ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
73.

U svakom slučaju, žalitelj pogrešno tumači članak 164. stavak 2. Uredbe br. 1234/2007. Dok je u prvoj rečenici te odredbe predviđeno da „subvencije određuje Komisija”, u drugoj je rečenici predviđeno da se „subvencije određuju” ili u „pravilnim vremenskim razmacima” ili „raspisivanjem natječaja”. U prvonavedenom slučaju treća rečenica predviđa da se iznos subvencije utvrđuje „najmanje jednom u svaka tri mjeseca”, ali da on „može međutim ostati nepromijenjen dulje od tri mjeseca”. Zato je Komisija imala pravo više od tri mjeseca zadržati utvrđeni iznos. U tom pogledu, člankom 164. stavkom 2. Uredbe br. 1234/2007 nije propisan način na koji se to zadržavanje mora provesti. Stoga, iako je u pobijanoj uredbi mogao biti utvrđen datum isteka, navedena odredba to nije zahtijevala s obzirom na to da bi se pobijana uredba bez takvog datuma jednostavno nastavila primjenjivati, kao i iznos koji je u njoj utvrđen ( 34 ).
32.

Ovdje bih kao i nizozemska vlada ukazao na članak 1. stavak 3. Direktive 2010/64. Ovom se odredbom iz područja primjene te direktive isključuje određene upravne kazne za prekršaje. U skladu s uvodnom izjavom 16. Direktive 2010/64, njezin je cilj da se obvezu koju bi upravna tijela inače imala i na temelju koje bi morala osigurati sva prava predviđena tom direktivom, ukloni onda kada bi to bilo nerazumno zahtijevati. U toj se uvodnoj izjavi navodi da je to posebno slučaj s prometnim prekršajima, koji su česti, a utvrđuju se prometnim kontrolama i čiji je glavni primjer prekoračenje brzine. S druge strane, to također potvrđuje stajalište da sudska odluka koja može dovesti do izricanja kazne za prometni prekršaj u slučaju koji nije tek prekoračenje brzine, kao što je pobijani kazneni nalog, predstavlja tipičan slučaj na koji se primjenjuju prava predviđena na temelju Direktive.
65.

U svakom slučaju teško mogu razumjeti kako načelo proporcionalnosti može poduprijeti tumačenje članka 47. stavka 2. i članka 48. stavka 3. Direktive 2004/18 koje je iznio Casertana Costruzioni. Vrlo jednostavno rečeno, Casertana Costruzioni zapravo ne predlaže da se te odredbe tumače s obzirom na to načelo. Umjesto toga on upućuje na to načelo kao sredstvo za uvođenje novog pravila koje ne proizlazi iz tih odredbi. Pravilo koje je zapravo uvedeno tek Direktivom 2014/24.
36.

Sud je tako jasno priznao da je vozačka dozvola tek dokaz o postojanju prava na upravljanje vozilom. To pravo znači da su ispunjeni svi uvjeti iz Direktive na temelju kojih osoba smije upravljati vozilom. Sa svoje strane „vozačka dozvola” je konačan dokument kojim se dokazuje to pravo i koji se izdaje u standardiziranom obliku, kako to Direktiva zahtijeva. Kako je Sud naveo, „za posjedovanje vozačke dozvole izdane od strane jedne države članice mora se smatrati da predstavlja dokaz o tome da je na dan na koji je ta dozvola izdana njezin imatelj ispunjavao te uvjete” ( 11 ). Tako pravo na upravljanje vozilom proizlazi iz pravnog događaja, to jest stvarnog ispunjavanja svih fizičkih, psihičkih i intelektualnih uvjeta koji su potrebni za njezino stjecanje. S druge strane, dokument kao što je vozačka dozvola jest vrsta službene potvrde o postojanju prava.
41.

