MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MANUELA CAMPOSA SÁNCHEZ‑BORDONE

od 29. listopada 2020. ( 1 )

Predmet C‑862/19 P

Češka Republika

protiv

Europske komisije

„Žalba – Europski socijalni fond (ESF) – Europski fond za regionalni razvoj (EFRR) – Ukidanje dijela pomoći za operativne programe u Češkoj Republici – Direktiva 2004/18/EZ – Članak 16. točka (b) – Posebno izuzeće – Ugovori o javnoj nabavi usluga za programski materijal namijenjen radiotelevizijskom emitiranju”

1. Žalba se odnosi na tumačenje članka 16. točke (b) Direktive 2004/18/EZ ( 2 ), u skladu s kojim se ta direktiva ne primjenjuje na ugovore o javnoj nabavi za „stjecanje, razvoj, produkcija ili koprodukcija programskog materijala namijenjenog radiotelevizijskom emitiranju od strane radiotelevizijskih subjekata”.

2. Tijela Češke Republike izravno su dodijelila ugovore, sufinancirane sredstvima EFRR‑a i ESF‑a ( 3 ), za izradu televizijskih oglasa kojima se promiče upotreba europskih fondova. Komisija je smatrala da te dodjele ugovora nisu u skladu s člankom 16. točkom (b) Direktive 2004/18, zbog čega je izvršila odgovarajući financijski ispravak, a tu je odluku Češka Republika pobijala pred Općim sudom.

3. Opći sud je u svojoj presudi od 12. rujna 2019. ( 4 ) odbio tužbu Češke Republike koja je sada Sudu podnijela žalbu.

4. U raspravi se ističu dva suprotna stajališta: (a) prema mišljenju Češke Republike, bilo koji javni naručitelj može imati pravo na sporno izuzeće ( 5 ), pod uvjetom da poštuje predmet ugovorâ; (b) prema Komisijinu mišljenju, isključuju se samo ugovori koje dodjeljuju radiotelevizijski subjekti, što u ovom predmetu nije bio slučaj.

5. Budući da je interes za to koje od tih dvaju tumačenja treba prevladati nedvojben, nadišla se opća važnost problema (i njegova rješenja) s obzirom na to da se, prema mojem mišljenju, u novoj Direktivi 2014/24/EU ( 6 ) zagovara Komisijina teza ( 7 ).

I. Pravni okvir

A. Direktiva 92/50/EEZ ( 8 )

6. Člankom 1. propisano je: „Za potrebe ove Direktive: (a) ugovori o javnoj nabavi usluga: naplatni ugovori sklopljeni u pisanom obliku između pružatelja usluga i javnog naručitelja, osim sljedećih ugovora: […] iv. ugovora za stjecanje, razvoj, produkciju ili koprodukciju programskog materijala od strane radiotelevizijskih subjekata i ugovora za emitiranje programa; […]” [neslužbeni prijevod]

B. Direktiva 2004/18

7. U uvodnoj izjavi 25. navodi se: „Sklapanje ugovora o javnoj nabavi za određene audiovizualne usluge u polju emitiranja trebala bi dopustiti uzimanje u obzir aspekata kulturnog ili socijalnog značaja koji čine primjenu pravila o nabavama neprikladnom. Iz tih razloga, mora se napraviti iznimka za ugovore o javnim uslugama za stjecanje, razvoj, produkciju i koprodukciju programa iz redovite proizvodnje i drugih pripremnih usluga poput onih koji se odnose na scenarije i umjetničke izvedbe nužne za produkciju programa i za ugovore koji se tiču vremena emitiranja. Međutim, ova se iznimka ne bi trebala primjenjivati na opskrbu tehničkom opremom nužnom za produkciju, koprodukciju i emitiranje takvih programa. Emitiranje bi trebalo biti definirano kao prijenos i distribucija korištenjem bilo kojeg oblika elektroničke mreže”.

8. U skladu s člankom 16.: „Ova Direktiva ne primjenjuje se na ugovore o javnoj nabavi za: […] (b) stjecanje, razvoj, produkcija ili koprodukcija programskog materijala namijenjenog radiotelevizijskom emitiranju od strane radiotelevizijskih subjekata i ugovori za termine radiotelevizijskog emitiranja; […]”.

C. Direktiva 2014/24/EZ.

9. U uvodnoj izjavi 23. navodi se: „Pri dodjeli ugovora o javnoj nabavi za određene audiovizualne i radijske usluge u okviru djelatnosti pružatelja medijskih usluga trebalo bi biti moguće uzeti u obzir aspekte od kulturnog ili društvenog značaja koji čine primjenu pravila o nabavama neprikladnom. Zbog tih razloga bilo bi potrebno uvesti iznimku za ugovore o javnoj nabavi usluga koje dodjeljuju sami pružatelji medijskih usluga za kupnju, razvoj, produkciju i koprodukciju programa iz redovite proizvodnje i drugih pripremnih usluga poput onih koji se odnose na scenarije i umjetničke izvedbe nužne za produkciju programa. Trebalo bi također pojasniti da bi se ta iznimka trebala jednako primjenjivati na medijske usluge emitiranja i usluge na zahtjev (nelinearne usluge). Međutim, ta se iznimka ne bi trebala primjenjivati na opskrbu tehničkom opremom nužnom za produkciju, koprodukciju i emitiranje takvih programa”.

10. Člankom 10. propisuje se: „Ova se Direktiva ne primjenjuje na ugovore o javnoj nabavi usluga za: […] (b) stjecanje, razvoj, produkciju ili koprodukciju programskog materijala namijenjenog za audiovizualne medijske usluge ili radijske medijske usluge, koje su dodijelili pružatelji audiovizualnih ili radijskih medijskih usluga, ili na ugovore o pružanju usluga radiotelevizijskog ili programskog emitiranja koji se dodjeljuju pružateljima audiovizualnih ili radijskih medijskih usluga. […]”

II. Okolnosti spora

11. Okolnosti spora navedene su u točkama 1. do 6. pobijane presude i mogu se sažeti kako slijedi. – Odlukama C(2007) 5113 od 12. listopada 2007., C(2007) 6920 od 27. prosinca 2007. i C(2008) 5344 od 25. rujna 2008., Komisija je donijela operativne programe „Osposobljavanje za konkurentnost”, „Istraživanje i razvoj za inovacije” i „Tehnička potpora”, koje je Češka Republika predložila u skladu s člankom 32. Uredbe (EZ) br. 1083/2006 ( 9 ). – Komisija je u travnju 2014. u okviru navedenih operativnih programa provela reviziju ugovora o javnoj nabavi koji se odnose na usluge radiodifuzije koje sufinancira Češka Republika sredstvima EFRR‑a i ESF‑a. Komisija je utvrdila da je četiri ugovora izravno dodijelilo, bez javne obavijesti, Ministarstvo regionalnog razvoja i Ministarstvo obrazovanja, mladih i zapošljavanja. – Prema Komisijinu mišljenju, izravna dodjela ugovora bila je neprihvatljiva jer se na te ugovore nije moglo primijeniti izuzeće predviđeno člankom 16. točkom (b) Direktive 2004/18, koje vrijedi samo za javne naručitelje koji su radiotelevizijski subjekti. – Tijekom postupka financijskih ispravaka koji je Komisija pokrenula 17. lipnja 2016., Češka Republika tvrdila je da je izuzeće primjenjivo na bilo kojeg javnog naručitelja. – Konačno, Komisija je u Provedbenoj odluci C(2017) 4682 final od 6. srpnja 2017. ukinula dio pomoći ESF‑a za operativni program „Osposobljavanje za konkurentnost” i dio pomoći EFRR‑a za operativne programe „Istraživanje i razvoj za inovacije” i „Tehnička potpora” te je pritom u odnosu na Češku Republiku donijela odgovarajuće financijske ispravke.

III. Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

12. Češka Republika pobijala je Komisijinu Odluku pred Općim sudom te pritom ponovila svoje tumačenje članka 16. točke (b) Direktive 2004/18. Podržala ju je Republika Poljska.

