naplate).

91. U jednom od triju dopisa od 28. srpnja 2017. zatražila je i da je se obavijesti o tome koje su mjere poduzela tijela Ujedinjene Kraljevine na temelju izvješća o inspekcijskom pregledu 16‑11-1, pri čemu je u tom pogledu ponovno zatražila da joj se stavi na raspolaganje pravna procjena koja je dovela do poništenja 24 naloga za plaćanje C18 Snake kao i popis evidencija na koje se odnosio svaki od 24 spisa, uključujući izračune koji su provedeni kako bi se utvrdili carinski dugovi.

92. Dopisima od 8. kolovoza 2017. i 12. listopada 2017. Ujedinjena Kraljevina odgovorila je na te zahtjeve. Najprije, što se tiče OLAF‑ova izvješća, Ujedinjena Kraljevina istaknula je da su se poduzele mjere za borbu protiv problema umanjivanja vrijednosti, kao što je pokretanje operacije Breach. Pravo Unije uostalom ne nalaže poseban model provjere, tako da je na svakoj državi članici da odluči koji je najbolji način za primjenu zakona. Mjere provjere prije puštanja robe, uključujući polaganje osiguranja, usto nisu po prirodi učinkovitije od mjera a posteriori kao što su one koje je uspostavila Ujedinjena Kraljevina. Budući da se OLAF‑ova metodologija temelji na primjeni podataka utvrđenih na razini Unije, ona nije ni pouzdana ni prikladna za Ujedinjenu Kraljevinu. Taj je model manjkav, pa je zato Ujedinjena Kraljevina razvila vlastiti pristup iz kojeg su isključeni nedostaci OLAF‑ove metodologije. Nadalje, što se tiče izvješća o inspekcijskom pregledu 16‑11-1, Ujedinjena Kraljevina navela je da je poništila 24 naloga za plaćanje C18 Snake i povukla iznose s računa B koji im odgovaraju zato što nije bila u mogućnosti dokazati iznos stvarnih vrijednosti uvezene robe, ali da je skupina stručnjaka riješila taj problem u okviru operacije Breach. Naposljetku, Ujedinjena Kraljevina ponovila je da ne može postupiti u skladu sa zahtjevom da se stavi na raspolaganje HMRC‑ova pravna procjena koja je dovela do poništenja naloga za plaćanje C18 Snake, a u tom se pogledu poziva na razloge povjerljivosti i zaštite poslovne tajne između odvjetnika i njegova klijenta.

93. Komisija je 9. ožujka 2018. uputila Ujedinjenoj Kraljevini pismo opomene.

94. Ujedinjena Kraljevina odgovorila je na to pismo 22. lipnja 2018. Ta je država u prilogu potonjem dopisu zatražila da joj se dostavi potpuna verzija OLAF‑ova izvješća jer je raspolagala samo nepotpunom verzijom tog izvješća te da joj Komisija dostavi detaljne odgovore na pitanja o metodi koja se upotrijebila za izračun potraživanih iznosa tradicionalnih vlastitih sredstava.

95. Komisija je 24. rujna 2018. uputila obrazloženo mišljenje Ujedinjenoj Kraljevini u kojem je osobito odgovorila na zahtjeve koje je ta država iznijela u prilogu svojem dopisu od 22. lipnja 2018. te je odredila rok za odgovor od dva mjeseca.

96. Budući da od Ujedinjene Kraljevine nije primila odgovor na obrazloženo mišljenje u određenom roku, Komisija je 19. prosinca 2018. odlučila podnijeti Sudu ovu tužbu zbog povrede obveze nakon što je 18. prosinca 2018. obavijestila Ujedinjenu Kraljevinu da će sljedeći dan donijeti tu odluku.

97. Tehnički sastanak između tijela Ujedinjene Kraljevine i Komisije održao se 9. siječnja 2019. te je na njemu jedno društvo za savjetovanje iznijelo svoje zaključke iz izvješća koje je naručila Ujedinjena Kraljevina.

98. Ujedinjena Kraljevina dostavila je Komisiji 11. veljače 2019. svoj odgovor na obrazloženo mišljenje, koji je uključivao popratni dopis i prilog koji je sadržavao izvješće društva za savjetovanje.

IV. Postupak pred Sudom

99. Budući da argumenti koje je iznijela Ujedinjena Kraljevina ne omogućuju da se pobiju prigovori istaknuti u obrazloženom mišljenju, Komisija je 7. ožujka 2019. podnijela ovu tužbu.

100. Kraljevina Belgija, Republika Estonija, Helenska Republika, Republika Latvija, Portugalska Republika i Slovačka Republika (u daljnjem tekstu zajedno nazvane: intervenijenti) podnijele su intervencijske podneske u potporu Ujedinjenoj Kraljevini u ovom predmetu.

101. U dopisu od 6. lipnja 2020. Ujedinjena Kraljevina podnijela je zahtjev za mjere izvođenja dokaza ili mjere upravljanja postupkom kojima se od Suda traži da naloži Komisiji da odgovori na niz pitanja od kojih su određena već bila postavljena u zahtjevima za pružanje informacija koje je Ujedinjena Kraljevina 22. lipnja 2018. i 22. ožujka 2019. uputila Komisiji. U dopisu od 11. travnja 2019. Ujedinjena Kraljevina tražila je od Suda da naloži Komisiji da odgovori na pitanja postavljena u zahtjevu od 22. ožujka 2019. (u daljnjem tekstu: izmijenjeni zahtjev za pružanje informacija) ( 26 ).

