U tom je pogledu Sud već utvrdio da postoje vrlo specifične situacije u kojima se – bez obzira na činjenice da se sekundarno zakonodavstvo vezano za pravo boravka državljana trećih zemalja ne primjenjuje i da se odnosni građanin Unije nije koristio svojom slobodom kretanja – pravo boravka ipak mora odobriti državljaninu treće zemlje, članu obitelji navedenog građanina Unije, jer bi se u protivnom doveo u pitanje koristan učinak građanstva Unije ako bi posljedica tog odbijanja bila ta da bi taj građanin stvarno morao napustiti područje Unije u cijelosti te bi na taj način bio lišen stvarnog uživanja bitnog sadržaja prava koja proizlaze iz njegova statusa (vidjeti u tom smislu presude od 8. ožujka 2011., Ruiz Zambrano, C-34/09 , EU:C:2011:124 , t. 43. i 44. i od 10. svibnja 2017., Chavez-Vilchez i dr., C-133/15 , EU:C:2017:354 , t. 63. ). Međutim, odbijanje odobravanja prava boravka državljaninu treće zemlje može dovesti u pitanje koristan učinak građanstva Unije samo ako između tog državljanina treće zemlje i građanina Unije, člana njegove obitelji, postoji odnos zavisnosti koji bi doveo do toga da je građanin Unije prisiljen pratiti državljanina treće zemlje i napustiti područje Unije u cijelosti (vidjeti u tom smislu presude od 15. studenoga 2011., Dereci i dr., C-256/11 , EU:C:2011:734 , t. 65. do 67. ; od 6. prosinca 2012., O i dr., C-356/11 i C-357/11 , EU:C:2012:776 , t. 56. i od 10. svibnja 2017., Chavez-Vilchez i dr., C-133/15 , EU:C:2017:354 , t. 69. ).

Naime, bilo bi protivno zadanom cilju članka 20. UFEU-a prisiliti državljanina treće zemlje da na neodređeno vrijeme napusti područje Unije, kako bi ishodio ukidanje ili suspenziju zabrane ulaska na to državno područje koja je izdana protiv njega, a da se prethodno ne provjeri postoji li između navedenog državljanina treće zemlje i građanina Unije, člana njegove obitelji, takav odnos zavisnosti da prisiljava građanina Unije da prati državljanina treće zemlje u njegovu zemlju podrijetla, iako bi se u načelu upravo zbog tog odnosa zavisnosti trebalo na temelju članka 20. UFEU-a navedenom državljaninu treće zemlje priznati izvedeno pravo boravka.

Naime, nijednom odredbom te direktive ne uređuje se način na koji se mora obrađivati zahtjev za boravak u svrhu spajanja obitelji koji je podnesen nakon donošenja odluke o vraćanju kojoj je pridodana zabrana ulaska na državno područje, kao što je to slučaj u predmetima u glavnom postupku. Usto, odbacivanje takvog zahtjeva u okolnostima navedenima u točki 27. ove presude ne može dovesti do neprimjene postupka vraćanja propisanog navedenom direktivom.

S tim u svezi, valja podsjetiti, s jedne strane, da je pravo boravka koje se na temelju članka 20. UFEU-a priznaje državljanima trećih zemalja, članovima obitelji građanina Unije, izvedeno pravo boravka kojim se nastoji zaštititi slobode kretanja i boravka građanina Unije i, s druge strane, da se zbog odnosa zavisnosti između građanina Unije i člana njegove obitelji, državljanina treće zemlje, u smislu iz točke 52. ove presude, potonjem mora priznati pravo boravka na državnom području države članice čiji je navedeni građanin Unije državljanin. U tim bi okolnostima bio narušen koristan učinak građanstva Unije ako bi se zahtjev za boravak u svrhu spajanja obitelji morao automatski odbiti ako je takav odnos zavisnosti između građanina Unije i člana njegove obitelji, državljanina treće zemlje, nastao u trenutku kada je protiv potonjeg već izdana odluka o vraćanju kojoj je pridodana zabrana ulaska na državno područje te je on, dakle, imao saznanje o nezakonitosti boravka. Naime, u takvom se slučaju postojanje takvog odnosa zavisnosti između građanina Unije i državljanina treće zemlje u načelu nije moglo uzeti u obzir prilikom donošenja odluke o vraćanju, kojoj je pridodana zabrana ulaska, protiv tog državljanina.

