Pojam „prodaja nenaručene robe ili nenaručenih usluga” u smislu Priloga I. točke 29. Direktivi 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”) treba tumačiti na način da, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, on obuhvaća postupanja poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, u kojima telekomunikacijski operator prodaje SIM kartice (Subscriber Identity Module, modul za identifikaciju pretplatnika) na kojima su prethodno ugrađene i uključene određene usluge, poput usluga korištenja internetom i govorne pošte, a da pritom potrošača nije unaprijed odgovarajuće informirao o toj prethodnoj ugradnji i uključenju kao ni o troškovima tih usluga.

Članak 3. stavak 4. Direktive 2005/29 treba tumačiti na način da mu nije protivno nacionalno zakonodavstvo na temelju kojeg se postupanje koje predstavlja prodaju nenaručene robe ili nenaručenih usluga u smislu Priloga I. točke 29. Direktivi 2005/29, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, mora ocjenjivati s obzirom na odredbe te direktive, što ima za posljedicu to da u skladu s tim propisom državno regulatorno tijelo u smislu Direktive 2002/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva), kako je izmijenjena Direktivom 2009/140/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009., nije nadležno za kažnjavanje takvog postupanja.

U tom pogledu valja podsjetiti na to da se člankom 3. stavkom 4. Direktive 2005/29 određuje da, u slučaju proturječja između odredaba te direktive i drugih pravila Unije o specifičnim aspektima nepoštene poslovne prakse, pravila Unije imaju prednost i primjenjuju se na te specifičnosti. U pogledu pojma „proturječje” valja istaknuti, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 124. i 126. svojeg mišljenja, da se on odnosi na odnos između predmetnih odredaba u pogledu kojih on nadilazi puku nejednakost ili razlikovanje, pri čemu je riječ o razlici koju nije moguće obuhvatiti istim izrazom u okviru kojeg bi mogle supostojati obje stvarnosti, bez potrebe za osporavanjem njihove različitosti. Stoga, proturječje poput onog navedenog u članku 3. stavku 4. Direktive 2005/29 postoji samo kada se odredbama koje nisu odredbe navedene direktive uređuju specifični aspekti nepoštene poslovne prakse na način da se trgovcima, bez ikakvog manevarskog prostora, propisuju obveze koje nisu u skladu s obvezama utvrđenima u toj direktivi.

Međutim, iako se člankom 20. stavkom 1. Direktive o univerzalnoj usluzi pružateljima usluga u području elektroničkih komunikacija nalaže pružanje određenih informacija u ugovoru, ni ta ni bilo koja druga odredba te direktive ne sadržava pravila o specifičnim pitanjima nepoštene poslovne prakse, kao što je to prodaja nenaručene robe ili nenaručenih usluga u smislu Priloga I. točke 29. Direktivi 2005/29. Usto, valja navesti da se u članku 1. stavku 4. Direktive o univerzalnoj usluzi propisuje da se odredbe te direktive koje se odnose na prava krajnjih korisnika primjenjuju ne dovodeći u pitanje pravila Unije o zaštiti potrošača te nacionalna pravila koja su u skladu sa zakonodavstvom Unije. Iz toga slijedi da ne postoji proturječje između odredaba Direktive 2005/29 i pravila sadržanih u Direktivi o univerzalnoj usluzi u pogledu prava krajnjih korisnika.

(t. 58., 60., 61., 66.-68., 70. i t. 2. izreke)