MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØEA

od 16. srpnja 2020. ( 1 )

Spojeni predmeti C‑682/18 i C‑683/18

Frank Peterson

protiv

Google LLC,

YouTube LLC,

YouTube Inc.,

Google Germany GmbH (C‑682/18)

i

Elsevier Inc.

protiv

Cyando AG (C‑683/18)

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno vlasništvo – Autorsko pravo i srodna prava – Direktiva 2001/29/EZ – Članak 3. – Priopćavanje javnosti – Pojam – Objavljivanje zaštićenih djela na internetskim platformama koje izvršavaju korisnici tih platformi bez prethodnog odobrenja nositelja prava – Nepostojanje primarne odgovornosti operatera tih platformi – Sekundarna odgovornost tih operatera za povrede autorskog prava koje su počinili korisnici njihovih platformi – Pitanje koje ne spada u područje primjene članka 3. Direktive 2001/29 – Direktiva 2000/31/EZ – Članak 14. – Oslobođenje od odgovornosti za davatelje koji pružaju ‚uslugu informacijskog društva [koja se] sastoji od pohrane informacija dobivenih od primatelja usluge’ – Pojam – Mogućnost navedenih operatera da ih se oslobodi od odgovornosti koja može proizlaziti iz informacija koje pohranjuju na zahtjev korisnika svojih platformi – Uvjeti za ostvarenje prava na to oslobođenje od odgovornosti – Članak 14. stavak 1. točka (a) – Pojmovi ‚stvarn[o] znanj[e] o protuzakonitoj aktivnosti ili informaciji’ i ‚[znanje o] činjenic[ama] ili okolnost[ima] iz kojih bi bila vidljiva protuzakonita aktivnost ili informacija’ – Konkretne nezakonite informacije – Članak 8. stavak 3. Direktive 2001/29/EZ – Sudski nalozi protiv posrednika čije usluge koristi treća strana za povredu autorskog prava ili srodnog prava – Uvjeti za podnošenje zahtjeva za izdavanje takvog sudskog naloga”

Sadržaj

I. Uvod II. Pravni okvir A. Direktiva 2000/31 B. Direktiva 2001/29 III. Glavni postupci A. Predmet C‑682/18 1. YouTube 2. Tužba F. Petersona B. Predmet C‑683/18 1. Uploaded 2. Elsevierova tužba IV. Prethodna pitanja i postupak pred Sudom V. Analiza A. Pojam „priopćavanje javnosti”, u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 (prva pitanja) 1. Činjenica da operateri platformi kao što su YouTube i Cyando načelno ne obavljaju radnje „priopćavanja javnosti” 2. Činjenica da se člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/29 ne uređuje sekundarna odgovornost osoba kojom se trećim stranama olakšava obavljanje nezakonitih radnji „priopćavanja javnosti” 3. Podredno, olakšavaju li namjerno operateri kao što su YouTube i Cyando obavljanje nezakonitih radnji trećim stranama B. Područje primjene oslobođenja od odgovornosti predviđenog člankom 14. stavkom 1. Direktive 2000/31 (druga pitanja) C. Uvjet oslobođenja koji se odnosi na nepostojanje znanja ili svjesnosti o nezakonitoj informaciji iz članka 14. stavka 1. točke (a) Direktive 2000/31 (treća pitanja) D. Uvjeti za podnošenje zahtjeva za izdavanje sudskog naloga protiv posrednika u skladu s člankom 8. stavkom 3. Direktive 2001/29 (četvrta pitanja) E. Podredno, pojam „počinitelj povrede” u smislu članka 13. Direktive 2004/48 (peta i šesta pitanja) F. Činjenica da se ciljem visoke razine zaštite autorskog prava ne opravdava različito tumačenje direktiva 2000/31 i 2001/29 VI. Zaključak

I. Uvod

1. Ove zahtjeve za prethodnu odluku uputio je Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka). Odnose se na tumačenje Direktive 2000/31/EZ o određenim pravnim aspektima usluga informacijskog društva na unutarnjem tržištu, posebno elektroničke trgovine (Direktiva o elektroničkoj trgovini) ( 2 ), Direktive 2001/29/EZ o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu ( 3 ) i Direktive 2004/48/EZ o provedbi prava intelektualnog vlasništva ( 4 ).

2. Ti su zahtjevi podneseni u okviru dvaju sporova. U prvom sporu, Frank Peterson, glazbeni producent, podnosi tužbu protiv društva YouTube LLC i njegova društva majke Google LLC u pogledu objave, na platformi za razmjenu videozapisa YouTube, nekoliko fonograma za koje tvrdi da na njih ima prava, što su učinili korisnici te platforme bez odobrenja F. Petersona. U drugom sporu, Elsevier Inc., izdavačka grupacija, podnosi tužbu protiv društva Cyando AG u pogledu objave, na platformi za smještaj informacija i dijeljenje datoteka Uploaded, kojom upravlja potonje društvo, različitih djela na koje Elsevier ima isključiva prava, što su učinili korisnici te platforme bez njegova odobrenja.

3. Šest pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev u svakom od svojih zahtjeva za prethodnu odluku odnose se na izrazito osjetljivo pitanje odgovornosti operatera internetskih platformi u pogledu djela zaštićenih autorskim pravom koja su na tim platformama nezakonito objavili njihovi korisnici.

4. Priroda i opseg te odgovornosti ovisi, među ostalim, o tumačenju članka 3. Direktive 2001/29, kojim se autorima priznaje isključivo pravo priopćavanja svojih djela javnosti i članka 14. Direktive 2000/31, na temelju kojeg se posredni davatelji usluga mogu osloboditi od odgovornosti u pogledu informacija koje pohranjuju na zahtjev korisnika svojih usluga. U ovim se predmetima stoga poziva Sud da osobito pojasni primjenjuje li se prva odredba na te operatere platformi, mogu li se oni pozvati na drugu odredbu te međusoban odnos tih odredbi.

5. U pogledu tog pitanja postoje velike razlike u mišljenjima. Neki smatraju da internetske platforme omogućuju povrede velikih razmjera, od kojih njihovi operateri ostvaruju dobit na štetu nositeljâ pravâ, čime bi se opravdalo nalaganje značajnih obveza da nadziru sadržaj koji korisnici njihovih platformi na njima objavljuju. Drugi smatraju da bi nalaganje tim operaterima sličnih obveza nadzora znatno utjecalo na njihovu djelatnost, kao i na prava tih korisnika te bi ograničilo slobodu izražavanja i stvaralaštva na internetu.

6. Te su razlike dosegnule vrhunac na raspravama u pogledu Direktive (EU) 2019/790 o autorskom pravu i srodnim pravima na jedinstvenom digitalnom tržištu i izmjeni direktiva 96/9/EZ i 2001/29/EZ ( 5 ), koju je donio zakonodavac Unije. Člankom 17. te nove direktive predviđa se, u pogledu operatera kao što je YouTube, poseban sustav odgovornosti za djela koja su korisnici njihovih platformi nezakonito objavili. Pojašnjavam ipak da ta direktiva, koja je stupila na snagu tijekom ovih prethodnih postupaka, nije primjenjiva na glavne postupke. Stoga o tim predmetima treba odlučiti s obzirom na pravni okvir koji prethodi toj direktivi, neovisno o rješenjima koja je zakonodavac Unije upravo donio.

7. U ovom mišljenju predložit ću Sudu da odluči da operateri platformi kao što su YouTube i Cyando načelno ne obavljaju radnje „priopćavanja javnosti”, u smislu članka 3. Direktive 2001/29, te stoga nisu izravno odgovorni za povredu te odredbe kad njihovi korisnici nezakonito objavljuju zaštićena djela. Objasnit ću i zašto se te operatere načelno može osloboditi od odgovornosti kako je predviđeno u članku 14. Direktive 2000/31, pod uvjetima koje ću pojasniti. Naposljetku, objasnit ću da nositelji prava mogu ishoditi, na temelju prava Unije, sudske naloge protiv navedenih operatera, na temelju kojih im se mogu naložiti nove obveze, čije ću uvjete pojasniti.

II. Pravni okvir

A. Direktiva 2000/31

8. Odjeljak 4. Direktive 2000/31, naslovljen „Odgovornost posrednih davatelja usluga”, uključuje članke 12. do 15. te direktive.

9. Člankom 14. navedene direktive, naslovljenim „Smještaj informacija na poslužitelju (‚hosting’)”, određuje se: „1. Kad se pružena usluga informacijskog društva sastoji od pohrane informacija dobivenih od primatelja usluge, države članice moraju osigurati da davatelj usluge nije odgovoran za informacije pohranjene na zahtjev primatelja usluge, pod uvjetom: (a) da davatelj nema stvarnog znanja o protuzakonitoj aktivnosti ili informaciji i, u pogledu zahtjeva za naknadu štete, ne zna za činjenice ili okolnosti iz kojih bi bila vidljiva protuzakonita aktivnost ili informacija; ili (b) da davatelj, odmah po dobivanju takvog saznanja ili spoznaje žurno djeluje kako bi uklonio te informacije ili onemogućio pristup informacijama. 2. Stavak 1. se ne primjenjuje kada primatelj usluge djeluje pod nadležnošću ili kontrolom davatelja usluga. 3. Ovaj članak ne utječe na mogućnost da sud ili upravno tijelo, u skladu s pravnim sustavom države članice, od davatelja usluge zahtijeva okončanje ili sprečavanje prekršaja i ne utječe na mogućnost da država članica utvrdi postupke kojima se uređuje uklanjanje ili onemogućavanje pristupa informacijama.”