U tom pogledu, kao što to proizlazi iz točaka 57. do 61. ove presude, koristan učinak članka 20. UFEU-a nalaže ukidanje ili suspenziju takve zabrane ulaska, čak i kada ona postane konačna, ako između navedenog državljanina treće zemlje i građanina Unije, člana njegove obitelji, postoji takav odnos zavisnosti da je opravdana dodjela izvedenog prava boravka tom državljaninu na temelju tog članka 20. na državnom području predmetne države članice.

Članak 20. UFEU-a treba tumačiti na način da je nevažno to što je odluka o zabrani ulaska na državno područje protiv državljanina treće zemlje bila konačna u trenutku kada je on podnio svoj zahtjev za boravak u svrhu spajanja obitelji.

Članak 20. UFEU-a treba tumačiti na način da je odluka o zabrani ulaska na državno područje protiv državljanina treće zemlje koji je podnio zahtjev za boravak u svrhu spajanja obitelji opravdana nepoštovanjem obveze vraćanja; kada je takva odluka opravdana razlozima javnog poretka, oni mogu dovesti do odbijanja odobravanja izvedenog prava boravka tom državljaninu treće zemlje na temelju tog članka samo ako iz konkretne ocjene svih okolnosti slučaja, s obzirom na načelo proporcionalnosti, najbolji interes djeteta odnosno djece o kojoj je eventualno riječ i temeljna prava, proizlazi da dotična osoba predstavlja stvarnu, trenutačnu i dovoljno ozbiljnu prijetnju za javni poredak.

Što se tiče, kao prvo, nepoštovanja obveze vraćanja, valja navesti da je nevažno to što je zabrana ulaska na državno područje donesena zbog tog razloga. Naime, zbog razloga navedenih u točkama 53. do 62., 79. i 80 ove presude, država članica ne može odbaciti zahtjev za boravak u svrhu spajanja obitelji, koji je na njezinu državnom području podnio državljanin treće zemlje samo zato što je taj državljanin, ne poštujući svoju obvezu vraćanja, nezakonito boravio na navedenom državnom području, a da prethodno nije razmotrila postoji li između tog državljanina treće zemlje i građanina Unije, člana njegove obitelji, takav odnos zavisnosti koji nalaže priznanje navedenom državljaninu izvedenog prava boravka na temelju članka 20. UFEU-a. Usto, valja podsjetiti, s jedne strane, da pravo boravka u državi članici domaćinu, koje je priznato člankom 20. UFEU-a državljaninu treće zemlje, članu obitelji građanina Unije, izravno proizlazi iz tog članka i ne podrazumijeva da državljanin treće zemlje već raspolaže drugom dozvolom boravka na državnom području predmetne države članice i, s druge strane, da se, s obzirom na to da se uživanje tog prava boravka mora priznati navedenom državljaninu treće zemlje od trenutka nastanka odnosa zavisnosti između njega i građanina Unije, od tog trenutka i sve dok traje takav odnos zavisnosti ne može više smatrati da taj državljanin treće zemlje nezakonito boravi na državnom području predmetne države članice u smislu članka 3. točke 2. Direktive 2008/115.

Što se tiče, kao drugo, okolnosti da zabrana ulaska proizlazi iz razloga u vezi s javnim poretkom, Sud je već presudio da članak 20. UFEU-a ne utječe na mogućnost da se države članice pozovu na iznimku koja se, među ostalim, odnosi na održavanje javnog poretka i zaštitu javne sigurnosti. Nasuprot tomu, takav zaključak ne može se automatski izvesti samo na temelju okolnosti da je dotična osoba ranije kazneno osuđivana. Pri toj ocjeni, dakle, treba osobito uzeti u obzir osobno ponašanje dotičnog pojedinca, vrijeme i zakonitost njegova boravka na državnom području dotične države članice, narav i težinu počinjenog kaznenog djela, stupanj trenutačne opasnosti dotične osobe za društvo, dob djece o kojoj je eventualno riječ i njihovo zdravstveno stanje kao i njihovu obiteljsku i ekonomsku situaciju (presude od 13. rujna 2016., Rendón Marín, C-165/14, EU:C:2016:675, t. 86. i od 13. rujna 2016., CS, C-304/14, EU:C:2016:674, t. 42.).

(t. 87.-90., 93., 94., 97., t. 2. izreke)