102. U dopisu od 14. listopada 2020. Sud je uputio Komisiji i Ujedinjenoj Kraljevini pitanja uz zahtjev za pisani odgovor. Te su stranke na njih odgovorile pismenima od 16. studenoga 2020.

103. Na raspravi koja se održala 8. prosinca 2020. usmena očitovanja iznijele su, s jedne strane, Ujedinjena Kraljevina, u čiju su potporu intervenirale Republika Estonija, Republika Latvija i Portugalska Republika i, s druge strane, Komisija. Od tih se stranaka tražilo da usredotoče svoja izlaganja na sadržaj odgovora navedenih u prethodnoj točki ovog mišljenja.

V. Zahtjevi stranaka

104. Komisija u svojoj tužbi zahtijeva od Suda da utvrdi da: – time što nije knjižila točne iznose carina i učinila dostupnim točan iznos tradicionalnih vlastitih sredstava i vlastitih sredstava [koja se temelje na PDV‑u] u pogledu određenih tekstilnih proizvoda i obuće uvezenih iz Kine, Ujedinjena Kraljevina povrijedila je obveze koje ima na temelju članaka 2. i 8. Odluke 2014/335, članaka 2. i 8. Odluke 2007/436, članaka 2., 6., 9., 10., 12. i 13. Uredbe br. 609/2014, članaka 2., 6., 9., 10., 11. i 17. Uredbe br. 1150/2000, članka 2. Uredbe br. 1553/89, kao i članka 105. stavka 3. Carinskog zakonika Unije te članka 220. stavka 1. Carinskog zakonika Zajednice; – kao posljedica njezina nepoštovanja obveza koje ima na temelju članka 4. stavka 3. UEU‑a, članka 325. i članka 310. stavka 6. UFEU‑a, članaka 3. i 46. Carinskog zakonika Unije, članka 13. Carinskog zakonika Zajednice, članka 248. stavka 1. Provedbene uredbe br. 2454/93, članka 244. Provedbene uredbe 2015/2447 kao i članka 2. stavka 1. točaka (b) i (d), članaka 83., 85., 86. i 87. te članka 143. stavka 1. točke (d) i članka 143. stavka 2. Direktive 2006/112; – [odgovarajući gubitci tradicionalnih vlastitih sredstava [koje treba staviti] na raspolaganje proračunu Unije (umanjeni za troškove naplate) iznose: – 496025324,30 eura u 2017. (do uključujući 11. listopada 2017.); – 646809443,80 eura u 2016.; – 535290329,16 eura u 2015.; – 480098912,45 eura u 2014.; – 325230822,55 eura u 2013.; – 173404943,81 euro u 2012.; – 22777312,79 eura u 2011.] ( 27 ) – time što nije dostavila sve informacije koje je zatražila Komisija i koje su potrebne za utvrđivanje iznosa gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava, te time što nije dostavila, kako je to bilo zatraženo, sadržaj pravne procjene HMRC‑ove pravne službe ili obrazloženje odluke koja je dovela do ukidanja utvrđenih carinskih dugova, Ujedinjena Kraljevina povrijedila je obveze koje ima na temelju članka 4. stavka 3. UEU‑a te članka 2. stavka 2. i članka 2. stavka 3. točke (d) Uredbe br. 608/2014; te – naloži Ujedinjenoj Kraljevini Velike Britanije i Sjeverne Irske snošenje troškova.

105. Ujedinjena Kraljevina od Suda zahtijeva da: – tužbu proglasi u potpunosti ili djelomično nedopuštenom; – podredno, da utvrdi da – Ujedinjena Kraljevina nije povrijedila svoju obvezu suzbijanja prijevara, ni u pogledu tradicionalnih vlastitih sredstava ni lojalne suradnje; – mjere koje je poduzela Ujedinjena Kraljevina nisu imale posljedice za proračun Unije, zbog čega nije dužna nadoknaditi Uniji ikakav iznos; – podredno, ako Sud utvrdi da je konkretna povreda dovela do gubitka za Uniju, omogući Ujedinjenoj Kraljevini da procijeni i prijavi dodatna tradicionalna vlastita sredstava koja proizlaze iz utvrđenja odgovornosti a da pritom ne utvrdi sama iznos gubitaka tih sredstava; – krajnje podredno, u slučaju da Sud odluči razmotriti zahtjev koji se odnosi na gubitke tradicionalnih vlastitih sredstava, ispita njihovu procjenu koju je provela Ujedinjena Kraljevina; – krajnje podredno, u slučaju da Sud ne odobri metodološki odabir Ujedinjene Kraljevine, „prizna da komisija u svojoj procjeni gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava mora ispuniti standard dokazivanja koji se primjenjuje na tužbe za naknadu štete protiv države članice, što nije učinila”; – odbije pritužbu povezanu s vlastitim sredstvima koja proizlaze iz PDV‑a zbog nepostojanja pravne osnove i kvantifikacije te – Komisiji naloži snošenje troškova.