13. Tužba je odbijena pobijanom presudom.

14. Opći sud istaknuo je da je izuzeće, koje treba usko tumačiti ( 10 ), već bilo predviđeno člankom 1. točkom (a) podtočkom iv. Direktive 92/50 koji je Sud protumačio u presudi Bayerischer Rundfunk i dr. ( 11 ) na način koji potkrepljuje Komisijinu tezu.

15. Konkretno, prema mišljenju Općeg suda, u skladu s tom presudom, izuzeće se temelji na zadaći pružanja javne usluge radiotelevizijskih subjekata, a da se pritom stoga ne odnosi na javne naručitelje koji ne ispunjavaju tu posebnu zadaću ( 12 ).

16. Prema mišljenju Općeg suda, taj zaključak nije doveden u pitanje argumentima Češke Republike. Osim što je smatrala da za ovaj predmet nije relevantna presuda Bayerischer Rundfunk, Češka Republika je tvrdila da se, uzimajući u obzir kriterije doslovnog, sustavnog i teleološkog tumačenja, na temelju odredbe doseg izuzeća ne može ograničiti na javne radiotelevizijske subjekte.

17. Što se tiče relevantnosti presude Bayerischer Rundfunk, Opći sud obrazlaže da, iako je Sud u njoj odlučivao o pitanjima koja se razlikuju od onog koje se ovdje postavlja, izričito je naveo da se na ugovore o javnoj nabavi primjenjuje pravo Unije. Pojašnjenje Suda, u smislu da se izuzeće primjenjuje samo ako je riječ o ugovorima naručitelja u smislu Direktive 92/50, ne znači da se primjenjuje na sve javne naručitelje ( 13 ).

18. Osim toga, Opći sud podsjeća da se u toj presudi ustrajalo na tome da je članak 1. točka (a) podtočka iv. Direktive 92/50 sličan članku 16. točki (b) Direktive 2004/18, što znači da je važno na potonji članak primijeniti sudsku praksu utvrđenu u odnosu na prvonavedeni članak ( 14 ).

19. Točno je da, navodi Opći sud, u članku 1. točki (a) podtočki iv. Direktive 92/50 nema izraza „namijenjen radiotelevizijskom emitiranju”. Međutim, iz ispitivanja zakonodavnih akata proizlazi da ta dodana sintagma odgovara „volji zakonodavca da izričito uputi na ugovore o javnoj nabavi usluga koje dodjeljuju radiotelevizijski subjekti i koji se odnose na programe namijenjene radiotelevizijskom emitiranju u bilo kojoj elektroničkoj komunikacijskoj mreži, uključujući internet, što odražava duh posljednje rečenice uvodne izjave 25. navedene direktive” ( 15 ).

20. Opći sud tvrdi da se usluge koje su predmet ugovora na koje se upućuje u odredbi podudaraju s uslugama koje se navode među izuzećima u bilješki br. 3 priloga II. B Direktivi 2004/18, izmijenjenoj Uredbom (EZ) br. 213/2008 ( 16 ) koja ne sadržava izraz „namijenjen radiotelevizijskom emitiranju”.

21. Stoga, s obzirom na to da, „zbog unutarnje dosljednosti Direktive, treba smatrati da izuzeće predviđeno člankom 16. točkom (b) Direktive 2004/18 i izuzeće iz bilješke br. 3 priloga II. B toj direktivi imaju isti doseg, navedeni se izraz ‚namijenjen radiotelevizijskom emitiranju’ ne može tumačiti na način da ima za cilj proširiti područje primjene spornog izuzeća” ( 17 ).

22. Opći sud priznaje da se na temelju izraza iz članka 16. točke (b) Direktive 2004/18 „ne može, na temelju njih samih, nedvojbeno tumačiti tu odredbu i da postoje različita, potencijalno moguća, doslovna tumačenja te odredbe” ( 18 ). Razlike utvrđene u različitim jezičnim verzijama odredbe lišavaju vrijednosti argumente koji se temelje na doslovnom tumačenju pravila ( 19 ).

23. Što se tiče sustavnog tumačenja, Opći sud isključuje da je kriterij koji je zakonodavac primijenio pri utvrđivanju izuzeća iz članka 16. Direktive isključivo kriterij sadržaja ugovora: također se uvode subjektivna ograničenja, kao što je to slučaj sa spornim izuzećem i izuzećem iz točke (d) ( 20 ).

24. Opći sud isključuje da se strukturom odredbe nalaže da sve ugovore navedene u istoj točki članka 16. Direktive 2004/18 treba definirati na isti način, s obzirom na njihov predmet, njihova javnog naručitelja ili pružatelja. Tako, javni naručitelji koji nisu radiotelevizijski subjekti mogu izravno sklapati ugovore za termine emitiranja, za razliku od ugovora koji su sporni u ovom predmetu ( 21 ).

25. Što se tiče teleološkog tumačenja, prema mišljenju Općeg suda, izuzeće obuhvaća samo ugovore o javnoj nabavi koje su sklopili radiotelevizijski subjekti, s obzirom na to da je njihov cilj samo posebno osigurati ispunjavanje zadaće pružanja javne usluge tih subjekata ( 22 ). Tim izuzećem ne mogu se obuhvatiti ostali javni subjekti koji obavljaju druge zadaće pružanja javne usluge u kulturnom ili socijalnom području ( 23 ).

26. Što se tiče potonjeg pitanja, prema mišljenju Općeg suda, tim se tumačenjem sporna odredba ne lišava korisnog učinka jer se ne isključuju svi ugovori o programima namijenjenim radiotelevizijskom emitiranju, nego samo ugovori o uslugama koje se odnose na funkciju radiotelevizijskih subjekata. Izuzeće treba imati učinak samo na potonje ugovore, a usto ga treba usko tumačiti ( 24 ).

27. Budući da je svrha izuzeća povezana sa zadaćom pružanja javne usluge koja je svojstvena radiotelevizijskim subjektima, javni naručitelji koji nisu radiotelevizijski subjekti ne nalaze se u istoj situaciji kao potonji subjekti, što sprečava ocjenu povrede načela jednakog postupanja ( 25 ).

28. Direktiva 2014/24, koja nije primjenjiva ratione temporis, ne pruža drukčije tumačenje sporne odredbe ( 26 ).

IV. Postupak pred Sudom

29. Češka Republika podnijela je žalbu 26. studenoga 2019. i pritom zahtijevala da se ukine pobijana presuda i poništi Odluka Komisije kao i da se Komisiji naloži snošenje troškova.

30. Komisija zahtijeva da se žalba odbije i Češkoj Republici naloži snošenje troškova.

V. Analiza

A. Uvodna razmatranja

31. Češka Republika ističe jedini žalbeni razlog koji se temelji na navodnoj povredi prava koju je Opći sud počinio pri tumačenju članka 16. točke (b) Direktive 2004/18.

32. Žalbeni razlog sastoji se od četiri dijela, koji se redom odnose na nastanak sporne odredbe te njezino doslovno, teleološko i sustavno tumačenje ( 27 ).

33. Kao je to već navedeno, u sporu pred Općim sudom bila je riječ o tome odnosi li se izuzeće samo na javne naručitelje koji su radiotelevizijski subjekti, kao što to zagovara Komisija, ili, naprotiv, ono obuhvaća bilo kojeg drugog javnog naručitelja, kao što to zagovara Češka Republika.

34. Sporno pitanje ne može biti jasnije, kao što ni stajališta stranaka, koje u svoju korist imaju čvrste razloge u potporu tim stajalištima, ne mogu biti različitija.

35. Stoga se Sud suočava s teškim problemom tumačenja u pravnom okviru koji je pretjerano otvoren i neprecizan, pa čak i proturječan, zbog razlika među jezičnim verzijama, da bi pružio nedvojben odgovor.