Recidivizam dovodi do maksimalnog povišenja kazne zapriječene za kasnije kazneno djelo. Tome valja dodati i mogućnost opoziva prethodne uvjetne osude kao i eventualno nemogućnost primjene određenih vrsta povoljnih mjera, poput uvjetne osude bez posebnih obveza. Ova strogost objašnjava se promišljanjem prema kojem je prvom presudom počinitelj kaznenog djela spoznao da je kažnjavanje protupravne radnje bila stvarnost, da to za njega može biti neugodno i da, zato što je to bilo prvi put, on može ostvariti pogodnost pomilovanja ili mjere zaštitnog nadzora, što za njega znači priliku da se popravi i da se počne pridržavati zakona. S tog aspekta recidivizam označava ukorijenjenost u delinkventnost jer se isto kazneno djelo ponavlja i stoga opravdava jači društveni odgovor.
2.

Konkretno, u glavnom predmetu došlo je do spora između Instituto dos Vinhos do Douro e do Porto, IP (u daljnjem tekstu: IVDP) i Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM, sada Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO)). Nakon registracije razlikovnog znaka „Port Charlotte” kao žiga Unije za označivanje viskija, EUIPO je odbio zahtjev IVDP‑a za proglašavanje tog žiga ništavim.
83.

Kao treće, obveza koju je potrebno slijediti mogla bi postati uvelike ovisnom o kronologiji događaja u konkretnom slučaju ili, točnije, o odluci izravno oštećene stranke u pogledu toga hoće li i kada podnijeti odštetni zahtjev. Međutim, što bi se dogodilo da subjekt koji subrogacijom stupa na mjesto oštećenika prvi podnese zahtjev? Bi li u tom slučaju izravno oštećena stranka morala slijediti izbor tog subjekta? Ako je odgovor na to negativan, radilo bi se o nedosljednosti. Ako je potvrdan, čitava logika zahtjeva, a to je „subrogacija”, okrenula bi se naopako. Primjena pravila „slijedi drugu oštećenu stranku” bi u tom slučaju djelovala samo u jednom smjeru: subjekt koji subrogacijom stječe prava slijedio bi izravno oštećenu stranku, ali ne i obratno. Osim toga, to bi se pravilo moglo primijeniti samo ako bi izravno oštećena stranka svoj zahtjev podnijela „na vrijeme” – odnosno, prije nego što to učini odnosni subjekt.
11.

Članak 2.d („Nevaženje”) utvrđuje sljedeće: „1. Države članice osiguravaju da tijelo nadležno za pravnu zaštitu, neovisno o javnom naručitelju, smatra ugovor nevažećim ili da se njegovo nevaženje zasniva na odluci takvog tijela nadležnog za pravnu zaštitu u svakom od sljedećih slučajeva: (a) ako je javni naručitelj sklopio ugovor bez prethodne objave poziva na nadmetanje u Službenom listu Europske unije, a da to nije dopušteno u skladu s Direktivom 2004/18/EZ; (b) u slučaju kršenja članka 1. stavka 5., članka 2. stavka 3. ili članka 2.a stavka 2. ove Direktive, ako je tim kršenjem ponuditelju koji podnosi zahtjev za pravnu zaštitu uskraćena mogućnost korištenja predugovornih pravnih lijekova te je to kršenje povezano s kršenjem Direktive 2004/18/EZ, ako je to kršenje utjecalo na šanse ponuditelja koji podnosi zahtjev za pravnu zaštitu da dobije ugovor; (c) u slučajevima navedenim u drugom podstavku članka 2.b točke (c) ove Direktive, ako države članice koriste odstupanje od roka mirovanja za ugovore na temelju okvirnog sporazuma i dinamičkog sustava nabave. 2. Posljedice ugovora koji se smatra nevažećim predviđaju se nacionalnim pravom. Nacionalno pravo može predvidjeti retroaktivno poništavanje svih ugovornih obaveza ili ograničiti opseg poništenja samo na one obveze koje se još moraju izvršiti. U potonjem slučaju države članice predvidjet će primjenu drugih kazni u smislu članka 2.e stavka 2. 3. Države članice mogu predvidjeti da tijelo nadležno za pravnu zaštitu, neovisno o javnom naručitelju, ne mora smatrati ugovor nevažećim čak i ako je bio nezakonito sklopljen zbog razloga navedenih u stavku 1., ako je tijelo nadležno za pravnu zaštitu, nakon što je ispitalo sve relevantne aspekte, utvrdilo da prevladavajući razlozi u vezi s općim interesom zahtijevaju da učinci ugovora trebaju ostati na snazi. U tom slučaju države članice predviđaju alternativne kazne u smislu članka 2.e stavka 2. koje će se umjesto toga primijeniti. Gospodarski interesi u važenju ugovora mogu se smatrati prevladavajućim razlozima samo u izuzetnim okolnostima kada bi nevaženje ugovora dovelo do nerazmjernih posljedica. Međutim, gospodarski interesi izravno vezani uz predmetni ugovor ne predstavljaju prevladavajuće razloge u vezi s općim interesom. Gospodarski interesi izravno vezani uz ugovor uključuju, između ostalog, troškove koji proizlaze iz kašnjenja u izvršenju ugovora, troškove koji proizlaze iz pokretanja novog postupka nabave, troškove uzrokovane promjenom gospodarskog subjekta koji izvršava ugovor i troškove pravnih obveza koje proizlaze iz nevaženja ugovora. […]”.
36.