106. Sve države članice intervenijenti u biti zahtijevaju da se tužba odbije. Slovačka Republika i Portugalska Republika usto zahtijevaju da se Komisiji naloži snošenje svih troškova.

VI. O tužbi

107. Prije nego što se ispitaju tužbeni razlozi koje Komisija ističe u prilog svojoj tužbi, valja odlučiti o prigovorima nedopuštenosti koje Ujedinjena Kraljevina ističe u svojem odgovoru na tužbu (dio A). Meritum tužbe u biti se dijeli na četiri tužbena razloga. Kao prvo, Komisija tvrdi da Ujedinjena Kraljevina tijekom razdoblja povrede nije poduzela mjere za zaštitu financijskih interesa Unije, a taj nedostatak predstavlja povredu općih obveza u području zaštite financijskih interesa Unije i borbe protiv prijevara i obveze carinskih tijela da poduzmu mjere za zaštitu financijskih interesa Unije, da provode provjere na temelju analize rizika i da zahtijevaju polaganje osiguranja (dio B). Kao drugo, Komisija tvrdi da je Ujedinjena Kraljevina povrijedila odredbe propisâ u području vlastitih sredstava jer se carine na uvezenu robu nisu pravilno izračunale i jer iznosi vlastitih sredstava povezani s tim carinama nisu utvrđeni niti stavljeni na raspolaganje proračunu Unije u trenutku u kojem su trebali to biti (dio C). Kao treće, valja ispitati argument koji se temelji na povredi obveze lojalne suradnje kao što je ona propisana člankom 4. stavkom 3. UEU‑a (dio D). Kao četvrto, Komisija u biti tvrdi da je Ujedinjena Kraljevina, time što nije točno odredila carinsku vrijednost robe čija je vrijednost umanjena pri uvozu zbog toga što nisu uspostavljene djelotvorne mjere provjere, povrijedila zakonodavstvo u području PDV‑a i nije stavila na raspolaganje proračunu Unije sva vlastita sredstva koja proizlaze iz PDV‑a (dio E).

A. Dopuštenost

108. Ujedinjena Kraljevina u svojem odgovoru na tužbu ističe pet kategorija prigovora nedopuštenosti koji se temelje, kao prvo, na povredi prava obrane u okviru predsudskog postupka i postupka pred Sudom, kao drugo, na nepravilnosti predsudskog postupka i tužbe u pogledu knjiženja PDV‑a na temelju carinskog postupka 42 ( 28 ), kao treće, na povredi načela legitimnih očekivanja, pravne sigurnosti, načela estoppel i načela lojalne suradnje koju je počinila Komisija, kao četvrto, na nemogućnosti nalaganja da se stave na raspolaganje iznosi na temelju članka 258. UFEU‑a i, kao peto, na preuranjenosti tužbe u pogledu razdoblja od 1. ožujka 2015. do 11. listopada 2017.

109. Peti prigovor nedopuštenosti neodvojivo je povezan s ispitivanjem meritornih argumenata u okviru drugog tužbenog razloga koji se odnose na to da iznosi vlastitih sredstava koji odgovaraju carinama nisu utvrđeni i stavljeni na raspolaganje proračunu Unije u određenom roku. Prema tome, argumentacijom Ujedinjene Kraljevine koja se odnosi na preuranjenost tužbe u pogledu razdoblja od 1. svibnja 2015. do 11. listopada 2017. iznesenom u okviru tog prigovora nedopuštenosti u biti se dovodi u pitanje povreda koja se stavlja na teret u okviru drugog tužbenog razloga te se umanjuje opseg gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava čije utvrđivanje zahtijeva Komisija. Stoga predlažem da se petu kategoriju prigovora nedopuštenosti analizira u okviru ispitivanja merituma tog tužbenog razloga.

110. Slijedom toga, najprije valja ispitati prve četiri kategorije prigovora nedopuštenosti kako bi se odredilo je li dopuštena tužba zbog povrede obveze koju je podnijela Komisija.

1. Prigovor nedopuštenosti, koji se temelji na navodnoj povredi prava obrane Ujedinjene Kraljevine tijekom predsudskog postupka i postupka pred Sudom

111. Ujedinjena Kraljevina u biti tvrdi da je ova tužba nedopuštena uz obrazloženje da se nisu poštovala njezina prava obrane ni u okviru predsudskog postupka ni u okviru postupka pred Sudom.

112. Uvodno, s jedne strane, valja podsjetiti na to da u pogledu predsudskog postupka iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da je njegova svrha omogućiti državi članici o kojoj je riječ da ispuni svoje obveze koje ima na temelju prava Unije i da učinkovito iskoristi svoja sredstva obrane protiv Komisijinih prigovora ( 29 ). Pravilnost tog postupka predstavlja bitno jamstvo koje zahtijeva UFEU, ne samo za zaštitu prava država članica o kojima je riječ, nego i kako bi se osiguralo da predmet mogućeg sudskog postupka bude jasno definiran ( 30 ).