B. Prvi dio jedinog žalbenog razloga: nastanak članka 16. točke (b) Direktive 2004/18

1. Stajališta stranaka

36. Češka Republika tvrdi, kao prvo, da se Komisijinim prijedlogom koji je doveo do Direktive 92/50 izuzeće ograničilo na stjecanje programskog materijala od strane radiotelevizijskih subjekata. Zakonodavnim postupkom taj je slučaj proširen pa obuhvaća i razvoj, produkciju ili koprodukciju programskog materijala od strane radiotelevizijskih subjekata. Stoga, u skladu s člankom 1. točkom (a) podtočkom iv. Direktive 92/50, radiotelevizijski subjekt pruža uslugu razvoja, produkcije ili koprodukcije programskog materijala i stoga ne može biti javni naručitelj tako da je time izuzeće prošireno ( 28 ).

37. Kao drugo, Češka Republika ističe da pripremni radovi Direktive 2004/18 dokazuju da je zakonodavac prije htio staviti naglasak na predmet i upotrebu ugovora nego na javnog naručitelja ili pružatelja ( 29 ).

38. Naposljetku, Češka Republika tvrdi da Komisijin prijedlog (izuzeće izričito ograničiti na javne naručitelje koji su radiotelevizijski subjekti) nije prihvaćen ni prilikom sastavljanja Direktive 2014/24, pa se njezinim člankom 10. točkom (b) predviđa izuzeće koje nije povezano s javnim naručiteljem. Konačno, prema mišljenju Češke Republike, zakonodavac nije samo ponovno odbio Komisijine pokušaje uvođenja ograničenja, nego je odlučio proširiti izuzeće ( 30 ).

39. Komisija zagovara da promjene u uzastopnim verzijama odgovaraju potrebi da se uzme u obzir tehnički (širenje internetskog emitiranja) i zakonodavni razvoj (provedba europskih propisa za pružatelje komunikacijskih usluga), a da to pritom nije dovelo do bitne izmjene njihova sadržaja. Uostalom, potonji je sadržaj načelno u skladu s Komisijinim prvotnim prijedlogom u pogledu kruga naručitelja koji mogu ostvariti pravo na izuzeće ( 31 ).

2. Ocjena

40. Češka Republika u ovom dijelu žalbenog razloga iznosi vlastita razmišljanja o povijesti nastanka odredbe, ali ne navodi kojim bi se konkretno točkama pobijane presude moglo prigovoriti. Stoga bi se ovaj dio žalbenog razloga mogao smatrati nedopuštenim jer ne poštuje zahtjev točnog navođenja dijelova pobijane presude koji se smatraju zahvaćenim pogreškom koja se tiče prava. Za slučaj da to ne bude tako, analizirat ću njegov sadržaj.

41. Članku 16. točki (b) Direktive 2004/18 neposredno je prethodio članak 1. točka (a) podtočka iv. Direktive 92/50, na temelju kojeg su se iz pojma „ugovori o javnoj nabavi usluga”, na koje se primjenjuje ta direktiva, isključili „ugovor[i] za stjecanje, razvoj, produkciju ili koprodukciju programskog materijala od strane radiotelevizijskih subjekata i ugovora za emitiranje programa”.

42. Komisijin prvotni prijedlog odnosio se samo na „stjecanje programskog materijala” i razvoj, produkcija ili koprodukcija nisu bili navedeni ( 32 ). Namjera je bila da se Direktiva primjenjuje na radiotelevizijske subjekte samo ako obavljaju djelatnosti koje nisu „povezane s radiodifuzijom” ( 33 ).

43. Prema mojem mišljenju, naknadno uključivanje riječi „razvoj, produkcija ili koprodukcija” temelji se na ideji da se jasnije odrede posebne aktivnosti radiodifuzije. Kao i Komisija, smatram zakonodavac nije proširio sporno izuzeće sa subjektivnog stajališta, nego je od javnih naručitelja koji žele ugovoriti stjecanje, razvoj, produkciju ili koprodukciju programskog materijala samo zahtijevao da imaju svojstvo radiotelevizijskog subjekta.

44. Što se tiče Direktive 2004/18, iz Komisijina su prijedloga bili isključeni ugovori čiji je predmet „stjecanje, razvoj, produkcija ili koprodukcija programskog materijala od strane radiotelevizijskih subjekata i ugovori za termine radiotelevizijskog emitiranja” ( 34 ).

45. Navedeni tekst, koji je gotovo istovjetan tekstu članka 1. točke (a) podtočke iv. Direktive 92/50, sadržan je u konačnoj verziji članka 16. točke (b) Direktive 2004/18, uz dodatak sintagme „namijenjenog radiotelevizijskom emitiranju” nakon izraza „programskog materijala”.

46. Taj dodatak uzrokovao je hermeneutičke poteškoće s odredbom. Može se tumačiti kao upućivanje na radiotelevizijske subjekte (njemačka verzija) ili jednostavno kao kvalifikacija programskog materijala za koji se ugovaraju stjecanje, razvoj, produkcija ili koprodukcija (španjolska verzija i naravno verzije u koje ta sintagma nije dodana) ( 35 ).

47. Prema mojem mišljenju, uvođenje izraza „namijenjen radiotelevizijskom emitiranju” ne opravdava se na način na koji to čini Opći sud ( 36 ), nego na način koji odražava uvodna izjava 25. Direktive 2004/18 u kojoj se upućuje na to da se mora „napraviti iznimka za ugovore o javnim uslugama za stjecanje, razvoj, produkciju i koprodukciju programa iz redovite proizvodnje” ( 37 ).

48. Smatram da, s obzirom na to da je riječ o „audiovizualn[im] uslug[ama] u polju emitiranja”, kao što je to navedeno na početku te uvodne izjave, „program[i] iz redovite proizvodnje” jesu „programi spremni za radiotelevizijsko emitiranje”, odnosno za ispunjavanje cilja kojem su prirodno namijenjeni.

49. Navedeno pojašnjenje objašnjava se time što se na temelju uvodne izjave izuzeće odnosi na programe i „drug[e] pripremn[e] uslug[e] poput onih koji se odnose na scenarije i umjetničke izvedbe nužne za produkciju programa i za ugovore koji se tiču vremena emitiranja”, ali ne i na „opskrbu tehničkom opremom nužnom za produkciju, koprodukciju i emitiranje takvih programa”.

50. Stoga je riječ o ograničavanju izuzeća na programe u pravom smislu riječi i pripremne aktivnosti, ali ne i na materijale nužne za njihovu produkciju.

51. Konačno, „programsk[i] materija[l] namijenje[n] radiotelevizijskom emitiranju” iz članka 16. točke (b) Direktive 2004/18 jesu „program[i] iz redovite proizvodnje” iz njezine uvodne izjave 25. Tako shvaćen dodatak Komisijinu prvotnom prijedlogu treba tumačiti kao kvalifikaciju programskog materijala namijenjenog radiotelevizijskom emitiranju, a ne u odnosu na subjekte koji ga emitiraju.

52. U svakom slučaju, ispitivanjem zakonodavne povijesti izuzeća ne dolazi se do odlučujućih zaključaka, iako sam skloniji Komisijinu stajalištu. Ako je moje tumačenje smisla članka 1. točke (a) podtočke iv. Direktive 92/50 točno, sintagma „namijenjen radiotelevizijskom emitiranju” više upućuje na predmet isključenih ugovora nego na ugovorne subjekte (oni bi u strogom smislu bili „radiotelevizijski subjekti”).

53. To tumačenje je potvrđeno a posteriori Direktivom 2014/24. Iako je neprimjenjiva ratione temporis, može biti korisno uzeti u obzir njezin sadržaj, s obzirom na to da je ona posljednja karika u razvoju izuzeća.

54. U skladu s Komisijinim prijedlogom, isključeni su ugovori čiji je predmet „stjecanje, razvoj, produkcija ili koprodukcija programskog materijala namijenjenog za audiovizualne medijske usluge koje su dodijelili radiotelevizijski subjekti”, kao i ugovori koji se odnose na „vrijeme emitiranja koji se dodjeljuju audiovizualnim medijskim uslugama” ( 38 ).

55. Komisija nije smatrala nužnim iznijeti razloge kojima opravdava svoj prijedlog, što bi bilo neophodno da je htjela bitno izmijeniti sustav izuzeća koji je bio na snazi u okviru Direktive 2004/18.