10. Člankom 15. te direktive, naslovljenim „Nepostojanje obveze praćenja”, u njegovu stavku 1., predviđa se: „Države članice ne mogu uvesti opću obvezu za davatelje usluga da pri pružanju usluga iz članaka 12., 13., i 14. prate informacije koje prenose ili pohranjuju niti opću obvezu da aktivno traže činjenice ili okolnosti koje bi ukazivale na protuzakonite aktivnosti.”

B. Direktiva 2001/29

11. U uvodnoj izjavi 27. Direktive 2001/29 određuje se da „[s]amo opskrba materijalnim uređajem za priopćavanje nije sama po sebi priopćavanje u smislu ove Direktive.”

12. U članku 3. te direktive, naslovljenom „Pravo priopćavanja autorskog djela javnosti i pravo stavljanja drugih predmeta zaštite na raspolaganje javnosti”, određuje se: „1. Države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za svako priopćavanje njihovih djela javnosti, žicom ili bežičnim putem, uključujući stavljanje njihovih djela na raspolaganje javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu. 2. Države članice moraju predvidjeti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za stavljanje na raspolaganje javnosti, žicom ili bežičnim putem, tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu: (a) umjetnicima izvođačima, fiksacija njihovih izvedbi; (b) proizvođačima fonograma, njihovih fonograma; […] 3. Prava iz stavaka 1. i 2. ne iscrpljuju se bilo kojom radnjom priopćavanja javnosti ili stavljanja na raspolaganje javnosti određenom ovim člankom.”

13. Člankom 8. navedene direktive, naslovljenim „Sankcije i pravna sredstva”, u njegovu stavku 3., predviđa se da „[d]ržave članice osiguravaju nositeljima prava mogućnost podnošenja zahtjeva za izdavanje sudskog naloga protiv posrednika čije usluge koristi treća strana za povredu autorskog prava ili srodnog prava”.

III. Glavni postupci

A. Predmet C‑682/18

1. YouTube

14. YouTube je internetska platforma kojom upravlja istoimeno društvo, čiji je Google jedini član i zakonski zastupnik. Ta platforma, koja se sastoji od različitih internetskih stranica i aplikacija za pametne uređaje, omogućuje svojim korisnicima razmjenu videozapisa na internetu.

15. Za objavljivanje videozapisa na YouTubeu, potrebno je napraviti račun, s korisničkim imenom i lozinkom, te prihvatiti opće uvjete korištenja tom platformom. Korisnik koji nakon što se na taj način registrirao objavi videozapis može odabrati hoće li ga staviti u „privatni” način rada ili ga objaviti na platformi. U drugom slučaju predmetni videozapis može se pregledavati u kontinuiranom prijenosu (streaming) na navedenoj platformi i svaki korisnik interneta može ga dijeliti te ga drugi registrirani korisnici mogu komentirati. Registrirani korisnici mogu i stvarati „kanale” koji objedinjuju njihove videozapise.

16. Objavljivanje videozapisa na toj platformi provodi se automatski bez prethodnog pregledavanja ili kontrole Googlea ili YouTubea. Na taj se način na toj platformi objavljuje gotovo 35 sati videozapisa u minuti ( 6 ), što predstavlja nekoliko stotina tisuća videozapisa dnevno.

17. YouTube ima funkciju pretraživanja i priprema rezultate pretraživanja u obliku, među ostalim, procjene relevantnosti videozapisa, koja je svojstvena korisnikovoj regiji. Rezultat te procjene sažima se na početnoj stranici u obliku rubrika „videozapisi koji se trenutačno gledaju”, „preporučeni videozapisi” i „videozapisi u trendu”. YouTube indeksira dostupne videozapise i kanale u rubrike kao što su „zabava”, „glazba” ili „filmovi i animirani filmovi”. Osim toga, ako se registrirani korisnik koristi platformom, prikazuje mu se pregled „preporučenih videozapisa”, koji osobito ovisi o videozapisima koje je potonji korisnik prethodno pogledao.

18. YouTube svojom platformom ostvaruje, posebice, prihode od oglašavanja. Mrežni oglasi trećih oglašivača tako se pojavljuju na margini početne stranice te platforme. K tomu, oglasi se prikazuju u određenim videozapisima, što pretpostavlja sklapanje posebnog sporazuma između dotičnih korisnikai i YouTube‑a.

19. U skladu s YouTubeovim općim uvjetima korištenja svaki korisnik daje toj platformi svjetsku, neisključivu i besplatnu licenciju na videozapise koje objavljuje, sve dok ih se ne ukloni s platforme, za korištenje, reproduciranje, distribuciju, izradu izvedenih djela, izlaganje i izvođenje u pogledu stavljanja na raspolaganje platforme i aktivnosti YouTubea, uključujući oglašavanje.

20. Prihvaćanjem tih općih uvjeta korisnik potvrđuje da ima sva prava, sporazume, odobrenja i licencije koji su potrebni za videozapise koje objavljuje. Osim toga, YouTube poziva korisnike svoje platforme, u rubrici „Smjernice zajednice”, da poštuju autorsko pravo. K tomu, te se korisnike prilikom svakog objavljivanja obavještava da se na platformi ne može objaviti nijedan videozapis kojim se povređuje to pravo.

21. YouTube je uveo različite tehničke mjere kako bi zaustavio i spriječio povrede na svojoj platformi. Svatko mu može prijaviti nezakoniti videozapis u pisanom obliku, telefaksom, porukom elektroničke pošte ili ispunjavanjem mrežnog obrasca. Napravljen je gumb za prijavu s pomoću kojeg se neprimjereni sadržaji ili sadržaji kojima se nanosi povreda mogu prijaviti. Nositelji prava imaju i mogućnost, primjenom posebnog postupka upozorenja, ukloniti s platforme do deset videozapisa koji se konkretno osporavaju, navođenjem odgovarajućih internetskih adresa (URL).

22. K tomu, YouTube je uspostavio program za provjeru sadržaja (Content Verification Program). Taj je program namijenjen poduzetnicima koji su se registrirali u tu svrhu, a ne pojedincima. Navedeni program nudi dotičnim nositeljima prava različita sredstva koja im omogućuju da lakše nadziru korištenje njihovim djelima na platformi. Ti nositelji prava osobito mogu izravno na popisu videozapisa označiti one videozapise koji, prema njihovu mišljenju, povređuju njihova prava. Ako je onemogućen pristup videozapisu zbog takve prijave, korisnika koji ga je objavio upozorava se da će se njegov račun blokirati u slučaju ponovne prijave. YouTube nositeljima prava koji sudjeluju u tom programu stavlja na raspolaganje i softver za prepoznavanje sadržaja, koji se naziva „Content ID” i koji je razvio Google, a koji je namijenjen automatskom otkrivanju videozapisa u kojima se koristi njihovim djelima. U tom pogledu, u skladu s Googleovim objašnjenjima, nositelji prava trebaju dostaviti YouTubeu referentne audiodatoteke ili videodatoteke kako bi se utvrdila predmetna djela. Content ID stvara „digitalne otiske” od tih datoteka, koji se čuvaju u bazi podataka. Content ID automatski skenira svaki videozapis objavljen na YouTubeu i uspoređuje ga s tim „otiscima”. Taj softver u tom okviru može prepoznati videozapis i audiozapis, uključujući i melodije kad su preuzete ili ih se imitira. Kad se otkrije podudarnost, dotični nositelji prava automatski se obavještavaju. Potonji nositelji prava mogu onemogućiti pristup predmetnim videozapisima. Podredno, mogu odlučiti pratiti korištenje tim videozapisima na YouTubeu s pomoću statistike posjećenosti. Mogu i odabrati da unovče navedene videozapise prikazivanjem oglasa u njima ili ostvariti dio prihoda od oglasa koji su prethodno uneseni u te videozapise na zahtjev korisnika koji su ih objavili.

2. Tužba F. Petersona

23. Pjesme s albuma A Winter Symphony umjetnice Sarah Brightman, kao i privatni tonski zapisi koji su snimljeni tijekom koncerata na njezinoj turneji „Symphony Tour”, popraćeni nepomičnim ili pomičnim slikama, na YouTubeu je 6. i 7. studenoga 2008. objavilo nekoliko korisnika te platforme.