113. Osim toga, iako obrazloženo mišljenje mora sadržavati dosljedno i detaljno obrazloženje razloga na temelju kojih je Komisija zaključila da je dotična država članica povrijedila jednu od obveza koje ima na temelju Ugovora, pismo opomene ne treba biti podvrgnuto tako strogim zahtjevima preciznosti kao što su oni koje mora ispuniti obrazloženo mišljenje s obzirom na to da se pismo opomene nužno sastoji samo od polaznog sažetka prigovora. Stoga ništa ne sprečava Komisiju da u obrazloženom mišljenju opširnije navede prigovore koje je već općenito istaknula u pismu opomene ( 31 ).

114. S druge strane, što se tiče sudskog postupka, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da u okviru tužbe podnesene na temelju članka 258. UFEU‑a prigovore treba iznijeti na dosljedan i precizan način kako bi se državi članici i Sudu omogućilo da pravilno razumiju doseg povrede prava Unije koja se stavlja na teret, što je nužno da bi navedena država članica mogla na koristan način istaknuti navode u svoju obranu i da bi Sud provjerio postojanje povrede obveze koja se stavlja na teret ( 32 ). Komisijina tužba osobito treba sadržavati dosljedno i detaljno obrazloženje razloga na temelju kojih je Komisija zaključila da zainteresirana država članica nije ispunila jednu od obveza koju ima na temelju Ugovorâ ( 33 ).

115. S obzirom na tu sudsku praksu treba utvrditi je li Komisija osigurala poštovanje prava obrane u pogledu Ujedinjene Kraljevine tijekom predsudskog postupka i u okviru ovog postupka.

116. Kao prvo, Ujedinjena Kraljevina tvrdi da su povrijeđena njezina prava obrane jer Komisija nije u dovoljnoj mjeri odgovorila na njezin prvi zahtjev za pružanje informacija ( 34 ), ni na izmijenjeni zahtjev za pružanje informacija, osobito u pogledu informacija koje su potrebne kako bi ta država mogla utvrditi izračun iznosa tradicionalnih vlastitih sredstava koji Komisija potražuje u svojoj tužbi.

117. U svojem odgovoru na repliku Ujedinjena Kraljevina tvrdi da joj detaljne tehničke informacije koje je pružila Komisija u svojoj replici i dalje ne omogućuju da utvrdi izračun tog iznosa. I dalje postoje velike nesigurnosti, osobito u pogledu metode koju je Komisija upotrijebila za ispravak podataka ili u pogledu toga odgovaraju li neagregirani podaci kojima raspolaže Ujedinjena Kraljevina dnevnim agregiranim podacima koje je Komisija upotrijebila za izračun gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava, odnosno podacima iz sustava Surveillance 2.

118. Ujedinjena Kraljevina smatra da je Komisija povrijedila njezina prava obrane i načelo lojalne suradnje jer joj je nepravodobno dostavila dio zatraženih informacija, odnosno u fazi replike. Osporava i Komisijino odbijanje da joj dostavi informacije o mjerama koje su poduzele druge države članice za borbu protiv prijevara u smislu predmetnog umanjenja vrijednosti. Međutim, te su joj informacije bile potrebne kako bi se branila protiv tvrdnji koje je istaknula Komisija prema kojima su druge države članice poduzele prikladne mjere koje su dovele do rezultata u borbi protiv uvoza kojem je umanjena vrijednost. Relevantne su i kako bi se odredilo jesu li mjere koje je poduzela Ujedinjena Kraljevina obuhvaćene njezinom marginom prosudbe i predstavljaju li razuman pristup za borbu protiv predmetne prijevare i kako bi se iznijeli argumenti o uzročnoj vezi između pogrešnog postupanja tijela Ujedinjene Kraljevine i neknjiženja tradicionalnih vlastitih sredstava.

119. Kao drugo, Ujedinjena Kraljevina prigovara Komisiji da je ugrozila njezinu sposobnost da pristupi svim podacima koji su potrebni za njezinu obranu jer toj državi nije dostavila zatražene informacije u pogledu svojih izračuna tradicionalnih vlastitih sredstava za razdoblje od 2011. do 2014.

120. Prema mojem mišljenju, te argumente treba odbiti.

121. U tom pogledu, što se tiče prigovora nedopuštenosti koji se temelji na nedostatku odgovora za zahtjev za pružanje informacija koji je priložen odgovoru na pismo opomene od 22. lipnja 2018., valja utvrditi da je Komisija u obrazloženom mišljenju od 23. rujna 2018. ( 35 ) izričito odgovorila na taj zahtjev.

122. Konkretnije, taj je država članica u svojem odgovoru na pismo opomene prigovorila Komisiji činjenicu da Prilog 2. OLAF‑ovu izvješću od 1. ožujka 2017. nije bio potpun i da je nedostajalo nekoliko stranica. U tom je pogledu Komisija u tom obrazloženom mišljenju objasnila da je taj prilog zamijenjen Prilogom 7. OLAF‑ovu izvješću od 1. ožujka 2017. koji sadržava sve informacije u pogledu metodologije koju je upotrijebio OLAF. Dodala je da se Prilog 2. temeljio na dokumentima koji su dostavljeni toj državi na sastanku održanom 28. srpnja 2015. između OLAF‑a i Ujedinjene Kraljevine. Prema tome, Komisija je iznijela OLAF‑ovu metodologiju u svojem obrazloženom mišljenju u obliku dvaju dokumenata priloženih Prilogu 7. OLAF‑ovu izvješću ( 36 ), a ti su dokumenti uostalom priloženi tužbi pred Sudom.