56. U skladu s pravilom koje je zakonodavac konačno donio (članak 10. točka (b) Direktive 2014/24), ta se direktiva ne primjenjuje na ugovore o javnoj nabavi usluga za „stjecanje, razvoj, produkciju ili koprodukciju programskog materijala namijenjenog za audiovizualne medijske usluge ili radijske medijske usluge, koje su dodijelili pružatelji audiovizualnih ili radijskih medijskih usluga, ili na ugovore o pružanju usluga radiotelevizijskog ili programskog emitiranja koji se dodjeljuju pružateljima audiovizualnih ili radijskih medijskih usluga” ( 39 ).

57. Za razliku od prethodnog teksta (Direktive 2004/18), novom se odredbom, prema mojem mišljenju, otklanjaju prethodne dvojbe jer se izuzeće ograničava na ugovore koje sklapaju javni naručitelji koji imaju svojstvo pružatelja audiovizualnih ili radijskih medijskih usluga ( 40 ).

58. Da je zakonodavac smatrao da novom odredbom uvodi radikalnu promjenu u odnosu na prethodnu odredbu, to bi naveo u uvodnoj izjavi 23. u kojoj su izneseni razlozi za izuzeće. Međutim, točno je da se tom uvodnom izjavom zapravo preuzima sadržaj uvodne izjave 25. Direktive 2004/18.

59. Ipak, postoji jedna razlika: dok se uvodna izjava 25. Direktive 2004/18 odnosila na to da se mora „napraviti iznimka za ugovore […] za stjecanje, razvoj, produkciju i koprodukciju programa”, a da se pritom u njoj nisu naveli eventualni javni naručitelji, u uvodnoj izjavi 23. Direktive 2014/24 riječ je o „dodjeli ugovora o javnoj nabavi za određene audiovizualne i radijske usluge u okviru djelatnosti pružatelja medijskih usluga” i dodaje se da bi „bilo […] potrebno uvesti iznimku za ugovore o javnoj nabavi usluga koje dodjeljuju sami pružatelji medijskih usluga za kupnju, razvoj, produkciju i koprodukciju programa […]” ( 41 ).

60. Stoga je došlo do promjene u tekstu koja se ne može tumačiti, prema mojem mišljenju, kao izmjena kriterija nego prije kao pojašnjenje smisla koji je već imalo izuzeće u Direktivi 2004/18.

61. Ukratko, na temelju analize načina na koji se razvijalo izuzeće, od Direktive 92/50 i Direktive 2004/18, koja je primjenjiva na ovu žalbu, do Direktive 2014/24 koja je danas na snazi, možemo zauzeti stajalište koje zagovara Komisija i koje je preuzeto u pobijanoj presudi.

62. Stoga se ne može prihvatiti prvi dio žalbenog razloga, u kojem Češka Republika samo tvrdi da je tumačenje Općeg suda „protivno ishodu zakonodavnog postupka i očitoj namjeri zakonodavca” ( 42 ).

C. Drugi dio jedinog žalbenog razloga: doslovno tumačenje članka 16. točke (b) Direktive 2004/18

1. Stajališta stranaka

63. Češka Republika tvrdi da „veza između riječi ‚radiotelevizijski subjekti’ i riječi ‚programski materijal namijenjen radiotelevizijskom emitiranju’ ne postoji samo u njemačkoj verziji”, suprotno tvrdnjama Općeg suda ( 43 ).

64. U svakom slučaju, Češka Republika tvrdi da se, čak i ako je Opći sud u pravu, izuzeće ne bi odnosilo samo na radiotelevizijske subjekte koji imaju svojstvo javnog naručitelja jer, ako je onaj tko razvija, producira ili koproducira programski materijal radiotelevizijski subjekt, on ne može biti javni naručitelj ugovora o javnoj nabavi ( 44 ).

65. Naposljetku, Češka Republika osporava tumačenje članka 10. točke (b) Direktive 2014/24 koje je Opći sud primijenio u pobijanoj presudi ( 45 ).

66. Komisija tvrdi, kao prvo, da je uključivanjem riječi „namijenjen radiotelevizijskom emitiranju” većina jezičnih verzija članka 16. točke (b) Direktive 2004/18 postala dvosmislena s gramatičkog stajališta. Stoga se jezičnim odstupanjima opravdava relativizacija vrijednosti doslovnog tumačenja odredbe ( 46 ).

67. Kao drugo, Komisija osporava da se izuzećem uređuju slučajevi u kojima radiotelevizijski subjekt pruža neku od svojih karakterističnih usluga i stoga ne može imati ulogu javnog naručitelja. Prema Komisijinu mišljenju, riječ je o neosnovanoj tvrdnji koja bi, osim toga, dovela do apsurdnih rezultata koji su protivni funkcioniranju tržišta audiovizualnih usluga ( 47 ).

68. Prema Komisijinu mišljenju, da je zakonodavac htio primijeniti izuzeće na način koji navodi Češka Republika, dodavanje izraza „od strane radiotelevizijskih subjekata” bilo bi beskorisno. Osim toga, da se navedeni izraz odnosi na „programski materijal namijenjen radiotelevizijskom emitiranju”, to bi dovelo do nelogične situacije u slučaju internetskog emitiranja: javni naručitelj koji nije radiotelevizijski subjekt mogao bi izravno dodijeliti ugovor za produkciju programskog materijala namijenjenog emitiranju od strane radiotelevizijskog subjekta (televizije ili radija), ali ne i ako želi producirati istovjetni programski materijal za njegovo internetsko emitiranje ( 48 ).

2. Ocjena

69. Za razliku od prvog dijela njezina žalbenog razloga, Češka Republika u drugom dijelu pojašnjava na koje dijelove pobijane presude smatra da treba prigovoriti. Međutim, kao što ću to u nastavku objasniti, njezini prigovori ne mogu dovesti do prihvaćanja žalbenog razloga jer je zaključak koji je Opći sud u konačnici donio u tom pogledu točan.

70. Nije lako pronaći pravilo prava Unije čiji se smisao može toliko radikalno mijenjati ovisno o jeziku na kojem je sastavljeno.

71. U skladu sa španjolskom jezičnom verzijom članka 16. točke (b) Direktive 2004/18, uzimajući u obzir sintaktičku konstrukciju rečenice, zaključuje se: da se (a) „stjecanje, razvoj, produkcija ili koprodukcija programskog materijala namijenjenog radiotelevizijskom emitiranju” temelje u cjelini na predmetu izuzetih ugovora i (b) da također čine navedeni predmet„ugovora za termine radiotelevizijskog emitiranja”.

72. Stoga je predmet izuzetih ugovora dvojak: s jedne strane, stjecanje, razvoj, produkcija ili koprodukcija programskog materijala namijenjenog radiotelevizijskom emitiranju; s druge strane, termini radiotelevizijskog emitiranja.

73. Što se tiče subjekta radnji koje čine predmet izuzetih ugovora, on je također dvojak: s jedne strane, radiotelevizijski subjekti, koji su konkretno navedeni u odnosu, općenito, na stjecanje, razvoj, produkciju ili koprodukciju programskog materijala namijenjenog radiotelevizijskom emitiranju; s druge strane, bilo koja druga tijela, ali samo u odnosu na ugovore čiji su predmet termini radiotelevizijskog emitiranja.

74. Tekst odredbe u španjolskoj jezičnoj verziji stoga dovodi do tumačenja koje zagovara Komisija i primjenjuje Opći sud.

75. Međutim, ako bi se pridržavali njemačke jezične verzije, prevladalo bi suprotno tumačenje ( 49 ). U toj verziji radiotelevizijski subjekti (Rundfunk- oder Fernsehanstalten) nisu subjekti koji stječu, razvijaju, produciraju ili koproduciraju programski materijal namijenjen radiotelevizijskom emitiranju, nego oni koji emitiraju te programe. Predmet izuzetih ugovora još je uvijek dvojak (s obzirom na to da se stjecanju, razvoju, produkciji ili koprodukciji programskog materijala pridružuju i termini radiotelevizijskog emitiranja), ali je subjekt u oba slučaja jedinstven jer on može biti bilo koje tijelo. Izuzeće određuje samo njegov predmet, a upravo to zagovara Češka Republika.