U presudi combit Software Sud je presudio da se ovom načelu jedinstvenog karaktera ne protivi to da sud za žigove Europske unije utvrdi da uporaba znaka dovodi do postojanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu sa žigom Europske unije na jednom dijelu područja Unije, a da pritom ne dovodi do postojanja takve vjerojatnosti na drugom dijelu tog područja, niti da taj sud poduzme mjere na temelju tog utvrđenja tako da iznimno i na temelju elemenata koje je načelno iznio tuženik, izda nalog o zabrani koji je prostorno ograničen ( 12 ).
95.

Na temelju svih prethodnih razmatranja, predlažem Sudu da na pitanja koja je uputio Rechtbank Midden‑Nederland (Sud za Središnju Nizozemsku) odgovori kako slijedi: 1. Postupak kao što je onaj koji se razvio u Nizozemskoj koji dovodi do zaključenja pre‑packa, uzimajući u obzir cilj koji se njime želi postići i njegove modalitete primjene, te iako se djelomično može odvijati u okviru stečajnog postupka, ne može se smatrati stečajnim postupkom ili sličnim postupkom u slučaju insolventnosti koji je pokrenut s ciljem likvidacije imovine prenositelja i koji je pod nadzorom nadležnog javnog tijela u smislu članka 5. stavka 1. Direktive Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona. Stoga takav postupak nije obuhvaćen iznimkom koja je predviđena tom odredbom, tako da se sustav zaštite predviđen člancima 3. i 4. Direktive 2001/23 primjenjuje na prijenos poduzeća ili njegovih još uvijek održivih dijelova do kojeg dolazi u okviru takvog pre‑packa. 2. S obzirom na to da se, u slučaju prijenosa poduzeća do kojeg dolazi u okviru pre‑packa, nizozemskim stečajnim postupkom, koji primjenjuju određeni sudovi u Nizozemskoj, ne predviđa primjena na zaposlenike prenesenog poduzeća (ili njegovih dijelova koji su predmet prijenosa) sustava zaštite predviđenog za njih u člancima 3. i 4. Direktive 2001/23, taj postupak nije u skladu s navedenom direktivom. Na sudu je koji je uputio zahtjev da, uzimajući u obzir cjelokupno interno pravo i primjenjujući metode tumačenja koje to pravo poznaje, dođe do rješenja koje je u skladu sa željenim ciljem Direktive 2001/23 i da stoga u slučaju prijenosa poduzeća ili njegovih određenih dijelova u okviru pre‑packa osigura da se sustav zaštite predviđen Direktivom 2001/23 primijeni u korist zaposlenika prenesenih dijelova poduzeća. 3. Uzimajući u obzir činjenicu da je cilj postupka koji dovodi do provedbe pre‑packa nastavak poslovanja poduzeća (ili njegovih još uvijek održivih dijelova koji su predmet prijenosa), okolnost da primjena tog postupka također može uključivati maksimizaciju namirenja vjerovnika ne može imati za posljedicu to da se sustav zaštite predviđen Direktivom 2001/23 u korist zaposlenika ne primjenjuje u slučaju prijenosa poduzeća do kojeg dolazi u okviru pre‑packa.
19.