24. F. Peterson, koji se poziva na autorsko pravo i srodna prava koja ima na predmetne pjesme i zapise ( 7 ), uputio je 7. studenoga 2008. dopis društvu Google Germany GmbH te je u biti naložio tom društvu, kao i Googleu da uklone sporne videozapise pod prijetnjom sankcija. U tu je svrhu F. Peterson dostavio snimke zaslona tih videozapisa. YouTube je na temelju tih snimaka zaslona ručno utvrdio internetske adrese (URL‑ove) navedenih videozapisa te im je onemogućio pristup. Stranke glavnog postupka ipak se ne slažu u pogledu opsega tih mjera kojima se onemogućuje pristup.

25. Tonski zapisi koncerata Sare Brightman, popraćeni nepomičnim ili pomičnim slikama, 19. studenoga 2008. ponovno su bili dostupni na YouTubeu.

26. F. Peterson zatim je podnio tužbu, među ostalim ( 8 ) protiv Googlea i YouTubea, Landgerichtu Hamburg (Zemaljski sud u Hamburgu, Njemačka). U tom okviru F. Peterson u biti je podnio zahtjev za izdavanje naloga za prestanak povrede kojim se tim društvima zabranjuje da javnosti na raspolaganje stavljaju 12 tonskih zapisa ili izvedbi preuzetih s albuma A Winter Symphony i 12 djela ili izvedbi preuzetih s koncerata na turneji „Symphony Tour” ili, podredno, da omogućuju trećim stranama da to čine. F. Peterson zatražio je i da mu se dostave podaci o predmetnim aktivnostima kojima se nanosi povreda i o prihodu ili dobiti koju je YouTube ostvario zahvaljujući tim aktivnostima. K tomu, tražio je da se na temelju sudske odluke utvrdi, među ostalim, obveza tog društva da mu isplati naknadu štete za stavljanje spornih videozapisa na raspolaganje javnosti. Naposljetku, F. Peterson podredno je zatražio da mu se dostave podaci o korisnicima koji su objavili te videozapise.

27. Presudom od 3. rujna 2010. Landgericht Hamburg (Zemaljski sud u Hamburgu) prihvatio je tužbu u pogledu triju pjesama te ju je odbio u preostalom dijelu. F. Peterson, YouTube i Google podnijeli su žalbu protiv te odluke.

28. Presudom od 1. srpnja 2015. Oberlandesgericht Hamburg (Visoki zemaljski sud u Hamburgu, Njemačka) djelomično je izmijenio prvostupanjsku presudu. Taj je sud zabranio YouTubeu i Googleu, pod prijetnjom izricanja novčane kazne, da omogućuju trećim stranama da javnosti na raspolaganje stavljaju tonske zapise ili izvedbe sedam pjesama s albuma A Winter Symphony. Osim toga, navedeni sud naložio je tim društvima da F. Petersonu dostave različite podatke o korisnicima koji su objavili sporne videozapise. Taj je sud odbio tužbu F. Petersona u preostalom dijelu.

29. F. Peterson podnio je reviziju Bundesgerichtshofu (Savezni vrhovni sud). U tim je okolnostima odlukom od 13. rujna 2018., koju je Sud zaprimio 6. studenoga 2018., taj sud odlučio prekinuti postupak i pokrenuti postupak pred Sudom.

B. Predmet C‑683/18

1. Uploaded

30. Uploaded je platforma za smještaj informacija i dijeljenje datoteka, obično poznata pod nazivom Sharehoster ili pak Cyberlocker, kojom upravlja Cyando. Ta platforma, kojoj se može pristupiti preko različitih internetskih stranica, svakom besplatno nudi mjesto za pohranu objavljenih datoteka bilo kakvog sadržaja. Kako bi se Uploadedom moglo koristiti, potrebno je napraviti račun, s korisničkim imenom i lozinkom, te navesti adresu elektroničke pošte. Objavljivanje datoteke provodi se automatski i bez prethodnog nadzora ili kontrole Cyanda. Svaki put kad korisnik prenese neku datoteku hiperpoveznica koja omogućuje da se tu datoteku preuzme, takozvani download link, automatski se stvara i priopćava tom korisniku. Uploaded nema ni indeks ni funkciju pretraživanja pohranjenih datoteka. Korisnici ipak mogu slobodno dijeliti te download linkove na internetu, na primjer na blogovima, forumima ili pak u „zbirkama linkova”, odnosno na stranicama koje indeksiraju te linkove, pružaju informacije o datotekama na koje navedeni linkovi upućuju i omogućuju korisnicima interneta da pretražuju datoteke koje žele preuzeti.

31. Tko raspolaže računom i odgovarajućim linkovima, datoteke pohranjene na Uploadedu može preuzeti besplatno. Međutim, za korisnike koji imaju samo besplatan pristup platformi, mogućnosti preuzimanja su ograničene (među ostalim u pogledu maksimalne količine podataka koji se mogu preuzeti, brzine preuzimanja, broja istodobnih preuzimanja itd.). Suprotno tomu, korisnici se mogu pretplatiti kako bi svakodnevno mogli preuzimati znatno veću količinu podataka bez ograničenja brzine ili broja istodobnih preuzimanja i vremena čekanja između preuzimanja. Osim toga, Cyando je uspostavio program „partnerstva” u okviru kojeg određenim korisnicima koji objavljuju datoteke na Uploadedu plaća naknadu ovisno o broju preuzimanja predmetnih datoteka.

32. Uploadedovim općim uvjetima korištenja određuje se da se tom platformom ne može koristiti za povredu autorskog prava. Međutim, utvrđeno je da se navedenom platformom u praksi koristi za zakonite primjene, kao i, „u velikoj mjeri” ( 9 ), za primjene kojima se povređuje autorsko pravo, čega je Cyando svjestan. U tom je pogledu Cyando znao da na njegovim poslužiteljima postoji više od 9500 zaštićenih djela, koja su objavljena bez prethodnog odobrenja nositelja prava, za koja su download linkovi podijeljeni na oko 800 njemu poznatih internetskih stranica (zbirke linkova, blogovi, forumi).

2. Elsevierova tužba

33. Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku u predmetu C‑683/18 proizlazi da je određen broj zaštićenih djela, na koja Elsevier ima isključiva prava korištenja, pohranjen na platformi Uploaded i stavljen na raspolaganje javnosti bez odobrenja tog društva posredstvom zbirki linkova, blogova i drugih foruma. Konkretno, na temelju pretraga izvršenih od 11. do 13. prosinca 2013., to je društvo prijavilo Cyandu, dvama dopisima poslanim 10. i 17. siječnja 2014., da su datoteke koje sadržavaju tri od tih djela, odnosno Gray’s Anatomy for Students, Atlas of Human Anatomy i Campbell‑Walsh Urology, pohranjene na njegovim poslužiteljima i da im se može slobodno pristupiti putem zbirki linkova rehabgate.com, avaxhome.ws i bookarchive.ws.

34. Elsevier je podnio tužbu protiv Cyanda, koja je dostavljena 17. srpnja 2014., Landgerichtu München (Zemaljski sud u Münchenu, Njemačka). U tom okviru Elsevier je zatražio i da se Cyandu naloži prestanak povrede, najprije, kao počinitelju povrede autorskog prava u pogledu spornih djela, podredno, kao sudioniku tih povreda i, krajnje podredno, kao „neizravnom počinitelju”. Elsevier je zatražio i da se Cyandu naloži da mu dostavi određene podatke. K tomu, prvo društvo tražilo je od tog suda da utvrdi obvezu drugog društva mu plati naknadu štete za te povrede.

35. Presudom od 18. ožujka 2016. Landgericht München (Zemaljski sud u Münchenu) naložio je Cyandu prestanak povrede zbog njegova sudjelovanja u povredama autorskog prava u pogledu triju djela navedenih u dopisima od 10. i 17. siječnja 2014. te je prihvatio zahtjeve koje je Elsevier podredno podnio. Navedeni sud odbio je tužbu u preostalom dijelu.

36. I Elsevier i Cyando su podnijeli žalbu protiv te odluke. Presudom od 2. ožujka 2017. Oberlandesgericht München (Visoki zemaljski sud u Münchenu, Njemačka) izmijenio je prvostupanjsku presudu. Taj je sud naložio Cyandu prestanak povrede kao „neizravnom počinitelju” u pogledu povreda koje se odnose na tri djela navedena u dopisima od 10. i 17. siječnja 2014., u skladu sa zahtjevom koji je Elsevier podnio krajnje podredno. Žalbeni sud odbio je žalbu u preostalom dijelu.

37. Elsevier je podnio reviziju Bundesgerichtshofu (Savezni vrhovni sud). U tim je okolnostima odlukom od 20. rujna 2018., koju je Sud zaprimio 6. studenoga 2018., taj sud odlučio prekinuti postupak i pokrenuti postupak pred Sudom.