76. Prema mojem mišljenju, francuska ( 50 ), engleska ( 51 ), talijanska ( 52 ) i portugalska ( 53 ) verzija u skladu su s njemačkom verzijom, iako Opći sud smatra da se, konkretno, engleska i francuska verzija također mogu shvatiti na način koji zagovara Komisija ( 54 ).

77. Uz prethodno navedeno valja dodati da, kao što je to istaknuo Opći sud ( 55 ), bugarska i slovenska verzija čak ni ne sadržavaju izraz „namijenjen radiotelevizijskom emitiranju” ( 56 ). To izostavljanje povećava razliku između tekstova i pridonosi, ovisno o slučaju, smanjenju korisnosti doslovnog tumačenja odredbe ( 57 ).

78. Naime, razlika među jezičnim verzijama toliko je radikalna da je bilo koji pokušaj primjene doslovnog teksta neke od tih verzija kao parametra za otkrivanje njegova pravog značenja neuspješan ( 58 ).

79. Tako je to točno shvatio Opći sud koji nije počinio nijednu pogrešku koja se tiče prava time što je napomenuo da, s obzirom na prirodu različitih jezičnih verzija koja nije jednoznačna (moglo bi se čak reći i da je proturječna), ne treba dati prednost verziji koju predlaže Češka Republika i da je potrebno primijeniti ostale kriterije tumačenja ( 59 ).

80. Stoga drugi dio žalbenog razloga treba odbiti.

D. Treći dio jedinog žalbenog razloga: teleološko tumačenje članka 16. točke (b) Direktive 2004/18

1. Stajališta stranaka

81. Češka Republika tvrdi, kao prvo, da se cilj izuzeća navodi u uvodnoj izjavi 25. Direktive 2004/18, u kojoj se ne navode radiotelevizijski subjekti, što bi bilo obvezno da samo ti subjekti smiju biti javni naručitelji ( 60 ).

82. Kao drugo, Češka Republika osporava stajalište Općeg suda u pogledu toga da izraz „namijenjen radiotelevizijskom emitiranju” odgovara namjeri izričitog upućivanja na ugovore o uslugama koje su sklopili radiotelevizijski subjekti za programski materijal namijenjen emitiranju u bilo kojoj elektroničkoj komunikacijskoj mreži, uključujući internet. Prema mišljenju Češke Republike, taj se rezultat može postići a da pritom nije potrebno dodati taj izraz ( 61 ).

83. Kao treće, Češka Republika ističe da je Opći sud zaključio koji je cilj izuzeća na temelju tumačenja presude Bayerischer Rundfunk izvan konteksta ( 62 ).

84. Komisija tvrdi da je cilj izuzeća, u skladu s uvodnom izjavom 25. Direktive 2014/18, uzeti u obzir određene aspekte kulturnog i socijalnog značaja koji čine primjenu pravila o nabavama neprikladnom.

85. Prema njezinu mišljenju, radiotelevizijski subjekti koji su javni naručitelji, odnosno javni mediji, pružaju posebnu uslugu u općem interesu čije izvršenje treba biti u skladu s načelima objektivnosti, neovisnosti, nepristranosti i neutralnosti. Stoga se nalaze u vrlo posebnoj situaciji koja je neusporediva sa situacijom drugih javnih naručitelja koji, s obzirom na to da nisu radiotelevizijski subjekti, više ili manje povremeno promiču ili produciraju programe a da pritom ne moraju strogo uzeti u obzir (kao što je to slučaj s javnim medijima) aspekte socijalnog, kulturnog, političkog, obrazovnog, umjetničkog i drugog značaja. Za druge je javne naručitelje dovoljna zaštita objektivnosti i pluralizma koja je predviđena pravilima o javnoj nabavi ( 63 ).

86. Što se tiče izraza „namijenjen radiotelevizijskom emitiranju”, Komisija tvrdi da je teza Češke Republike proturječna nastanku odredbe. Kako je navedeno u pobijanoj presudi, njegovo uključivanje u skladu je s namjerom da se osigura pravna sigurnost u odnosu na internetsko emitiranje ( 64 ).

87. Konačno, Komisija zagovara da su upućivanja Općeg suda na presudu Bayerischer Rundfunk obuhvaćena kontekstom analize brojnih aspekata i da se izreka ne temelji samo na toj presudi. Što se tiče ostalog, Komisija se slaže s tumačenjem te presude koje je proveo Opći sud ( 65 ).

2. Ocjena

88. Nakon što je odbacio da, u skladu sa sudskom praksom Suda, izuzeća od materijalnog područja primjene prava Unije u području ugovorâ o javnoj nabavi treba usko tumačiti ( 66 ), Opći sud je, na temelju presude Bayerischer Rundfunk, zaključio da je cilj izuzeća osigurati da javni radiotelevizijski subjekti ispune zadaću pružanja javne usluge.

89. Smatram da je ta ocjena u biti točna, čak i ako se (kao što to ustrajno tvrdi Češka Republika) uvodna izjava 25. Direktive 2004/18 izričito ne odnosi na radiotelevizijske subjekte. Što se tiče presude Bayerischer Rundfunk, iako nije u potpunosti odlučujuća za rješavanje predmetne žalbe, s obzirom na to da je donesena u drukčijem kontekstu, pruža smjernica za shvaćanje izuzeća, koje ću kasnije razmotriti ( 67 ).

90. Budući da izuzeća od područja primjene prava Unije treba usko tumačiti, čini se razumnim zaključiti da su „aspek[ti] kulturnog ili socijalnog značaja” koji, u skladu s uvodnom izjavom 25. Direktive 2004/18, opravdavaju to da se mora „napraviti iznimka” za ugovore o javnoj nabavi čiji je predmet određena djelatnost, relevantni samo u pogledu subjekata kojima je svojstveno da u pravilu ili tipično obavljaju navedenu djelatnost.

91. Točno je da se, de lege ferenda, ničim ne bi spriječilo da se izuzeće primijeni, osim na radiotelevizijske subjekte, na druge javne institucije (javne naručitelje) koji povremeno žele ugovoriti usluge stjecanja, razvoja, produkcije ili koprodukcije programskog materijala namijenjenog radiotelevizijskom emitiranju. Te javne institucije legitimno mogu biti zainteresirane emitirati ili javnosti prenositi određene programe za koje smatraju da su nužni iz kulturnih ili socijalnih razloga.

92. Međutim, zbog zahtjeva uskog tumačenja izuzeća od primjene prava Unije treba smatrati da se izuzećem ne nastoji dati prednost ugovorima koji su svojstveni bilo kojoj zadaći pružanja javne usluge, „nego, osobito zadaći pružanja javne usluge koja je svojstvena radiotelevizijskim subjektima” ( 68 ).

93. Prema mojem mišljenju, upravo je subjektivni a ne objektivni aspekt prevladao u izboru cilja koji se nastoji postići izuzećem. Smatralo se „neprikladnim” primijeniti zajednička pravila Direktive 2004/18 na najkarakterističnije ugovore tih javnih naručitelja koji u pravilu posluju u području emitiranja i pritom im dati veću okretnost u tom istom području.

94. Smatram da se taj cilj ne proširuje na ostale javne subjekte koji puno rjeđe imaju potrebu za sklapanjem ugovora o uslugama za stjecanje (ili razvoj, produkciju i koprodukciju) audiovizualnih programa s ciljem njihova radiotelevizijskog emitiranja. U odnosu na njih ne postoje isti razlozi neprikladnosti da bi ih se izuzelo iz sustava Direktive 2004/18.

95. Uostalom, i kako tvrdi Komisija ( 69 ), za sve javne institucije uvijek je otvorena mogućnost koja im se nudi člankom 31. stavkom 1. točkom (b) same Direktive 2004/18, odnosno da mogu sklopiti ugovore o javnoj nabavi bez prethodne objave poziva na nadmetanje „kada se, iz tehničkih ili umjetničkih razloga, ili iz razloga povezanih sa zaštitom isključivih prava, ugovor može sklopiti samo s određenim gospodarskim subjektima”.