Članak 30. CZ‑a određuje: „1. Kada nije moguće odrediti carinsku vrijednost prema članku 29., carinska vrijednost bit će određena tako što će se ići redom kroz stavak 2. točke (a), (b), (c), i (d) do prve točke prema kojoj se ona može odrediti, pod uvjetom da redoslijed primjene točaka (c) i (d) bude obratan ako to zahtijeva deklarant; samo onda kad se ta vrijednost ne može odrediti prema određenoj točki, mogu se primijeniti odredbe sljedeće točke u nizu koji je utvrđen pomoću ovog stavka. 2. Carinska vrijednost, kako je utvrđena ovim člankom, je: (a) transakcijska vrijednost istovjetne robe prodane za izvoz u Zajednicu i izvezene u isto ili gotovo isto vrijeme kao i roba koja se procjenjuje; (b) transakcijska vrijednost slične robe prodane za izvoz u Zajednicu i izvezene u isto ili gotovo isto vrijeme kao i roba koja se procjenjuje; (c) vrijednost koja se temelji na jediničnoj cijeni po kojoj se najveća moguća ukupna količina takve ili istovjetne ili slične uvezene robe prodaje na području Zajednice osobama koje nisu povezane s prodavateljima; (d) izračunata vrijednost [koju] čini zbroj: – troška ili vrijednosti materijala i proizvodnje, ili druge vrste prerade, koja je upotrijebljena u proizvodnji uvezene robe, – svote dobiti i općih troškova koja je jednaka uobičajenu iznosu koji se ostvaruje pri prodaji robe iste skupine ili vrste kao što je roba koja se procjenjuje i koju je proizveo proizvođač u zemlji izvoza za izvoz u Zajednicu, – troška ili vrijednosti stavki iz članka 32. stavka 1. točke (e). […]”
48.

Stoga proizlazi da se propust da se provede procjena učinaka na okoliš mora kasnije otkloniti, ako je to u stvarnosti još moguće. Ostvarenje dotičnog projekta, to jest u glavnim postupcima izgradnja postrojenja za proizvodnju bioplina, ne može činiti prepreku za to.
128.