123. Iz toga slijedi da obrazloženo mišljenje sadržava potpuna objašnjenja u pogledu te zamjene zbog koje, prema mojem mišljenju, tvrdnje koje se u obrazloženom mišljenju ističu protiv Ujedinjene Kraljevine ne mogu postati neshvatljive. Slijedom toga, ne može se smatrati da se onemogućilo toj državi da ostvari svoja prava obrane.

124. K tomu, Ujedinjena Kraljevina tvrdi da je Komisija povrijedila njezina prava obrane jer nije odgovorila na njezin izmijenjeni zahtjev za pružanje informacija, koji je uputila Komisiji nakon podnošenja ove tužbe, odnosno 7. ožujka 2019. Ta se tvrdnja u biti dijeli na četiri prigovora.

a) Dostavljanje podataka o izračunima prilagođene prosječne cijene, najniže prihvatljive cijene i procijenjenih gubitaka vlastitih sredstava

125. Ujedinjena Kraljevina tim prvim prigovorom ističe da joj Komisija nije dostavila podatke upotrijebljene za izračune prilagođene prosječne cijene, najniže prihvatljive cijene i procijenjenih gubitaka vlastitih sredstava niti joj je objasnila načine na koje je upotrebljavala te podatke.

126. U tom pogledu valja utvrditi da je Komisija u replici dala odgovor na pitanja iz izmijenjenog zahtjeva za pružanje informacija koja se odnose na izračun prilagođene prosječne cijene i najnižih prihvatljivih cijena, kao i procjene gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava. U njoj osobito objašnjava da je Ujedinjena Kraljevina uvijek imala potpuni pristup korištenim podacima, osobito datoteci „DL 53”, kako bi mogla utvrditi prilagođenu prosječnu cijenu za skupinu EU-28 i procjene gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava na JRC‑ovoj internetskoj stranici Theseus ( 37 ), uzimajući u obzir to da ta država članica ima potpun pristup toj stranici od 2010., kad je radila simulacije na temelju te stranice ( 38 ). Konkretnije, u izvješćima koja se nalaze u Prilogu 7. OLAF‑ovu izvješću ( 39 ), kao prvo, objašnjava se metodologija izračuna prilagođene prosječne cijene i najniže prihvatljive cijene te osobito „pročišćavanja” podataka kao i procjene gubitaka (odnosno cjenovna razlika između deklarirane cijene i prilagođene prosječne cijene), kao drugo, navodi se popis prilagođenih prosječnih cijena upotrijebljenih za svaku kategoriju proizvoda, kao treće, iznosi se pregled postupka koji treba slijediti kako bi se pristupilo prilagođenoj prosječnoj cijeni za skupinu EU-28 na internetskoj stranici Theseus i, kao četvrto, navode se razlozi na kojima se temelji odabir da se najniža prihvatljiva cijena utvrdi na razini od 50 % u odnosu na prilagođenu prosječnu cijenu. Prilog 7. OLAF‑ovu izvješću usto je priložen Prilogu 35. tužbi ( 40 ) i Komisija na njega upućuje u obrazloženom mišljenju. Slijedom toga, Ujedinjena Kraljevina znala je za te podatke i te dokumente te su joj oni po potrebi mogli omogućiti da ponovno izvrši izračune koje je provela Komisija. Osim toga, što se tiče količine robe u svrhu procjene gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava, Ujedinjena Kraljevina tražila je presliku cijele baze podataka Surveillance 2 koju je upotrijebila kako bi sama mogla izračunati te gubitke. U tom pogledu, kao što je to objasnila Komisija, riječ je o bazi podataka koju je izradila ta institucija i koja uključuje osobito podatke o količini koju isporučuju same države članice. Tako je Komisija u replici objasnila da se ti podaci isključivo temelje na podacima o uvozu koje je Ujedinjena Kraljevina dostavila Komisijinim službama i koji su samo zabilježeni u toj bazi podataka ( 41 ).

127. U svojem odgovoru na repliku Ujedinjena Kraljevina priznaje da su informacije koje je Komisija dostavila u replici omogućile da se postupi u skladu s dvama zahtjevima za pružanje informacija. Međutim, kritizira nepravodobnu dostavu tih informacija. U tom pogledu, s obzirom na objašnjenja iznesena u prethodnoj točki, valja utvrditi da su Komisijina metoda izračuna prilagođene prosječne cijene i najniže prihvatljive cijene kao i metoda upotrijebljena za procjenu gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava proslijeđene Ujedinjenoj Kraljevini (te je ona stoga bila upoznata s njima), kao što to proizlazi iz objašnjenja iz Priloga 7. OLAF‑ovu izvješću. Prema tome, ne može se smatrati da su informacije koje se odnose na repliku nove informacije.