96. Češka Republika također tvrdi da, iako se priznaje tumačenje koje je primijenio Opći sud, ničim se ne opravdava to da izuzeće ne obuhvaća jednako slučajeve u kojima radiotelevizijski subjekti nisu javni naručitelji nego pružatelji programskog materijala namijenjenog radiotelevizijskom emitiranju.

97. U tom pogledu, slažem se s Komisijom da mogućnost da radiotelevizijski subjekti imaju ulogu pružatelja ne utječe na zaključak da se, što se tiče javnih naručitelja, izuzeće primjenjuje samo na radiotelevizijske subjekte, a ne na bilo koje druge javne naručitelje ( 70 ), o čemu se raspravlja u predmetnoj žalbi.

98. Stoga, smatram da u teleološkom tumačenju izuzeća koje je primijenio Opći sud nema nijedne pogreške koja se tiče prava. Stoga treći dio žalbenog razloga treba odbiti.

E. Četvrti dio jedinog žalbenog razloga: sustavno tumačenje članka 16. točke (b) Direktive 2004/18

1. Stajališta stranaka

99. Prema mišljenju Češke Republike, da je tumačenje Općeg suda netočno dokazuje se činjenicom da se odredbom također predviđa izuzeće za ugovore za termine emitiranja: u pogledu tih ugovora „nema dvojbe da radiotelevizijski subjekt ne mora imati svojstvo javnog naručitelja, nego svojstvo pružatelja tipične usluge, odnosno vlastitog termina emitiranja” ( 71 ).

100. Stoga se cilj članka 16. točke (b) Direktive 2004/18, u cjelini, ne može ograničiti na radiotelevizijske subjekte koji su javni naručitelji, s obzirom na to da se barem jednim dijelom odredbe ne dopušta takvo ograničenje. Ta bi okolnost potvrdila da „djelatnost radiotelevizijskih subjekata treba također biti obuhvaćena izuzećem ako sâm radiotelevizijski subjekt pruža tipičnu uslugu i u okviru nadmetanja nema svojstvo javnog naručitelja, nego natjecatelja” ( 72 ).

101. Komisija odgovara da argumente Češke Republike treba odbiti iz razloga navedenih u pobijanoj presudi. Osim toga, ističe da se u žalbi Češke Republike ne raspravlja o smislu bilješke br. 3 priloga II. B Direktivi 2004/18, kojim bi se potkrijepila teza Općeg suda ( 73 ).

102. Prema Komisijinu mišljenju, opći pravni okvir potvrđuje tu tezu. Tako se Direktivom 2004/17/EZ ( 74 ) ne predviđa izuzeće, iako javni naručitelji sektora na koje se odnosi ta direktiva također mogu biti zainteresirani za sklapanje ugovora o produkciji programskog materijala, na primjer, nisu iznimka reklamni oglasi javnih ili javno‑privatnih društava koja promiču energetske usluge i proizvode ( 75 ).

2. Ocjena

103. Kao ni u prvom dijelu jedinog žalbenog razloga, Češka Republika ni u ovom dijelu točno ne navodi dijelove pobijane presude u kojima smatra da postoji pogreška koja se tiče prava. Štoviše, upućuje samo na točku 61. navedene presude kako bi potkrijepila tvrdnju da Opći sud ne osporava određenu ocjenu.

104. Za slučaj da Sud bude smatrao da zbog tog nedostatka taj posljednji dio žalbenog razloga nije nedopušten, njegov ću sadržaj razmotriti s dva aspekta: (a) u odnosu na prigovor da je u pobijanoj presudi primijenjeno tumačenje koje nije u skladu sa samim člankom 16. točkom (b) Direktive 2004/18 i (b) u odnosu na tumačenje izuzeća u okviru cijele Direktive 2004/18.

a) Izuzeće u kontekstu članka 16. točke (b) Direktive 2004/18

105. Prema mišljenju Općeg suda (točka 61. pobijane presude), ničim se ne sprečava da se različiti ugovori sadržani u svakoj točki članka 16. Direktive 2004/18 definiraju s obzirom na njihov predmet, njihova javnog naručitelja ili pružatelja.

106. U istom smislu, Opći sud objašnjava (točka 59. pobijane presude) da je to slučaj i sa svim točkama odredbe, s obzirom na to da se jedni ugovori definiraju samo s obzirom na njihov predmet ( 76 ), drugi s obzirom na pružatelja ( 77 ) a treći, naposljetku, s obzirom na predmet i upućivanje na uvjete svojstvene javnom naručitelju ( 78 ).

107. Prema mojem mišljenju, odgovor Općeg suda je točan i otklanja bilo kakve dvojbe o nedosljednosti u regulatornoj strukturi općenito članka 16. Direktive 2004/18 i konkretno njegove točke (b).

108. Druga je stvar to što, u skladu s tom strukturom, izuzeće ne obuhvaća slučajeve u kojima radiotelevizijski subjekti ne sudjeluju kao javni naručitelji, nego kao „natjecatelji”. To je u biti srž prigovora Češke Republike kad navodi štetu koja proizlazi iz rješenja Općeg suda sa stajališta sustavnog tumačenja ( 79 ).

109. Međutim, prema mojem mišljenju, taj je prigovor prije svega povezan s teleološkom racionalnošću tumačenja Općeg suda, koje sam već analizirao.

110. Za potrebe ovog predmeta, smatram da se pobijanom presudom ne narušava struktura ad intra članka 16. Direktive 2004/18, odnosno njegova unutarnja dosljednost. Stoga ću ispitati poštuje li se također njezinim rješenjem Direktiva u cjelini.

b) Izuzeće u općem kontekstu Direktive 2004/18

111. Tumačenje članka 16. točke (b) Direktive 2004/18 ne može se odvojiti od njezina preostalog normativnog sadržaja. Konkretno, treba uzeti u obzir: – s jedne strane, uvodnu izjavu 25., koju sam već razmotrio; – s druge strane, bilješku br. 3 priloga II. B samoj Direktivi 2004/18, u skladu s kojom se iz pojma „ugovor o javnim uslugama” u smislu članka 1. stavka 2. točke (d) iste direktive isključuju „ugovor[i] za stjecanje, razvoj, produkciju ili koprodukciju programa od strane radiotelevizijskih organizacija i ugovora o vremenu emitiranja”.

112. U toj bilješki nema izraza „namijenjen radiotelevizijskom emitiranju” tako da njezino tumačenje odgovara smislu članka 1. točke (a) podtočke iv. Direktive 92/50. Doseg izuzeća posljedično je ograničen na ugovore koje dodjeljuju radiotelevizijski subjekti, kao što to tvrdi Komisija i kao što je to prihvatio Opći sud.

113. Ako je zbog nepremostivih razlika između različitih jezičnih verzija članka 16. točke (b) Direktive 2004/18 potrebno relativizirati njegov tekst kako bi se odredio doseg izuzeća, uvodnu izjavu 25. i bilješku br. 3 priloga II. B treba dosljedno tumačiti.

114. Prema mojem mišljenju, u pogledu bilješke (čija je normativna vrijednost istovjetna normativnoj vrijednosti preostale Direktive 2004/18) nema dvojbi, samo se isključuju ugovori koje dodjeljuju radiotelevizijski subjekti. Je li ta bilješka nepomirljiva s uvodnom izjavom 25. ili se između njih može pronaći usklađeno rješenje? Ako je to slučaj, njihovo sustavno tumačenje dovelo bi do prihvaćanja značenja koje obje imaju.

115. Češka Republika pravilno tvrdi da se u uvodnoj izjavi 25. Direktive 2004/18 u biti ističe predmet, a ne subjekt, izuzetih ugovora. Međutim, kao što sam to već istaknuo ( 80 ), taj se predmet odnosi na djelatnosti koje su karakteristične i svojstvene radiotelevizijskim subjektima. Stoga bi se posredno uvodnom izjavom 25. područje izuzeća ograničilo, konkretno, na te subjekte.