IV. Prethodna pitanja i postupak pred Sudom

38. U predmetu C‑682/18 Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) odlučio je Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja: „1. Poduzima li operater internetske platforme za videozapise, na kojoj korisnici bez odobrenja nositelja prava javnosti na raspolaganje stavljaju sadržaje zaštićene autorskim pravom, radnju priopćavanja javnosti u smislu članka 3. stavka 1. Direktive [2001/29], ako – platformom ostvaruje prihode od oglašavanja, – ako je postupak prijenosa automatski i provodi se bez prethodnog nadzora ili kontrole operatera, – ako operater, u skladu s uvjetima korištenja dobiva svjetsku, neisključivu i besplatnu licenciju na videozapise za razdoblje postavljanja videozapisa, – ako operater u uvjetima korištenja i u okviru postupka prijenosa upućuje na to da se ne smiju unositi sadržaji kojima se povređuje autorsko pravo, – ako operater na raspolaganje stavlja pomoćna sredstva kojima nositelji prava mogu pokrenuti onemogućavanje pristupa videozapisima kojima se povređuje autorsko pravo, – ako operater na platformi priprema rezultate pretraživanja u obliku rang lista i sadržajnih rubrika i registriranim korisnicima prikazuje pregled preporučenih videozapisa koji se temelji na već pregledanim videozapisima, ako nema konkretnog znanja o dostupnosti sadržaja kojima se povređuje autorsko pravo ili ako nakon što je to saznao te sadržaje odmah ukloni ili odmah tim sadržajima onemogućuje pristup? 2. U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje: je li djelatnost operatera internetskih platformi za razmjenu video sadržaja u okolnostima koje su navedene u prvom pitanju obuhvaćena područjem primjene članka 14. stavka 1. Direktive [2000/31]? 3. U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje: mora li se stvarno znanje o protuzakonitoj aktivnosti ili informaciji i o činjenicama ili okolnostima iz kojih bi bila vidljiva protuzakonita aktivnost ili informacija u skladu s člankom 14. stavkom 1. Direktive [2000/31] odnositi na konkretne protuzakonite aktivnosti ili informacije? 4. Nadalje, u slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje: je li spojivo s člankom 8. stavkom 3. Direktive [2001/29] ako nositelj prava protiv davatelja usluge, čija se usluga sastoji od pohrane informacija dobivenih od primatelja usluge i kojom se primatelj usluge služi za povredu autorskog prava ili srodnih prava, može sudski nalog ishoditi samo ako je nakon ukazivanja na očitu povredu ponovno došlo do takve povrede? 5. U slučaju negativnog odgovora na prvo i drugo pitanje: treba li operatera internetske platforme za videozapise u okolnostima navedenima u prvom pitanju smatrati počiniteljem povrede u smislu članka 11. prve rečenice i članka 13. Direktive [2004/48]? 6. U slučaju potvrdnog odgovora na peto pitanje: smije li se obveza naknade štete takvog počinitelja povrede u skladu s člankom 13. stavkom 1. Direktive [2004/48] uvjetovati time da je počinitelj povrede postupao namjerno i u odnosu na svoju vlastitu povredu, kao i u odnosu na povredu treće osobe te da je znao ili je osnovano pretpostaviti da je morao znati da korisnici platformu koriste za konkretne povrede?”

39. U predmetu C‑683/18 taj je sud također postavio šest prethodnih pitanja Sudu, pri čemu su drugo, treće, četvrto, peto i šesto pitanje u biti jednaka pitanjima postavljenim u predmetu C‑682/18. Razlikuje se samo prvo pitanje, koje se navodi u nastavku: „1. (a) Poduzima li operater servisa za [smještaj informacija i dijeljenje datoteka] na kojem korisnici bez odobrenja nositelja prava na raspolaganje javnosti stavljaju sadržaje zaštićene autorskim pravom, radnju priopćavanja javnosti u smislu članka 3. stavka 1. Direktive [2001/29], ako: – ako je postupak [objave datoteke] automatski i provodi se bez prethodnog nadzora ili kontrole operatera, – operater u uvjetima korištenja upućuje na to da se ne smiju unositi sadržaji kojima se povređuje autorsko pravo, – radom servisa ostvaruje prihode, – se servis koristi za zakonite primjene, ali operater ima saznanja da je dostupna i znatna količina sadržaja kojima se povređuje autorsko pravo (više od 9500 djela), – operater ne nudi pregled sadržaja ni funkciju pretraživanja, ali neograničeni download linkovi koje on stavlja na raspolaganje treće osobe stavljaju u zbirke linkova na internetu koje sadržavaju informacije o sadržaju datoteka te omogućavaju pretraživanje određenih sadržaja, – on uspostavom naknade za download koju isplaćuje ovisno o potražnji stvara poticaj za prijenos sadržaja zaštićenih autorskim pravom, a koja u suprotnome korisnici mogu pribaviti samo naplatno te – ako se omogućavanjem anonimnog prijenosa podataka povećava vjerojatnost da korisnici neće odgovarati za povrede autorskih prava? (b) Mijenja li se ta ocjena ako 90 do 96 % ukupne uporabe servisa za dijeljeni smještaj informacija na poslužitelju (shared hosting) čini stavljanje na raspolaganje ponuda kojima se povređuje autorska prava?”

40. Odlukom predsjednika Suda od 18. prosinca 2018. predmeti C‑682/18 i C‑683/18 spojeni su, s obzirom na njihovu povezanost, u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka, kao i donošenja presude.

41. F. Peterson, Elsevier, Google, Cyando, njemačka, francuska i finska vlada te Europska komisija podnijeli su Sudu pisana očitovanja. Te stranke i zainteresirane osobe, osim finske vlade, bile su zastupane na raspravi održanoj 26. studenoga 2019.

V. Analiza

42. U pozadini ovih predmeta su usluge „web 2.0”. Podsjećam da su od sredine 2000-ih različite tehnološke (od povećanja svjetske širine pojasa do demokratizacije širokopojasnih veza) i društvene promjene (neovisno o tome je li riječ o promjeni ponašanja korisnika interneta u pogledu privatnog života ili želje da dijele i stvaraju internetske zajednice te im pridonose) dovele do razvoja dinamičkih i interaktivnih usluga na internetu, kao što su blogovi, društvene mreže i platforme za razmjenu, što su sve sredstva koja svojim korisnicima omogućuju da na internetu dijele sve vrste sadržaja, koja se stoga nazivaju user‑created content ili user‑generated content. Davatelji tih usluga tvrde da korisnicima interneta omogućuju da ne budu samo pasivni promatrači zabavnih sadržaja, mišljenja ili informacija, nego da aktivno sudjeluju u stvaranju i razmjeni tih sadržaja na internetu. Mrežni učinak svojstven uspjehu takve usluge brzo je omogućio malom broju tih davatelja usluga da prijeđu iz statusa razvojnog poduzetnika u status vladajućeg poduzetnika ( 10 ).

43. Platforma YouTube, o kojoj je riječ u predmetu C‑682/18, reprezentativna je u tom pogledu. Ta platforma svojim korisnicima (kojih ima više od 1,9 milijardi prema Googleu) pruža mogućnost da na internetu dijele svoje sadržaje i konkretno svoja djela. Stoga se brojni videozapisi objavljuju na toj platformi svakog dana, među kojima se nalaze kulturni i zabavni sadržaji, kao što su glazbene skladbe koje objavljuju umjetnici u usponu koji mogu pronaći široku publiku, informativni sadržaji o različitim temama kao što su sport i religija ili pak „tutorijali” koji omogućuju svakom da nauči kuhati, svirati gitaru, popraviti bicikl itd. Sadržaje na YouTubeu ne objavljuju samo pojedinci, nego i javna tijela te stručnjaci, među kojima su renomirane medijske kuće kao što su televizijski kanali ili diskografske kuće. YouTube se temelji na složenom poslovnom modelu, koji uključuje osobito prodaju oglasnih prostora na njegovoj platformi ( 11 ). K tomu, YouTube je uspostavio sustav s pomoću kojega dijeli postotak svojih prihoda od oglašavanja s određenim korisnicima koji isporučuju sadržaje, što tim korisnicima omogućuje da ostvare dohodak od platforme ( 12 ).

44. Platforma Uploaded, o kojoj je riječ u predmetu C‑683/18, odražava stvarnost koja je zaista povezana, ali se ipak razlikuje. Cyberlocker općenito nudi svojim korisnicima prostor za pohranu podataka na internetu, koji potonjim korisnicima omogućuje, među ostalim, da pohrane „u oblaku” sve vrste datoteka kako bi im mogli pristupiti u bilo kojem trenutku, s mjesta kojeg žele i s pomoću bilo kojeg uređaja. Kao i Sharehoster, Uploaded također ima funkciju dijeljenja pohranjenih datoteka. Korisnici tako mogu proslijediti trećim stranama download linkove koji se stvaraju za svaku objavljenu datoteku. Ta funkcija, prema Cyandovu mišljenju, omogućuje svakom da lako prenosi opsežne datoteke članovima svoje obitelji, prijateljima ili pak poslovnim partnerima. K tomu, korisnici zahvaljujući navedenoj funkciji mogu dijeliti na internetu sadržaje koji nisu zaštićeni autorskim pravom ili vlastita djela. Korisnici Cyberlockera primjenjuju različite poslovne modele. Uploaded se pak naplaćuje zahvaljujući prodaji pretplata koje utječu osobito na mogućnosti preuzimanja pohranjenih datoteka.