128. Slijedom toga, s obzirom na to da su podaci koje je upotrijebila Komisija bili preuzeti iz dokumenata dostupnih Ujedinjenoj Kraljevini, uzimajući u obzir da je Komisija prije i tijekom ovog predmeta objasnila način na koji je ta država članica mogla pristupiti tim podacima te ponoviti izračune koje je ta institucija provela, valja smatrati da su sve informacije koje je Ujedinjena Kraljevina zatražila u izmijenjenom zahtjevu za pružanje informacija u pogledu prilagođenih prosječnih cijena za skupinu EU-28, najnižih prihvatljivih cijena i gubitaka vlastitih sredstava njoj već bile dostupne.

b) Informacije koje se odnose na izračune provedene za razdoblje od 2011. do 2014. na temelju naloga za plaćanje C18 Snake

129. Tim drugim prigovorom Ujedinjena Kraljevina u svojem odgovoru na tužbu prigovara Komisiji da nije mogla pristupiti svim podacima potrebnima za svoju obranu s obzirom na to da su carinske deklaracije iz razdoblja prije 2014. uništene jer se čuvaju samo četiri godine. K tomu je Ujedinjena Kraljevina u izmijenjenom zahtjevu za pružanje informacija zatražila informacije koje se odnose na izračune koje je Komisija provela za razdoblje od 2011. do 2014.

130. Međutim, valja istaknuti to da je Ujedinjena Kraljevina u prilogu svojem odgovoru na repliku ( 42 ) dostavila Sudu tablicu s 23 naloga za plaćanje C18 Snake koje je izdala, preslike tih naloga i proračunske tablice koje sadržavaju izračune koje je upotrijebila. Stoga se prigovor nedopuštenosti istaknut u pogledu informacija koje se odnose na izračune provedene za razdoblje od 2011. do 2014. na temelju naloga za plaćanje C18 Snake ne može prihvatiti. K tomu, u dijelu u kojem Ujedinjena Kraljevina nastoji osporiti osnovanost izračuna koje je Komisija provela na temelju tih naloga za plaćanje, zapravo traži da se dovede u pitanje Komisijina ocjena u pogledu gubitaka tradicionalnih vlastitih sredstava koji se odnose na to razdoblje. Međutim, takvo osporavanje ispitat će se u okviru drugog tužbenog razloga ove tužbe koji se odnosi na nepostojanje odredbi u pogledu tradicionalnih vlastitih sredstava i njihovih procjena.

c) Pregled praksi drugih država članica u pogledu upotrebe OLAF‑ove metodologije

131. Tim trećim prigovorom Ujedinjena Kraljevina želi saznati za prakse drugih država članica u pogledu upotrebe OLAF‑ove metodologije kao alata za analizu rizika u svrhu provedbe (ili neprovedbe) provjera prije carinjenja.

132. U tom pogledu, iako se usporedna analiza u pogledu ponašanja drugih država članica može pokazati zanimljivom kako bi se utvrdila navodno razumna priroda odabirâ Ujedinjene Kraljevine, analiza praksi drugih država članica u tom području ne može imati utjecaj na ostvarivanje prava obrane Ujedinjene Kraljevine ni na ishod ove tužbe zbog povrede obveze. Naime, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da država članica ne može opravdati neispunjavanje obveza koje ima na temelju UFEU‑a okolnošću da su druge države članice također povrijedile i povređuju svoje obveze ( 43 ). Dopuštenost ove tužbe podnesene protiv Ujedinjene Kraljevine ne može se dovesti u pitanje čak ni da se pokaže da su prakse drugih država članica u pogledu upotrebe OLAF‑ove metodologije kao alata za analizu rizika u svrhu provedbe (ili neprovedbe) provjera prije carinjenja drukčije.

d) Zahtjev za podnošenje dokaza u pogledu prirode robe kojoj je umanjena vrijednost i u pogledu njezine države članice odredišta

133. Tim četvrtim prigovorom Ujedinjena Kraljevina traži dokaze o prirodi robe kojoj je umanjena vrijednost i o njezinoj državi članici odredišta.

134. U tom pogledu, čini se da Ujedinjena Kraljevina tim prigovorom nastoji zapravo osporiti osnovanost drugog i trećeg tužbenog razloga koji se odnose na procjenu vlastitih sredstava odnosno na povredu odredbi u području vlastitih sredstava koja proizlaze iz PDV‑a. Naime, taj prigovor zapravo uključuje dovođenje u pitanje Komisijine ocjene u pogledu prirode robe koja se uzela u obzir za te procjene i njezina eventualnog odredišta. K tomu, prema mojem mišljenju, valja odobriti Komisijinu argumentaciju koja, kako bi se odbio prigovor koji se temelji na nepostojanju podataka u pogledu prirode i količine robe koja se uzela u obzir za potrebe ovog postupka, tvrdi da je sama Ujedinjena Kraljevina u bazu podataka Surveillance 2 unijela informacije na kojima je Komisija temeljila svoje obrazloženo mišljenje i tužbu ( 44 ). Stoga se ne može utvrditi nikakva povreda prava obrane koja se odnosi na nepostojanje informacija u pogledu prirode robe i njezine države članice odredišta.