116. Tako je to shvatio Opći sud u točki 39. pobijane presude na temelju presude Bayerischer Rundfunk.

117. Iako se ta presuda nije odnosila na tumačenje izuzeća koje je ovdje sporno ( 81 ), razmotrio je doseg izuzeća iz članka 1. točke (a) podtočke iv. Direktive 92/50. Pritom je zaključio da se navedena direktiva ne primjenjuje na „ugovore o javnoj nabavi čiji su predmet usluge koje se odnose na funkciju svojstvenu radiotelevizijskim subjektima, odnosno stvaranje i provedbu programa, iz kulturnih i socijalnih razloga navedenih u uvodnoj izjavi 11. Direktive 92/50 i izričitije navedenih u uvodnoj izjavi 25. Direktive 2004/18, na temelju kojih je takva primjena neprikladna” ( 82 ).

118. Prema mišljenju Suda, to izuzeće ima svrhu „osigurati da javni radiotelevizijski subjekti zadaću pružanja javne usluge ispunjavaju potpuno neovisno i nepristrano” ( 83 ). Stoga je zakonodavac funkcije svojstvene takvim subjektima uzeo u obzir kao kriterij za određivanje područja izuzeća.

119. Tim tumačenjem uvodne izjave 25. Direktive 2004/18 omogućuje se da njezin sadržaj bude u skladu s bilješkom br. 3 priloga II. B i jezičnim verzijama u kojima se ograničava doseg izuzeća s obzirom na subjekt javne nabave, a ne njezin predmet.

120. Jasno je da bi se također, u teoriji i zasebno, moglo primijeniti tumačenje uvodne izjave 25. koje zagovara Češka Republika. Međutim, tezom koju zagovara Komisija i primjenjuje Opći sud najbolje se izbjegava proturječje između te uvodne izjave i bilješke br. 3 priloga II. B. Stoga, sa stajališta sustavnog tumačenja Direktive 2004/18, treba odbiti četvrti dio jedinog žalbenog razloga a time i žalbu u cijelosti.

VI. Troškovi

121. U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika, koji se primjenjuje na žalbu u skladu s njegovim člankom 184. stavkom 1., predlažem Sudu da Češka Republika snosi troškove.

VII. Zaključak

122. Slijedom navedenog, predlažem Sudu da: – Odbije žalbu. – Češkoj Republici naloži snošenje troškova.

( 1 ) Izvorni jezik: španjolski

( 2 ) Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL 2004., L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.)

( 3 ) Europski fond za regionalni razvoj i Europski socijalni fond

( 4 ) Predmet T‑629/17, Češka Republika/Komisija (neobjavljena, EU:T:2019:596; u daljnjem tekstu: pobijana presuda)

( 5 ) Kako bih izbjegao ponavljanja, u daljnjem tekstu ću na njega upućivati samo upotrebom pojma „izuzeće” bez pridjeva.

( 6 ) Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o javnoj nabavi i o stavljanju izvan snage Direktive 2004/18/EZ (SL 2014., L 94, str. 65. i ispravci SL 2015., L 275, str. 68. i SL 2016., L 311, str. 26.)

( 7 ) Vidjeti u nastavku točku 53. i sljedeće.

( 8 ) Direktiva Vijeća od 18. lipnja 1992. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim uslugama (SL 1992., L 209, str. 1.)

( 9 ) Uredba Vijeća od 11. srpnja 2006. o utvrđivanju općih odredaba o Europskom fondu za regionalni razvoj, Europskom socijalnom fondu i Kohezijskom fondu i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1260/1999 (SL 2006., L 210, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 14., svezak 2., str. 120.)

( 10 ) Točke 29. i 30. pobijane presude

( 11 ) Presuda od 13. prosinca 2007. (C‑337/06, EU:C:2007:786; u daljnjem tekstu: presuda Bayerischer Rundfunk)

( 12 ) Točka 39. pobijane presude

( 13 ) Točke 46. i 47. pobijane presude

( 14 ) Točka 48. pobijane presude

( 15 ) Točka 49. pobijane presude

( 16 ) Uredba Komisije od 28. studenoga 2007. o izmjeni Uredbe (EZ) br. 2195/2002 Europskog parlamenta i Vijeća o Jedinstvenom rječniku javne nabave (CPV) i direktiva 2004/17/EZ i 2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća o postupcima javne nabave, u pogledu revizije CPV‑a (SL 2008., L 74, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 2., str. 3.)

( 17 ) Točka 50. pobijane presude

( 18 ) Točka 54. pobijane presude

( 19 ) Točka 56. pobijane presude

( 20 ) Točka 59. pobijane presude

( 21 ) Točka 61. pobijane presude

( 22 ) Točka 63. pobijane presude

( 23 ) Točka 66. pobijane presude

( 24 ) Točka 68. pobijane presude

( 25 ) Točka 70. pobijane presude

( 26 ) Točka 73. pobijane presude

( 27 ) Stranke se slažu u pogledu činjeničnih okolnosti spora. Međutim, Češka Republika napominje da je „u svim ugovorima o javnoj nabavi […] bila dio radiotelevizijskog subjekta [Ceská televize] kao pružatelj programskog materijala. Češka Republika i Komisija nikad se nisu sporile u pogledu te okolnosti” (točka 8. žalbe). Komisija osporava da je riječ o nespornoj okolnosti te pritom tvrdi da se prvi put izričito spomenula u žalbi pa zato nije mogla biti predmet spora u prvostupanjskom postupku i da je Opći sud nije ispitao (točka 6. Komisijina odgovora na žalbu), zbog čega njezinu ocjenu ne treba uključiti u ovaj postupak. U svakom slučaju, Komisija tvrdi da, iako je radiotelevizijski subjekt bio strana određenih ugovora, zajedno s privatnim društvima za produkciju, svaki je ugovor za produkciju programskog materijala izravno dodijeljen društvu koje nije bilo radiotelevizijski subjekt (točka 8. Komisijina odgovora na žalbu).

( 28 ) Točke 14. do 16. žalbe

( 29 ) Točke 17. do 19. žalbe

( 30 ) Točke 20. do 22. žalbe

( 31 ) Točke 16. do 28. Komisijina odgovora na žalbu

( 32 ) Bili su isključeni „ugovori za stjecanje programskog materijala od strane radiotelevizijskih subjekata […], i ugovori za termine radiotelevizijskog emitiranja u javnom interesu […]”. COM(1990) 372 final, članak 1. točka (a) podtočka iii.

( 33 ) U točki 32. obrazloženja Komisijina prijedloga navedeno je da, „[k]ao opće pravilo, ugovaranje audiovizualne produkcije, na primjer u svrhu informiranja, obrazovanja i oglašavanja, treba biti uređeno Direktivom. Međutim, djelatnosti radiotelevizijskih subjekata treba posvetiti posebnu pozornost a Direktivom treba urediti njihove djelatnosti samo ako nisu povezane s radiodifuzijom. Činjenica da su slobodni uzeti programski materijal od koga god žele i u skladu s postupcima koje slobodno odabiru ima veliku kulturnu i socijalnu važnost. Osim toga, u Direktivu su uključeni samo radiotelevizijski subjekti koji su, s obzirom na to da su pravne osobe na koje se primjenjuje javno pravo, javni naručitelji u skladu s definicijom iz Direktive. Iz opisanih razloga, stjecanje programskog materijala od strane radiotelevizijskih subjekata trebalo bi isključiti iz Direktive […]. Iz istog razloga, dodjela prava za djelatnosti radiodifuzije izričito je isključena iz definicije koncesija za javne usluge”. Moje isticanje

( 34 ) COM(2000) 275 final, članak 18. točka (b)

( 35 ) Vidjeti u nastavku točke 70. do 77.

( 36 ) U skladu s točkom 49. pobijane presude, zakonodavac je htio uputiti na programski materijal namijenjen emitiranju korištenjem svih radiodifuzijskih medija, uključujući internet.