45. Ako se platformama kao što su YouTube i Uploaded stoga mogu koristiti za različite zakonite primjene, njima se koristi i na nezakonit način. Posebice, videozapisi koji se dijele na YouTubeu mogu sadržavati zaštićena djela i povređivati prava njihovih autora. Osim toga, Sharehoster kao što je Uploaded, zbog same mogućnosti pohrane i prijenosa opsežnih datoteka jest praktično sredstvo za nezakonitu razmjenu primjeraka djela, osobito filmskih i glazbenih djela.

46. Nositelji prava kao što su F. Peterson i Elsevier, koje u ovom slučaju podupire francuska vlada, tako daju stvarnu sliku o predmetnim platformama i njihovim operaterima. Time što u okviru tih platformi omogućuju da bilo koji korisnik interneta decentralizirano i nekontrolirano isporučuje sadržaj, ti operateri stvaraju znatan rizik od povrede autorskog prava. Taj se rizik povećava uzimajući u obzir sveprisutan značaj sadržaja koji se objavljuju na navedenim platformama, kojima svakog trenutka može pristupiti neodređen broj korisnika interneta u cijelom svijetu ( 13 ). Nositelji prava pozivaju se i na poteškoće koje imaju u pokretanju tužbi protiv korisnika koji čine takve povrede preko tih platforma zbog njihove nesolventnosti, anonimnosti ili pak lokacije.

47. Argumenti nositeljâ prava ne odnose se samo na rizik od povrede koja nastaje djelatnošću operatera kao što su YouTube ili Cyando. Općenitije prigovaraju tim operaterima, i osobito YouTubeu, da su o njihovu trošku znatno izmijenili lanac vrijednosti kulture u gospodarskom sektoru. Nositelji prava u biti ističu da potiču korisnike svojih platformi da objavljuju zanimljive sadržaje koji su u većini slučajeva zaštićeni autorskim pravom. Ti operateri unovčuju te sadržaje za vlastiti račun osobito oglašavanjem (model „YouTube”) ili pretplatama (model „Cyando”) i od toga ostvaruju znatnu dobit a da pritom ne stječu licencije od nositelja prava niti im stoga plaćaju naknadu. Operateri platformi stoga prisvajaju velik dio vrijednosti koju stvaraju navedeni sadržaji na štetu nositeljâ prava, pri čemu je riječ o argumentu value gap (jaz vrijednosti), o kojem se raspravlja u kontekstu donošenja Direktive 2019/790. K tomu, platforme kao što je YouTube onemogućavaju nositeljima prava da normalno iskorištavaju svoja djela. Naime, te platforme nepošteno konkuriraju tradicionalnim medijima (radijski i televizijski kanali itd.) i pružateljima digitalnih sadržaja (Spotify, Netflix itd.) koji pak sadržaje koje emitiraju stječu od nositelja prava uz naknadu i koji zbog tog nepoštenog tržišnog natjecanja tim nositeljima prava plaćaju manju naknadu kako bi ostali konkurentni ( 14 ). Stoga kako bi ostvarili viši stupanj zaštite svojeg intelektualnog vlasništva koji im se nastoji osigurati pravom Unije i dobili odgovarajuću naknadu za korištenje njihovim djelima ( 15 ), nositelji prava trebaju se moći obratiti izravno operaterima platformi.

48. U ovoj je fazi korisno podsjetiti da se člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/29 predviđa da autori imaju isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za svako „priopćavanje” njihovih djela „javnosti”, uključujući stavljanje tih djela na raspolaganje javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu ( 16 ). To je isključivo pravo povrijeđeno čim treća strana priopći zaštićeno djelo javnosti bez prethodnog odobrenja njegova autora ( 17 ), osim ako je to priopćavanje obuhvaćeno jednom od iznimaka i ograničenja koji su iscrpno predviđeni u članku 5. te direktive ( 18 ).

49. Međutim, nositelji prava smatraju da operateri kao što su YouTube i Cyando, zajedno s korisnicima svojih platformi, obavljaju „priopćavanje javnosti” djela koje su ti korisnici objavili. Slijedom toga, ti operateri trebaju za sve datoteke koje ti korisnici namjeravaju podijeliti prije njihove objave provjeriti sadržavaju li zaštićena djela, utvrditi postojeća prava na ta djela i sami steći, obično uz naknadu, licenciju od nositelja tih prava ili ako ne dobiju licenciju, spriječiti tu objavu. Svaki put kad navedeni operateri ne ispune te obveze i kad se slijedom toga djela nezakonito objave na njihovim platformama, oni su izravno odgovorni, u skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/29. U tu su svrhu isti operateri osobito dužni, na temelju članka 13. Direktive 2004/48, platiti dotičnim nositeljima prava naknadu štete.

50. YouTube i Cyando, koje u ovom slučaju podupiru francuska vlada i Komisija, odgovaraju da su oni samo posrednici koji korisnicima svojih platformi osiguravaju sredstva da priopćavaju djela javnosti. Stoga navedeni korisnici, a ne ti operateri, obavljaju „priopćavanje javnosti”, u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 kad preko tih platformi na internetu dijele datoteke koje sadržavaju zaštićena djela. Ti operateri stoga snose izravnu odgovornost u slučaju nezakonitog „priopćavanja”. U svakom slučaju, navedeni operateri smatraju da imaju pravo iz članka 14. stavka 1. Direktive 2000/31. Ta ih odredba oslobađa od svake odgovornosti koja može proizlaziti iz nezakonitih datoteka koje pohranjuju na zahtjev korisnika svojih platformi, pod uvjetom da u biti ne znaju za te datoteke ili, ovisno o slučaju, da ih žurno uklone. K tomu, tim se operaterima, u skladu s člankom 15. stavkom 1. te direktive, nalaže opća obveza da prate datoteke koje pohranjuju ili da aktivno traže činjenice ili okolnosti koje bi ukazivale na protuzakonite aktivnosti. YouTube i Cyando stoga smatraju da u skladu s tim odredbama nisu dužni kontrolirati sve datoteke koje postave korisnici njihovih platformi prije njihova objavljivanja, nego da su u biti dužni dovoljno žurno odgovarati na prijave nositelja prava koje upućuju na to da su neke od tih datoteka nezakonite.

51. U tom kontekstu, prvim pitanjima koja je uputio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) nastoji se utvrditi je li djelatnost operatera platformi kao što su Youtube i Cyando obuhvaćena pojmom „priopćavanje javnosti”, u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29. Drugim pitanjima tog suda nastoji se utvrditi može li se te operatere osloboditi od odgovornosti predviđene u članku 14. stavku 1. Direktive 2000/31 u pogledu datoteka koje pohranjuju na zahtjev svojih korisnika. Ta su pitanja usko povezana. Naime, zakonodavac Unije želio je, na temelju direktiva 2000/31 i 2001/29, uspostaviti jasan okvir pravila vezanih za pitanja odgovornosti posrednika za povredu autorskog prava na razini Unije ( 19 ). Stoga članak 3. stavak 1. prve direktive i članak 14. stavak 1. druge direktive treba tumačiti dosljedno ( 20 ).

52. U odjeljcima A i B ovog mišljenja zasebno ću ispitati te dvije odredbe ( 21 ).

A. Pojam „priopćavanje javnosti”, u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 (prva pitanja)

53. Svojim prvim pitanjima sud koji je uputio zahtjev u biti pita obavljaju li operater platforme za razmjenu videozapisa i operater platforme za smještaj informacija i dijeljenje datoteka radnju „priopćavanja javnosti”, u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, kad korisnik njihovih platformi na njima objavljuje zaštićeno djelo.

54. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pojam „priopćavanje javnosti” predviđen u članku 3. stavku 1. Direktive 2001/29 autonoman je pojam prava Unije čiji smisao i doseg treba odrediti s obzirom na tekst te odredbe, kontekst kojeg je dio i ciljeve koji se žele ostvariti tom direktivom ( 22 ). K tomu, taj pojam treba tumačiti, u najvećoj mogućoj mjeri, s obzirom na istovrijedne pojmove sadržane u dokumentima međunarodnog prava koji obvezuju Uniju ( 23 ).

55. Prema toj sudskoj praksi, pojam „priopćavanje javnosti” ujedinjuje dva kumulativna uvjeta, točnije „radnju priopćavanja” nekog djela i „javnost” ( 24 ).