135. S obzirom na prethodno navedeno, treba odbiti prvi prigovor nedopuštenosti koji je istaknula Ujedinjena Kraljevina i koji se temelji na povredi prava obrane tijekom predsudskog postupka, kao i postupka pred Sudom.

2. Prigovor nedopuštenosti, koji se temelji na nepravilnosti predsudskog postupka i tužbe osobito u pogledu carinskog postupka 42

136. Ujedinjena Kraljevina tvrdi da joj Komisija, time što joj tijekom predsudske faze i zatim u tužbi nije proslijedila detaljne informacije koje se temelje na činjenicama u pogledu navodnih povreda, osobito u pogledu carinskog postupka 42, nije pružila mogućnost da shvati te prigovore te ju je tako spriječila da ispuni svoje obveze odnosno da pripremi svoju obranu. Naglašava da nije dostavljena ni jedna informacija o iznosu gubitaka vlastitih sredstava koja proizlaze iz PDV‑a, o identitetu dotičnih gospodarskih subjekata i odredišnih država članica, kao ni o mjerama koje su potonje države članice poduzele za povrat PDV‑a koji su dugovali ti subjekti. Iz toga zaključuje da je taj dio istaknute pritužbe nedopušten.

137. Međutim, najprije napominjem da se taj prigovor nedopuštenosti odnosi na postojanost i dostatnost činjeničnih elemenata i dokaza koje je dostavila Komisija u prilog svojem zahtjevu. Međutim, čini mi se da su takvi elementi ipak obuhvaćeni ispitivanjem osnovanosti istaknute povrede, a ne ispitivanjem pravilnosti predsudskog postupka i naknadne tužbe ( 45 ). Stoga mi se čini da argumentaciju koja se temelji na nedostatnim informacijama koje je proslijedila Komisija treba ispitati prilikom analize Suda u pogledu dokaza koje je podnijela Komisija.

138. Nadalje, čak i pod pretpostavkom da Sud zadrži kvalifikaciju prigovora nedopuštenosti, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da su elementi proslijeđeni tijekom predsudske razmjene dopisa i preuzeti u tužbi dovoljni kako bi Ujedinjena Kraljevina bila u mogućnosti braniti se. Naime, iz OLAF‑ova izvješća na koje se oslonila Komisija proizlazi da konačno odredište većine uvoza kojem je umanjena vrijednost, ako se na njega primijenio carinski postupak 42 i ako se može odrediti njegovo odredište, nije bila Ujedinjena Kraljevina, nego druge države članice, iz čega proizlaze znatni gubici u pogledu PDV‑a u državama članicama odredišta robe ( 46 ). OLAF je također istaknuo da je u sustavu predmetne prijevare velik dio robe bio preusmjeren na crno tržište, tako da za nju PDV nije uopće naplaćen. Te su tvrdnje zatim iznesene u obrazloženom mišljenju i u tužbi. S obzirom na te elemente smatram, kao što to tvrdi Komisija u replici, da elementi proslijeđeni u predsudskoj fazi, a zatim razrađeni u tužbi ne sprečavaju Ujedinjenu Kraljevinu da se brani od tvrdnji koje se odnose na te gubitke.

139. Slijedom toga, predlažem da se odbije drugi prigovor nedopuštenosti koji je istaknula Ujedinjena Kraljevina.

3. Prigovor nedopuštenosti, koji se temelji na tome da je Komisija povrijedila načela legitimnih očekivanja, pravne sigurnosti, načelo estoppel i načelo lojalne suradnje

140. Ujedinjena Kraljevina smatra da ovu tužbu, s obzirom na to da obuhvaća razdoblje do kraja veljače 2015., treba odbiti uz obrazloženje da povređuje načela legitimnih očekivanja, pravne sigurnosti, načelo estoppel i načelo lojalne suradnje. Tvrdi da se zbog brojnih izjava koje je OLAF dao 2014. i 2015. i u svojem izvješću u ožujku 2017. kod njega stvorilo legitimno očekivanje ( 47 ). Osobito iz OLAF‑ova izvješća proizlazi da ni u jednom trenutku prije kraja operativne faze operacije Snake u ožujku 2014. ( 48 ) taj ured nije otkrio da je Ujedinjena Kraljevina povrijedila obveze koje ima na temelju prava Unije. Konkretnije, Ujedinjena Kraljevina upućuje na tri specifična jamstva koja su navodno dali Komisija i OLAF tijekom razdoblja povrede iz kojih proizlazi da su smatrali, s jedne strane, da ta država nije povrijedila obveze koje ima na temelju prava Unije u području zaštite financijskih interesa Unije i borbe protiv prijevara i, s druge strane, da u pogledu navedene države nije proveden postupak zbog povrede obveze. Slijedom toga, Komisiji se ne bi smjelo dopustiti da promijeni svoje stajalište koje se temelji na tim trima jamstvima.

141. Prije svega, iz zapisnika predstavnika te države proizlazi da je OLAF na sastanku koji se s njim održao 13. lipnja 2014. bio „zadovoljan napretkom koji je ostvarila Ujedinjena Kraljevina, kao i mjerama koje su se već poduzele do tog dana i predviđenim mjerama”. Bila je riječ o nedvosmislenom jamstvu da OLAF ne smatra da je Ujedinjena Kraljevina povrijedila svoje obveze zaštite financijskih interesa Unije i borbe protiv prijevara ( 49 ).