Stoga predlažem Sudu da odluči kako slijedi: 1. Upotreba osobnih podataka u okviru naplate poreza podliježe Direktivi 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 24. listopada 1995. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom protoku takvih podataka u verziji izmijenjenoj Uredbom (EZ) br. 1882/2003 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. rujna 2003. te člancima 7. i 8. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, dok su u području kaznenog prava, u mjeri u kojoj se radi o pitanjima uređenima pravom Unije, primjenjivi samo članci 7. i 8. Povelje. 2. Pravo na djelotvornu pravnu zaštitu iz članka 47. Povelje i načelo djelotvornosti nisu u suprotnosti s obveznim iscrpljivanjem pravnog lijeka u upravnom postupku ako pravila tog pravnog lijeka nemaju neproporcionalno negativan utjecaj na učinkovitost sudske zaštite. Stoga obvezni pravni lijek u upravnom postupku osobito ne smije dovesti do neprimjerenog odugovlačenja ili pretjeranih troškova čitavog žalbenog postupka. 3. Porezna uprava smije na temelju članka 7. točke (e) Direktive 95/46 za svoje svrhe voditi evidenciju osoba koje obavljaju fiktivne upravljačke funkcije u određenim pravnim osobama i nisu dale suglasnost da ih se uključi u tu evidenciju. Uvjet za to jest da je taj zadatak dodijeljen poreznoj upravi na temelju zakona, da je upotreba te evidencije stvarno prikladna i nužna za svrhe porezne uprave te da postoje dovoljne naznake za sumnju da se te osobe opravdano nalaze u toj evidenciji. U tom slučaju ni temeljna prava na poštovanje privatnog života iz članka 7. Povelje i zaštitu podataka iz članka 8. Povelje nisu u suprotnosti s izradom i upotrebom te evidencije. 4. Načelo poštenog suđenja navedeno u članku 47. stavku 2. Povelje načelno dopušta da se interni dokumenti tijela koje je stranka u postupku do kojih je druga stranka u postupku došla bez suglasnosti tog tijela odbije kao nedopušteno dokazno sredstvo. Međutim, takvo je odbijanje isključeno ako se radi o evidenciji financijskog tijela države članice koja sadržava osobne podatke tužitelja koje to tijelo, u skladu s člancima 12. i 13. Direktive 95/46, mora priopćiti tužitelju. 5. Ako nacionalni sud zaključi da na odluku u postupku koji se pred njim vodi utječe sudska praksa Suda Europske unije kojom se pravima iz Povelje koja odgovaraju pravima zajamčenima EKLJP‑om pruža uža zaštita nego što je to slučaj sudskom praksom Europskog suda za ljudska prava, on može Sudu Europske unije uputiti pitanje o tumačenju prava Unije u pogledu tog predmeta. Ako se same odluke nacionalnog suda više ne mogu pobijati pravnim lijekovima nacionalnog prava, dužan je uputiti to pitanje Sudu.
44.

Ovaj postupak, kao što je već navedeno, treba promatrati s obzirom na prelazak s analogne na digitalnu televiziju u Italiji i on rasvjetljava pravni aspekt jednog dijela tog prelaska: on se isključivo odnosi na izračun broja digitalnih frekvencija emitiranja koje su trebale biti dodijeljene mrežnim operatorima koji već otprije djeluju na analognom televizijskom tržištu. U kojoj se mjeri prilikom izračuna tih digitalnih frekvencija koje treba dodijeliti smjelo u obzir uzeti broj analognih televizijskih programa koje su do tada emitirali odnosni poduzetnici? Je li se analogne televizijske kanale, kojima se navodno nezakonito upravljalo, smjelo uključiti u izračun (prvo prethodno pitanje) i je li taj izračun u aritmetičkom pogledu smio dovesti do različitih pretvorbenih omjera ovisno o mrežnom operatoru (drugo prethodno pitanje)?
55.

To saslušanje može, dakako, biti primjereno za ostvarivanje postulata iz članka 46. Direktive 2013/32, odnosno za to da se, u skladu sa stavkom 3. te odredbe, „u potpunosti i […] ex nunc [provede] razmatranj[e] činjeničnih i pravnih pitanja”.
37.

Po mojemu mišljenju, takva obveza ne proizlazi iz same Direktive. To se može nedvojbeno zaključiti na temelju teksta i strukture, kao i iz same svrhe Direktive.
83.