56. U tom se pogledu, s jedne strane, pojam „priopćavanje” odnosi, kao što se to pojašnjava u uvodnoj izjavi 23. Direktive 2001/29, na svaki prijenos (ili reemitiranje) djela javnosti koja nije prisutna na mjestu na kojem se priopćavanje obavlja, neovisno o tome koji se tehnološki postupak primjenjuje ( 25 ). Drugim riječima, osoba obavlja radnju „priopćavanja” kad prenosi djelo ( 26 ) i stoga ga čini dostupnim na daljinu ( 27 ). Tipičan primjer takvog prijenosa jest, kao što se to navodi u toj uvodnoj izjavi, radiodifuzijsko emitiranje djela, dok se izraz „reemitiranje” odnosi konkretno na istodobno kabelsko, satelitsko ili pak internetsko reemitiranje radiodifuzijskog emitiranja.

57. Osim toga, pojam „priopćavanje” uključuje, kao što sam na to podsjetio u točki 48. ovog mišljenja, pojam „stavljanje na raspolaganje”. Potonja kategorija odnosi se, kao što se to pojašnjava u uvodnoj izjavi 25. i članku 3. stavku 1. Direktive 2001/29, na interaktivne prijenose na zahtjev koje karakterizira činjenica da svatko može pristupiti djelu s mjesta i u vrijeme koje sâm odabere. Pojam „stavljanje na raspolaganje” stoga obuhvaća činjenicu da osoba „javnosti” daje mogućnost da joj se prenese djelo u tim uvjetima, obično objavljivanjem tog djela na internetskoj stranici ( 28 ).

58. S druge strane, pojam „javnost” odnosi se na „neodređen” i „znatan” broj osoba. Taj se pojam stoga odnosi na osobe općenito, kao suprotnost određenom broju osoba koje pripadaju privatnoj skupini, te podrazumijeva određeni minimalni prag ( 29 ).

59. U ovom slučaju, s obzirom na prethodno navedeno, nije sporno da je, kad se zaštićeno djelo podijeli na internetu, na platformi kao što su YouTube ili Uploaded, to djelo „stavljeno na raspolaganje javnosti”, u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29.

60. Naime, kad se videozapis koji sadržava zaštićeno djelo objavi na YouTubeu, svatko mu može pristupiti u streamingu s te platforme, s mjesta i u vrijeme koje sâm odabere. Isto vrijedi kad je datoteka koja sadržava djelo pohranjena na Uploadedu i kad se download link koji se odnosi na to djelo slobodno dijeli na internetu, u zbirkama linkova, na blogovima ili pak na forumima ( 30 ). U oba slučaja djelo je stavljeno na raspolaganje „javnosti” ( 31 ), neovisno o činjenici da se tom djelu pristupa ili ga se preuzima na zahtjev pojedinaca u okviru prijenosa „jedan na jedan”. Naime, u tom pogledu treba uzeti u obzir broj osoba koje istodobno i uzastopno mogu pristupiti tom djelu ( 32 ). U navedenom slučaju djelu mogu pristupiti ili ga mogu preuzeti, po potrebi, svi postojeći i mogući posjetitelji YouTubea ili internetske stranice na kojoj je taj link podijeljen, što je očito „neodređen” i „znatan” broj osoba ( 33 ).

61. Slijedom toga, kad treća strana objavi zaštićeno djelo na internetu, s platforme kao što su YouTube ili Uploaded, bez prethodnog odobrenja njegova autora, i kad to objavljivanje nije obuhvaćeno iznimkama i ograničenjima predviđenim u članku 5. Direktive 2001/29, dolazi do povrede isključivog prava „priopćavanja javnosti” koje se člankom 3. stavkom 1. te direktive priznaje potonjem autoru.

62. S obzirom na navedeno, glavno je pitanje tko obavlja to „priopćavanje” i za to snosi moguću odgovornost, korisnik koji objavljuje predmetno djelo, operater platforme ili te dvije osobe zajedno.

63. U ovoj fazi valja pojasniti da su F. Peterson i Elsevier u pogledu tog pitanja iznijeli argumentaciju koja se temelji na različitim logikama. Prema njihovu mišljenju, operateri kao što su YouTube i Cyando odgovorni su na temelju članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 jer su, najprije, aktivno sudjelovali u „priopćavanju javnosti” djela koja su objavili korisnici njihovih platformi, tako da su sami obavljali to „priopćavanje”, zatim jer su znali da ti korisnici nezakonito dijele zaštićena djela i usto su ih namjerno poticali da to čine te, naposljetku, jer su pokazali nemar u tom pogledu, time što nisu poštovali određene obveze dužne pažnje koje imaju u zamjenu za rizik od povrede koji stvara njihova djelatnost ( 34 ).

64. Prema mojem mišljenju, ta argumentacija objedinjuje dvije problematike. S jedne strane, u slučaju kad operateri kao što su YouTube i Cyando obavljaju „priopćavanje javnosti” djela koje objavljuju korisnici njihovih platformi, ti operateri potencijalno snose izravnu (ili „primarnu”) odgovornost na temelju članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29. Pitanje je li to slučaj jest objektivno pitanje, osim razmatranjâ koja se odnose na znanje ili nemar. Naime, odgovor na to pitanje načelno ovisi samo o tome jesu li navedeni operateri obavljali te radnje „priopćavanja” i jesu li te radnje provedene bez odobrenja autora predmetnih djela. U odjeljku 1. iznijet ću, u skladu s tim okvirom analize, te ispitivanjem samo relevantnih argumenata, razloge zbog kojih načelno samo korisnici koji objavljuju zaštićena djela obavljaju „priopćavanje javnosti” tih djela. Primarnu odgovornost koja može proizaći iz tog „priopćavanja” stoga u pravilu snose samo ti korisnici.

65. S druge strane, pitanje jesu li operateri kao što su YouTube i Cyando odgovorni za povrede autorskog prava koje su počinili korisnici njihovih platformi jer su, na primjer, ti operateri znali za to i namjerno nisu djelovali, jer su poticali te korisnike da počine slične povrede ili jer su pak bili nemarni u tom pogledu, prema mojem mišljenju, nije obuhvaćeno člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/29. Kao što sam to objasnio u odjeljku 2., iako se čini da je Sud tumačio tu odredbu, u presudama GS Media ( 35 ), Stichting Brein I („Filmspeler”) ( 36 ) i Stichting Brein II („The Pirate Bay”) ( 37 ), na način da može obuhvaćati odgovornost za radnju trećih strana (takozvanu „sporednu”, „podrednu”, „sekundarnu” ili pak „neizravnu”), smatram da ta odgovornost zapravo nije u skladu s pravom Unije. Stoga je obuhvaćena pravilima u području građanskopravne odgovornosti koja se predviđaju pravom država članica. Podredno, ispitat ću u odjeljku 3. djelatnost navedenih operatera s obzirom na okvir analize koji proizlazi iz tih presuda i argumente koji se na njih odnose.

1. Činjenica da operateri platformi kao što su YouTube i Cyando načelno ne obavljaju radnje „priopćavanja javnosti”

66. Kao što sam to objasnio u točkama 55. do 58. ovog mišljenja, radnja „priopćavanja javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, jednaka je prijenosu zaštićenog djela javnosti. U tom okviru, radnja „stavljanja na raspolaganje” sastoji se od toga da se pripadnicima javnosti omogući takav prijenos, koji se može izvršiti na njihov zahtjev, s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu.

67. S obzirom na navedeno, za svaki prijenos djela javnosti u pravilu je potreban niz intervencija koje provodi nekoliko osoba, koje su uključene u taj prijenos na drukčije načine i u različitim mjerama. Na primjer, mogućnost da televizijski gledatelji gledaju djelo koje se radiodifuzijski emitira na njihovim televizijskim prijamnicima rezultat je zajedničkih napora, među ostalim, organizacije za radiodifuziju, jedne ili više televizijskih kuća, operatera radijske mreže, kao i osoba koje su osigurale antene i televizijske prijamnike tih gledatelja.

68. Sve te intervencije ne mogu se smatrati radnjama „priopćavanja javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29. U protivnom bi bilo koji dio niza bio odgovoran autorima, neovisno o prirodi svoje djelatnosti. Kako bi se spriječilo takvo široko tumačenje, zakonodavac Unije pojasnio je, u uvodnoj izjavi 27. te direktive, da „[s]amo opskrba materijalnim uređajem za priopćavanje nije sama po sebi priopćavanje u smislu [te direktive]” ( 38 ).

69. Stoga je važno razlikovati, unutar niza intervencija svojstvenih svakom prijenosu djela javnosti, osobu ( 39 ) koja obavlja radnju „priopćavanja javnosti”, u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, od davatelja usluga koji opskrbljivanjem „materijalnim uređajem” koji omogućuje izvršavanje tog prijenosa služe kao posrednici između te osobe i javnosti ( 40 ).

70. U ovom slučaju smatram, kao i Google, Cyando, finska vlada i Komisija, da je uloga koju imaju operateri kao što su YouTube i Cyando u „priopćavanju javnosti” djela koja su objavili korisnici njihovih platformi načelno uloga takvog posrednika. Prigovor F. Petersona, Elseviera te njemačke i francuske vlade prema kojem ti operateri prekoračuju tu ulogu odražava, prema mojem mišljenju, pogrešno razumijevanje onoga što razlikuje „samo opskrbu materijalnim uređajem” od radnje „priopćavanja”.