( 37 ) Moje isticanje

( 38 ) COM(2011) 896 final, članak 10. točka (b)

( 39 ) Moje isticanje

( 40 ) Čak ni u njemačkoj verziji koja isključuje „von Anbietern von audiovisuellen oder Hörfunkmediendiensten vergebene Aufträge über den Erwerb, die Entwicklung, Produktion oder Koproduktion von Sendematerial, das für audiovisuelle Mediendienste oder Hörfunkmediendienste bestimmt ist […]” ne postoji dvojba. Moje isticanje

( 41 ) Moje isticanje

( 42 ) Točka 22. žalbe

( 43 ) Točke 24. do 27. žalbe

( 44 ) Točke 28. do 30. žalbe

( 45 ) Točke 31. do 32. žalbe

( 46 ) Točke 30. do 38. Komisijina odgovora na žalbu

( 47 ) Točka 39. Komisijina odgovora na žalbu

( 48 ) Točke 43. i 44. Komisijina odgovora na žalbu

( 49 ) U skladu s tom verzijom, izuzeće se primjenjuje na ugovore o javnoj nabavi usluga čiji je predmet „Kauf, Entwicklung, Produktion oder Koproduktion von Programmen, die zur Ausstrahlung durch Rundfunk- oder Fernsehanstalten bestimmt sind, sowie die Ausstrahlung von Sendungen”.

( 50 ) „[C]oncernant l'’achat, le développement, la production ou la coproduction des programmes destinés à la diffusion par des organismes de radiodiffusion et concernant les temps de diffusion”.

( 51 ) „[T]he acquisition, development, production or co‑production of programme material intended for broadcasting by broadcasters and contracts for broadcasting time”.

( 52 ) „[A]venti per oggetto l’acquisto, lo sviluppo, la produzione o coproduzione di programmi destinati alla trasmissione da parte di emittenti radiotelevisive e appalti concernenti il tempo di trasmissione”.

( 53 ) „À aquisição, desenvolvimento, produção ou co‑produção de programas destinados a emissão por parte de organismos de radiodifusão e a tempos de antena”.

( 54 ) Točka 41. pobijane presude u kojoj se ta dvoznačnost također temelji na češkoj, slovačkoj, grčkoj, mađarskoj, litavskoj, poljskoj i rumunjskoj verziji. Međutim, Češka Republika u točki 25. svoje žalbe zagovara da neke od tih verzija (slovačka, francuska, grčka, mađarska, engleska, litavska, poljska i rumunjska) potkrepljuju samo tumačenje koje ona zagovara te na taj popis dodaje češku, hrvatsku i nizozemsku verziju.

( 55 ) Točka 41. pobijane presude

( 56 ) Češka Republika u točki 27. svoje žalbe tvrdi da je Opći sud primijenio taj podatak kako bi opravdao odbijanje njezina tumačenja. Zapravo, Opći sud u točki 41. pobijane presude priznaje da je riječ o izostavljanju „vrijednom žaljenja”, kako je to sâma Češka Republika navela na raspravi. Međutim, nije točno da je Opći sud svoje odbijanje doslovnog tumačenja koje zagovara Češka Republika temeljio na onome što potonja zemlja kvalificira kao „očitu pogrešku”. Opći sud prihvaća da je riječ o pogrešci, ali se njegovo odbijanje temelji na tome da, prema njegovu mišljenju, većina jezičnih verzija ide u prilog dvosmislenom tumačenju, zbog čega kriterij doslovnog tumačenja ne može biti odlučujući. „Pogreške” iz bugarske i slovenske verzije samo potvrđuju neznatnu hermeneutičku korisnost doslovnog tumačenja.

( 57 ) Za slučaj da to nije dovoljno, Komisija je istaknula riječi kojima je izuzeće preneseno u češko pravo. Kako navodi u točki 83. svojeg odgovora na žalbu, člankom 18. stavkom 2. točkom (d) češkog Zakona br. 137/2006 o ugovorima o javnoj nabavi utvrđuje se da „[o]sim ugovora o javnoj nabavi u području obrane ili sigurnosti, javni naručitelj ne može sklapati ni ugovore o javnoj nabavi u skladu s ovim zakonom ako se […] ugovori o javnoj nabavi koje sklapa javni naručitelj sastoje od stjecanja, pripreme, produkcije ili koprodukcije programskog materijala namijenjenog radiotelevizijskom emitiranju ili distribuciji, ili ugovore o javnoj nabavi za termine emitiranja” (Komisijino isticanje). Izostanak upućivanja na „radiotelevizijske subjekte” i uključivanje, umjesto njih, izraza „ugovori o javnoj nabavi koje sklapa javni naručitelj” omogućuju, prema Komisijinu mišljenju, tumačenje koje je šire od onog dopuštenog na temelju izuzeća. Suprotno tomu, navedeno tumačenje ne bi bilo moguće u okviru pravila prenošenja koja su donijele države članice koje su se, poput Slovačke Republike, temeljile na jezičnoj verziji Direktive 2004/18 koja, prema mišljenju Češke Republike, dopušta samo tumačenje koje zagovara potonja zemlja (točke 85. i 86. Komisijina odgovora na žalbu).

( 58 ) Ustaljena je sudska praksa Suda da se posve doslovno tumačenje jedne ili više jezičnih verzija višejezičnog teksta prava Unije, isključujući druge, ne može prihvatiti jer ujednačena primjena odredbi prava Unije zahtijeva da se one tumače u skladu s verzijama sačinjenim na svim jezicima. Među ostalim, presuda od 26. rujna 2013., Komisija/Španjolska (C‑189/11, EU:C:2013:587, t. 56.)

( 59 ) U skladu sa sudskom praksom Suda, u slučaju razlika između pojedinih jezičnih verzija određenog teksta prava Unije, spornu odredbu treba tumačiti s obzirom na opću strukturu i cilj propisa čiji je ona dio. Vidjeti, među ostalim, presudu od 24. listopada 2013., Drozdovs (C‑277/12, EU:C:2013:685, t. 39.).

( 60 ) Točka 35. žalbe

( 61 ) Točke 38. i 39. žalbe

( 62 ) Točke 40. do 53. žalbe

( 63 ) Točke 46. do 54. Komisijina odgovora na žalbu

( 64 ) Točke 57. do 59. Komisijina odgovora na žalbu

( 65 ) Točke 60. do 66. Komisijina odgovora na žalbu

( 66 ) Točka 29. pobijane presude, uz upućivanje na presudu od 6. prosinca 2017., Compania Naţională de Administrare a Infrastructurii Rutiere (C‑408/16, EU:C:2017:940, t. 45.)

( 67 ) Vidjeti u nastavku točke 117. i 118.

( 68 ) Točka 66. pobijane presude

( 69 ) Točka 72. Komisijina odgovora na žalbu

( 70 ) Točka 68. Komisijina odgovora na žalbu

( 71 ) Točka 54. žalbe

( 72 ) Točka 55. žalbe

( 73 ) Točke 78. i 79. Komisijina odgovora na žalbu

( 74 ) Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka nabave subjekata koji djeluju u sektoru vodnog gospodarstva, energetskom i prometnom sektoru te sektoru poštanskih usluga (SL 2004., L 134, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 43.)

( 75 ) Točke 80. i 81. Komisijina odgovora na žalbu

( 76 ) Točka (c): „usluge arbitraže i mirenja”

( 77 ) Točka (d): ugovori za „financijske usluge u vezi s izdavanjem, prodajom, kupnjom ili prijenosom vrijednosnih papira ili drugih financijskih instrumenata, posebno transakcija od strane javnih naručitelja s ciljem prikupljanja novca ili kapitala, i usluge središnje banke”

( 78 ) Točka (f) ugovori za „usluge istraživanja i razvoja osim onih od kojih koristi ima isključivo javni naručitelj za svoju uporabu u obavljanju svojih poslova, pod uvjetom da javni naručitelj plaća punu naknadu za pruženu uslugu”

( 79 ) Točke 54. i 55. žalbe

( 80 ) Točka 90. i sljedeće ovog mišljenja

( 81 ) Osobito je bila riječ o pitanju „jesu li njemački javni radiotelevizijski subjekti […] javni naručitelji za potrebe primjene pravila Zajednice u području sklapanja ugovora o javnoj nabavi”. Presuda Bayerischer Rundfunk, točka 2.

( 82 ) Ibidem, t. 62. Moje isticanje

( 83 ) Ibidem, t. 63.