S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem da se na prethodna pitanja koja je postavio Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa – CAAD) [Arbitražni porezni sud (Centar za upravnu arbitražu), Portugal] odgovori kako slijedi: „1. Članak 138. stavak 2. točku (a) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da mu se protivi to da država članica za izuzeće za isporuku novog prijevoznog sredstva unutar Zajednice odredi uvjet da kupac tog prijevoznog sredstva ima boravište u državi članici odredišta transakcije. 2. Neovisno o okolnostima određenog predmeta, članak 138. stavak 2. točku (a) Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da mu se protivi to da država članica uskrati izuzeće od poreza na dodanu vrijednost prodavatelju novog prijevoznog sredstva, koje je njegov vlasnik prevezao u drugu državu članicu, samo zbog toga što je to vozilo privremeno registrirano u potonjoj državi članici. 3. Članak 138. stavak 2. točku (a) Direktive 2006/112 i načela pravne sigurnosti, proporcionalnosti i porezne neutralnosti treba tumačiti na način da im se protivi to da država članica uskrati izuzeće od poreza na dodanu vrijednost prodavatelju novog prijevoznog sredstva ako taj prodavatelj nije sudjelovao u utaji poreza, ako je postupao u dobroj vjeri i poduzeo sve razumne mjere koje je mogao poduzeti kako bi se uvjerio da je transakcija koju je zaključio ispunila sve materijalne uvjete za isporuku unutar Zajednice u smislu navedenog članka, osobito uvjet koji se odnosi na konačnu i trajnu potrošnju novog prijevoznog sredstva u državi članici odredišta. Na sudu je koji je uputio zahtjev da provjeri je li prodavatelj u glavnom predmetu postupio u skladu sa zahtjevima dobre vjere i razumne pažnje, osobito s obzirom na korake koje je poduzeo u odnosu na kupca i popratnu dokumentaciju koju je podnio i s kojom je moguće provjeriti da se uvjerio da će se novo prijevozno sredstvo konačno i trajno upotrebljavati u državi članici odredišta nakon što istekne razdoblje privremene registracije u toj državi članici. Ako je to slučaj, prodavatelju se ne može uskratiti pravo na izuzeće od poreza na dodanu vrijednost. U suprotnom je slučaju, osim ako država članica isporuke može od kupca zahtijevati naknadno plaćanje poreza na dodanu vrijednost, opravdano da ta država članica od prodavatelja novog prijevoznog sredstva zahtijeva da naknadno plati porez na dodanu vrijednost kako bi se spriječilo da transakcija izbjegne svako oporezivanje.
60.

Kao što je naznačeno u podnescima belgijske, francuske i njemačke vlade i Komisije, tumačenje članka 8. stavaka 6. i 8. Uredbe br. 561/2006 na način da onemogućuje vozaču provođenje redovnih tjednih razdoblja odmora u vozilu pridonosi postizanju ciljeva te Uredbe, to jest poboljšanju radnih uvjeta vozača i cestovne sigurnosti. To pokazuje i opravdanjem Parlamenta za brisanje redovnih tjednih razdoblja odmora u početnom prijedlogu kako to ne bi dovelo do pogoršanja radnih uvjeta ( 38 ).
48.

Na raspravi se, međutim, saznalo za to da se u školi „La Inmaculada”, osim obvezne nastave, nude i ostale obrazovne usluge koje se u španjolskom sustavu smatraju neobveznima, i to, s jedne strane, predškolsko obrazovanje (educación infantil) i, s druge strane, neobvezno daljnje obrazovanje (educación postobligatoria), koje vodi ili do mature (bachillerato) ili do stručnog završnog ispita (formación profesional). Kao što je to priznao zastupnik Congregación u postupku pred Sudom, od roditelja učenika naplaćuje se školarina za financiranje tih neobveznih nastavnih ponuda.
28.

Doduše, načelno bi se moglo zamisliti da se u zakonski okvir za odgovornost za okoliš radi sprečavanja i otklanjanja štete u okolišu uključi i sankcioniranje kršenja, no to nije predviđeno Direktivom o odgovornosti za okoliš. Ona je ograničena na to da u pogledu šteta u okolišu predvidi obvezu donošenja mjera sprečavanja i otklanjanja kao i uredi odgovornost za troškove za takve mjere.
29.

Osim toga, u zahtjevu za prethodnu odluku nema niti uporišta za to da bi nacionalnim pravom poreznoj vlasti bilo dopušteno pristupiti poreznom dužniku i ponuditi mu da umjesto plaćanja poreza novcem radije prenese vlasništvo nad određenim zemljištem, koje bi inače trebalo kupiti. Samo porezni dužnik odlučuje o tome, želi li svoje poreze platiti u naravi i na koji način to želi učiniti. Porezna vlast tada može jedino pristati na to, ali ne može zahtijevati takvo plaćanje.
22.