71. Podsjećam da su načela kojima se uređuje ta razlika uspostavljena već u prvoj odluci koju je Sud donio u pogledu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 odnosno u presudi SGAE ( 41 ). U toj je presudi Sud presudio da je činjenica da upravitelj hotela prima radiodifuzijsko emitiranje i distribuira ga televizijskim prijamnicima gostima koji su odsjeli u sobama njegova hotela radnja „priopćavanja javnosti” djela sadržanih u tom emitiranju. Iako je postavljanje tih televizijskih prijamnika u sobama samo po sebi „opskrba materijalnim uređajem”, intervencija upravitelja hotela nije bila ograničena samo na tu opskrbu. Naime, distribucijom radiodifuzijskog emitiranja navedenim prijamnicima upravitelj hotela svjesno ( 42 ) je prenosio djela koja je to emitiranje sadržavalo svojim gostima, koji nisu samo „javnost”, nego i „nova javnost”, odnosno osobama koje autori tih djela nisu uzeli u obzir kad su odobrili njihovo radiodifuzijsko emitiranje ( 43 ), koji, iako se nalaze unutar područja prijema emitiranja načelno ne bi mogle uživati u navedenim djelima bez njegove intervencije ( 44 ).

72. Iz te presude proizlazi da kad se djelo prenese javnosti, osoba koja obavlja radnju „priopćavanja”, za razliku od davatelja usluga koji osiguravaju „opskrbu materijalnim uređajem”, jest osoba koja svjesno intervenira kako bi prenijela to djelo javnosti tako da, da ona ne intervenira, ta javnost ne bi mogla uživati u tom djelu. Takvim postupanjem ta osoba ima „nezaobilaznu ulogu” ( 45 ) u tom prijenosu, pri čemu preuzimam pojam koji je Sud utvrdio u svojoj kasnijoj sudskoj praksi,.

73. To bi se objašnjenje moglo pogrešno shvatiti. U svakom slučaju, bilo koji posrednik ima važnu ili čak ključnu ulogu u takvom prijenosu jer je on jedan od dijelova niza koji omogućuju izvršenje tog prijenosa. Međutim, važnija je uloga koju ima dotična osoba. Njezina je uloga „nezaobilazna” jer ona odlučuje o prijenosu određenog djela javnosti i aktivno započinje to „priopćavanje”.

74. U obrnutom slučaju, posredni davatelji usluga čijim se uslugama koristi kako bi se omogućilo ili obavilo „priopćavanje” ne odlučuju na vlastitu inicijativu o prijenosu djelâ javnosti. U tom pogledu slijede upute koje su dali korisnici njihovih usluga. Potonji korisnici odlučuju o prijenosu određenih sadržaja i aktivno započinju njihovo „priopćavanje”, pri čemu te sadržaje isporučuju posrednicima i na taj ih način uključuju u postupak koji dovodi do njihova prijenosa „javnosti” ( 46 ). Stoga načelno ti korisnici sami imaju „nezaobilaznu ulogu” koju je predvidio Sud i obavljaju radnje „priopćavanja javnosti”. Da oni ne interveniraju, posrednici ne bi imali što prenositi i „javnost” ne bi mogla uživati u predmetnim djelima ( 47 ).

75. Suprotno tomu, davatelj usluga prekoračuje ulogu posrednika kad aktivno intervenira u „priopćavanje [djelâ] javnosti” ( 48 ). To je slučaj, s jedne stane, ako taj davatelj odabire preneseni sadržaj, određuje ga na neki drugi način ili ga pak prikazuje javnosti na takav način da proizlazi da je djelo njegovo ( 49 ). U tim situacijama navedeni davatelj, zajedno s trećom stranom koja je prvotno isporučila sadržaj, obavlja „priopćavanje” ( 50 ). To je slučaj, s druge strane, ako taj davatelj na vlastitu inicijativu naknadno upotrebljava navedeno „priopćavanje”, tako da ga reemitira „novoj javnosti” ili na „različit tehnološki način” ( 51 ). U svim tim slučajevima davatelj usluga ne osigurava samo „opskrbu materijalnim uređajem”, u smislu uvodne izjave 27. Direktive 2001/29. On zapravo ima „nezaobilaznu ulogu” ( 52 ) kad svjesno odlučuje o priopćavanju određenog djela javnosti ( 53 ).

76. Iz prethodnih razmatranja proizlazi da, suprotno onomu što tvrde F. Peterson i njemačka vlada, sama činjenica da platforme kao što su YouTube ili Uploaded omogućuju javnosti da pristupi zaštićenim djelima ne znači da njihovi operateri obavljaju „priopćavanje javnosti” tih djela, u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 ( 54 ).

77. Naime, najprije, kao što to tvrde Google i finska vlada, s obzirom na to da su predmetna djela objavili korisnici tih platformi ( 55 ), potonji korisnici imaju „nezaobilaznu ulogu” u stavljanju tih djela na raspolaganje javnosti. Ti korisnici odlučili su priopćiti ta djela javnosti preko navedenih platformi, time što su odabrali primjerenu opciju u YouTubeovu slučaju i podijelili odgovarajuće download linkove na internetu u Uploadedovu slučaju ( 56 ). Da oni nisu intervenirali, operateri tih platformi ne bi imali što prenositi i javnost ne bi mogla uživati u predmetnim djelima.

78. Nadalje, podsjećam da se postupak objave datoteke na platformi kao što su YouTube ili Uploaded, nakon što je korisnik započne, provodi automatski ( 57 ) a da operater te platforme ne odabire ili na drugi način određuje sadržaje koji se na toj platformi objavljuju. Pojašnjavam da moguća prethodna kontrola koju je proveo taj operater, ovisno o slučaju, automatski, prema mojem mišljenju, nije odabir ( 58 ) jer se tom kontrolom samo otkrivaju nezakoniti sadržaji i ona stoga ne odražava želju navedenog operatera da priopći javnosti određene sadržaje (a ne neke druge) ( 59 ).

79. Naposljetku, ti operateri ne upotrebljavaju naknadno „priopćavanja javnosti” koja su započeli njihovi korisnici s obzirom na to da ne reemitiraju predmetna djela „novoj javnosti” ili na „različit tehnološki način” ( 60 ). Načelno postoji samo jedno „priopćavanje”, a to je ono o kojem odlučuju dotični korisnici.

80. Prema mojem mišljenju, iz toga slijedi da operateri kao što su YouTube i Cyando načelno samo osiguravaju opskrbu „materijalnim uređajem”, kako se predviđa u uvodnoj izjavi 27. Direktive 2001/29, čime korisnicima svojih platformi omogućuju da obavljaju „priopćavanje javnosti”, u smislu članka 3. stavka 1. te direktive, djelâ koja su oni odredili. Smatram da se nijednim od argumenata iznesenih pred Sudom ne dovodi u pitanje to tumačenje.

81. Kao prvo, suprotno mišljenjima F. Petersona, Elseviera te njemačke i francuske vlade, smatram da nisu relevantne ni činjenica da operater kao što je YouTube uređuje način na koji se videozapisi koje objavljuju korisnici prikazuju na platformi, tako da ih uključuje u standardno sučelje za vizualizaciju i indeksira ih u različite rubrike ni činjenica da taj operater nudi funkciju pretraživanja i priprema rezultate pretraživanja koji su sažeti na početnoj stranici razvrstani u različite kategorije videozapisa ( 61 ).

82. U tom pogledu napominjem da je svrha te strukture prikazivanja i tih različitih funkcija da se racionalizira organizacija platforme, olakša njezino korištenje i time optimizira pristup pohranjenim videozapisima. Međutim, zahtjev iz uvodne izjave 27. Direktive 2001/29 prema kojem davatelj usluga ne obavlja radnju „priopćavanja javnosti” ako „samo” osigurava opskrbu materijalnim uređajem ne znači, prema mojem mišljenju, da taj davatelj ne može optimizirati pristup sadržaju koji se prenosi tako da organizira svoju uslugu ( 62 ). Naime, ne zahtijeva se da to bude samo „opskrba” sama po sebi. Prema mojem mišljenju, stoga nije važna okolnost da ta internetska platforma bude do određene mjere sofisticirana kako bi se olakšalo njezino korištenje. Smatram da ograničenje koje davatelj ne može prekoračiti jest ograničenje aktivnog interveniranja u priopćavanje djelâ javnosti, kako se predviđa u točki 75. ovog mišljenja.