142. Nadalje, druga izjava koju je u listopadu 2014. dao Komisijin agent, koji je obavijestio Ujedinjenu Kraljevinu da je njezino sudjelovanje u PKM‑u Discount „zadovoljavajuće” i da su mjere potrebne za izvršenje te operacije „pravodobno i djelotvorno provedene”, predstavlja jasno i nedvosmisleno jamstvo da Ujedinjena Kraljevina nije povrijedila obveze koje ima na temelju prava Unije u pogledu svojeg sudjelovanja u navedenoj operaciji ( 50 ). Što se tiče Komisijina protuargumenta prema kojem se to jamstvo odnosi samo na taj jedan slučaj PKM‑a Discount, Ujedinjena Kraljevina tvrdi da Komisija ne može dovesti u pitanje navedeno jamstvo uz obrazloženje da sada smatra da nadzor jednog slučaja nije dovoljan kako bi se na njemu temeljilo to jamstvo, čime mijenja svoj prvotni odabir da na temelju samo jednog slučaja da jamstvo Ujedinjenoj Kraljevini.

143. Naposljetku, Ujedinjena Kraljevina upućuje na prvi dvostrani sastanak između OLAF‑a i HMRC‑a koji se održao 19. i 20. veljače 2015., na kojem je OLAF‑ov dužnosnik, u skladu sa zapisnikom s tog sastanka koji su sastavili britanski dužnosnici, izjavio da je „do sada” ta država članica „učinila sve što je trebala”. Prema mišljenju Ujedinjene Kraljevine, posljednje jamstvo odnosi se na sve mjere koje je ona do tada poduzela, a ne samo na pitanje izdavanja naloga za plaćanje C18 Snake.

144. Činjenica da se Komisija sada predomislila u pogledu tih triju jamstava nije protivna samo načelu legitimnih očekivanja, nego i načelu pravne sigurnosti na koje se mogu pozvati države članice ( 51 ), načelu venire contra factum proprium nemini licet te načelu lojalne suradnje iz članka 4. stavka 3. UEU‑a ( 52 ). Naime, odredbe carinskog prava omogućuju određenu fleksibilnost u pogledu mjera koje treba donijeti radi borbe protiv prijevara kao što su one u ovom slučaju te izričito ne zahtijevaju sustav provjere koji se temelji na filtrima za praćenje i prethodnim provjerama, tako da je bilo moguće da Komisija i OLAF daju jamstva Ujedinjenoj Kraljevini u pogledu činjenice da je do veljače 2015. njezin sustav carinske provjere bio u skladu s pravom Unije.

145. U tom pogledu, kako bi se ispitali argumenti Ujedinjene Kraljevine najprije treba podsjetiti na to da se pravo pozivanja na načelo zaštite legitimnih očekivanja proširuje na sve osobe kod kojih je institucija Unije stvorila očekivanja utemeljena na izričitim jamstvima koje joj je dala ( 53 ). Iako je to pravo opće načelo prava Unije kojim se dodjeljuju prava pojedincima ( 54 ), Sud je njegovu primjenu proširio i na odnose između Komisije i država članica ( 55 ).

146. Međutim, pravo pozivanja na načelo zaštite legitimnih očekivanja pretpostavlja da su nadležna tijela Unije zainteresiranoj osobi dala precizna, bezuvjetna i dosljedna jamstva koja potječu iz ovlaštenih i pouzdanih izvora. Naime, to pravo pripada osobi kojoj je institucija, tijelo, ured ili agencija Unije stvorila legitimna očekivanja temeljena na preciznim jamstvima koja mu je pružila ( 56 ), tim više jer u okviru ispitivanja prigovora nedopuštenosti koji ističe država članica i koji se temelji na povredi njezina legitimnog očekivanja, na temelju krilatice reus in exceptione fit actor, ona mora podnijeti dokaz takve povrede ( 57 ).

147. U ovom slučaju, prema mojem mišljenju, iz spisa proizlazi da Ujedinjena Kraljevina nije od Komisije ni OLAF‑a primila jamstva iz kojih je mogla izvesti takvo legitimno očekivanje.

148. Konkretnije, što se tiče triju tvrdnji na koje upućuje Ujedinjena Kraljevina, čini mi se da nijedna od njih nije precizna i bezuvjetna potvrda toga da su postupanja i nepostupanje Ujedinjene Kraljevine u skladu s pravom Unije i da ta država nije povrijedila pravo Unije. Naime, s jedne strane, navodna izjava OLAF‑ova agenta na sastanku održanom 13. lipnja 2014. ( 58 ) previše je općenita da bi se na njoj moglo temeljiti legitimno očekivanje u pogledu nepodnošenja eventualne tužbe zbog povrede obveze. K tomu, valja analizirati tu izjavu u njezinu kontekstu iz kojeg proizlazi da je dana u okviru sastanka između OLAF‑a i Ujedinjene Kraljevine koji se odnosio na operaciju Snake i osobito u okviru rasprave koja se odnosila na to da će ta država eve