Člankom 8. stavcima 1. i 2. te uredbe predviđa se: „1. Pravo koje se primjenjuje na izvanugovornu obvezu nastalu zbog kršenja prava intelektualnog vlasništva pravo je one države za koju se tražila zaštita. 2. U slučaju izvanugovorne obveze nastale zbog kršenja jedinstvenog prava intelektualnog vlasništva Zajednice, pravo koje se primjenjuje na sva pitanja na koja se ne primjenjuju relevantni instrumenti Zajednice, pravo je one države u kojoj je došlo do kršenja.”
54.

U situaciji poput one o kojoj je riječ, ne vidim dakle razloga za odstupanje od tog roka od šest tjedana koji je utvrdio zakonodavac u navedenoj odredbi s obzirom na to da je, kao što sam to naveo ( 9 ), riječ o vremenu koje je zakonodavac ocijenio razumno potrebnim da bi predmetne države članice organizirale praktični dio transfera, od trenutka kada je njegova buduća provedba dogovorena i osigurana (bilo zbog prihvaćanja zahtjeva ili zbog prestanka suspenzivnog učinka žalbe ili preispitivanja) te kad se još moraju samo utvrditi praktični postupci njegove provedbe. Doista, u predmetnoj je situaciji zamoljena država članica, to jest Talijanska Republika, pristala na prihvat podnositelja zahtjeva.
17.

Članak 29. stavak 1.A Value Added Tax Regulations 1995 (Uredba o PDV‑u iz 1995.), u verziji koja je bila na snazi od 1. svibnja 1997. do 31. ožujka 2009. ( 6 ), utvrđuje da porezna uprava ne smije odobriti zahtjeve za odbitak ulaznog poreza ako su podneseni tri godine nakon dana do kojeg je trebalo podnijeti odgovarajuću prijavu za odnosno obračunsko razdoblje.
36.

Zato ovdje može čak ostati otvoreno spada li u područje primjene članka 14. stavka 1. točke (c) Direktive 2003/96 i plovidba brodarskog poduzeća s teretnim brodom bez tereta od mjesta gradnje do mjesta prvog utovara. To su na uvjerljiv način potvrdile Komisija, Republika Poljska te u konačnici i Litva ( 8 ). No, to bi pitanje bilo postavljeno samo za brodarsko poduzeće koje je upotrijebilo gorivo za tu plovidbu bez tereta. Međutim, ovdje prodavatelj takvog broda želi povrat trošarine.
49.

Sve u svemu, zbog triju prethodno navedenih razloga, nije se moguće, kao što to čini nizozemska vlada, pozivati na argument koji se temelji na korisnom učinku Okvirne odluke samo s gledišta poboljšanja uzajamnog priznanja. Takva argumentacija ne može se koristiti na štetu prava obrane u kaznenim postupcima, čak i kada bi to dovelo do situacije u kojoj se mora odbiti izvršenje uhidbenog naloga.
43.

Prema sudu koji je uputio zahtjev, J. Z. je uhićen u Ujedinjenoj Kraljevini 18. lipnja 2014. i ostao je u pritvoru do 19. lipnja 2014., kada je oslobođen u zamjenu za jamčevinu u iznosu od 2000 britanskih funti (GBP), uz istodobnu obvezu ostanka na adresi koju je sam naznačio od 22 sata do 7 sati ujutro, praćenu elektroničkim nadzorom. Usto, osuđeniku je nametnuta i.) obveza javljanja u policijsku postaju, na početku sedam puta tjedno, a nakon tri mjeseca tri puta tjedno, od 10 do 12 sati; ii.) zabrana da zatraži izdavanje dokumenata koji bi mu omogućili putovanje u inozemstvo i iii.) obveza da u svakom trenutku ima uključen i napunjen mobilni telefon. Te su mjere primjenjivane do 14. svibnja 2015., kada je predan poljskim tijelima.