83. Međutim, na temelju strukture prikazivanja i takvih funkcija ne može se dokazati, prema mojem mišljenju, da je operater prekoračio to ograničenje. Njima se ne upućuje na to da operater određuje sadržaje koje korisnici objavljuju na platformi. Konkretno, činjenicu da se optimizira pristup sadržajima treba razlikovati od činjenice da se optimiziraju sami sadržaji. Operater određuje sadržaj samo u drugom slučaju ( 63 ). K tomu, činjenica da platforma kao što je YouTube ima standardno sučelje za vizualizaciju ne omogućuje, prema mojem mišljenju, da se zaključi da njezin operater prikazuje sadržaj javnosti na takav način da proizlazi da je taj sadržaj njegov, pod uvjetom da je na tom sučelju za svaki videozapis navedeno koji ga je korisnik objavio.

84. Kao drugo, prema mojem mišljenju, nije odlučujuća ni okolnost prema kojoj se na platformi kao što je YouTube registriranim korisnicima prikazuje pregled „preporučenih videozapisa”. Nitko ne osporava činjenicu da te preporuke utječu na sadržaje kojima ti korisnici pristupaju. Međutim, s obzirom na to da se navedene preporuke stvaraju automatski, na temelju videozapisa koje je dotični korisnik prethodno pogledao, i da im je jedini cilj olakšati tom korisniku pristup sličnim videozapisima, te preporuke ne odražavaju odluku operatera da priopći određeno djelo javnosti. U svakom slučaju, taj operater ipak ne određuje unaprijed koja su djela dostupna na njegovoj platformi.

85. Kao treće, suprotno onomu što tvrde F. Peterson i Elsevier, činjenica da operater kao što je YouTube u općim uvjetima korištenja njegovom platformom određuje da mu svaki korisnik daje svjetsku, neisključivu i besplatnu licenciju na videozapise koje objavljuje ne dovodi u pitanje tumačenje koje predlažem. Naime, ta vrsta odredbe ( 64 ), kojom se operateru platforme dopušta da emitira sadržaje koje su objavili njegovi korisnici i na temelju koje operater usto tvrdi da automatski i sustavno stječe prava na sve te sadržaje ( 65 ), ne dokazuje sama po sebi da taj operater aktivno intervenira u „priopćavanje javnosti” djelâ, kako se predviđa u točki 75. ovog mišljenja. Naime, budući da se ta odredba upravo sustavno i automatski primjenjuje na bilo koji objavljeni sadržaj, njome se ne upućuje na to da navedeni operater odlučuje o sadržaju koji se prenosi. Suprotno tomu, kad taj operater, u skladu s navedenom licencijom, ponovno upotrebljava sadržaje koje su objavili korisnici njegove platforme ( 66 ), on u tom smislu obavlja radnje „priopćavanja javnosti”.

86. Kao četvrto, smatram da nije uvjerljiv ni argument F. Petersona i Elseviera prema kojem gospodarski model koji su primijenili operateri kao što su YouTube ili Cyando dokazuje da potonji operateri ne osiguravaju samo „opskrbu materijalnim uređajem”, u smislu uvodne izjave 27. Direktive 2001/29, nego obavljaju „priopćavanje javnosti” djela koje su objavili korisnici njihovih platformi. U tom pogledu, tužitelji u glavnom postupku tvrde da naknada koju primaju ti operateri, koja se ostvaruje osobito prodajom oglasnih prostora (model „YouTube”) ili pretplata (model „Cyando”), nije protučinidba za tehnološku uslugu, s obzirom na to da potonji operateri konkretno ne naplaćuju korisnicima prostor za pohranu kao takav, nego ovisi o privlačnosti sadržaja objavljenih na njihovim platformama. Naime, u YouTubeovu slučaju, prihodi od oglašavanja koje ostvaruje to su veći što je platforma posjećenija, a u Cyandovu slučaju, mogućnost da se lako izvrši nekoliko preuzimanja atraktivnih sadržaja potiče korisnike interneta da se pretplate.

87. Općenito cilj stjecanja dobiti kojim se vodi davatelj usluga, prema mojem mišljenju, nije koristan element za razlikovanje radnji „priopćavanja javnosti” od takve „opskrbe”. S jedne strane, podsjećam da je nakon razmatranja ( 67 ) Sud odlučio u presudi Reha Training ( 68 ), prema mojem mišljenju pravilno, da lukrativnost nije kriterij koji se primjenjuje na pojam „priopćavanje javnosti”, ali se može uzeti u obzir pri izračunu moguće naknade ili naknade štete koju treba platiti autoru zbog takvog „priopćavanja” ( 69 ). Stoga lukrativnost u najboljem slučaju može biti naznaka o postojanju takvog „priopćavanja” ( 70 ). Međutim, cilj stjecanja dobiti kojim se vodi davatelj usluga još je manje korisna naznaka za takvo razlikovanje jer se, s druge strane, opskrba „materijalnim uređajem” koja omogućuje da se obavi „priopćavanje javnosti” u pravilu provodi s takvim ciljem ( 71 ). Konkretno, velika većina internetskih posrednika pruža svoje usluge uz naknadu.

88. Konkretnije, na temelju činjenice da naknada koju primaju operateri kao što su YouTube i Cyando ovisi o privlačnosti sadržaja koje su na njihovim platformama objavili korisnici tih platformi ne može se zaključiti da ti operateri sami obavljaju „priopćavanje javnosti” djela koja se ondje mogu nalaziti. Podsjećam da je odlučujući kriterij, prema mojem mišljenju, pitanje intervenira li aktivno davatelj usluga u to „priopćavanje”, kao što je objašnjeno u točki 75. ovog mišljenja. Međutim, smatram da se to na temelju same te okolnosti ne može dokazati ( 72 ).

89. Tumačenje koje predlažem potvrđuje, prema mojem mišljenju, sudska praksa Suda u području prava žiga. U tom pogledu podsjećam da je Sud u presudi Google France odlučio, u velikom vijeću, da je upotreba znakova istovjetnih ili sličnih žigovima, kao ključnih riječi u okviru usluge internetskog referenciranja, kao što je usluga AdWords koju pruža Google, bez odobrenja njihovih nositelja, zabranjena upotreba tih žigova u smislu prava Unije. Međutim, tu upotrebu primjenjuje korisnik usluge referenciranja koji je odabrao te znakove kao ključne riječi, a ne davatelj usluge koji mu samo osigurava sredstva da to čini. Činjenica da tom davatelju usluga njegovi klijenti plaćaju naknadu za upotrebu takvih znakova nije relevantna. Naime, Sud smatra da „stvaranje tehničkih uvjeta potrebnih za uporabu znaka i dobivanje naknade za tu uslugu ne znači da onaj tko je pružio tu uslugu sam rabi navedeni znak” ( 73 ).

90. Slično tomu, Sud je u presudi L’Oréal/eBay odlučio, ponovno u velikom vijeću, da je upotreba znakova koji odgovaraju žigovima, u prodajnim ponudama objavljenim na internetskom tržištu, bez odobrenja njihovih nositelja, zabranjena upotreba tih žigova. Međutim, i u tom slučaju tu upotrebu ne primjenjuje operater tržišta, nego korisnici koji su objavili te prodajne ponude. Naime, budući da taj operater korisnicima svoje usluge samo omogućuje da objavljuju takve prodajne ponude i, po potrebi, upotrebljavaju takve znakove na tom tržištu, on sam ne upotrebljava te znakove ( 74 ).

91. Međutim, nije sporno da konkretno eBay uređuje opći prikaz oglasa svojih korisnika prodavača, indeksira ih u različite rubrike i da je uspostavio funkciju pretraživanja. Taj operater korisnicima kupcima automatski preporuča ponude slične onima koje su prethodno pogledali. Osim toga, naknada operatera o kojima je riječ u predmetima u kojima su donesene presude Google France i L’Oréal/eBay ovisi o privlačnosti sadržaja koji objavljuju korisnici njihovih usluga. Google, u okviru usluge AdWords, prima naknadu ovisno o broju klikova na linkove oglasa u kojima se upotrebljavaju ključne riječi koje su odabrali korisnici oglašivači ( 75 ). eBay naplaćuje postotak na transakcije izvršene iz prodajnih ponuda objavljenih na njegovu tržištu ( 76 ). Te različite okolnosti Sudu se očito nisu činile odlučujućima ili čak relevantnima jer ih nije niti naveo u svojem rasuđivanju. Stoga se pitam zašto bi te okolnosti u ovim predmetima trebale imati važnost na koju upućuju tužitelji u glavnom postupku ( 77 ).

92. S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prva pitanja odgovori da operater platforme za razmjenu videozapisa i operater platforme za smještaj informacija i dijeljenje datoteka ne obavljaju radnju „priopćavanja javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, kad korisnik njihovih platformi na njima objavljuje zaštićeno djelo.

93. Slijedom toga, ne može se smatrati da su ti operateri izravno odgovorni, u skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/29, kad treće strane stavljaju zaštićena djela na raspolaganje javnosti preko njihovih platformi, bez prethodnog odobrenja nositelja prava i mogućnosti primjene iznimke ili ograničenja. Tim se zaključkom ne isključuje da za navedene operatere iz toga može proizlaziti oblik sekundarne odgovornosti. To pitanje ipak treba ispitati s obzirom na pravila u području građanskopravne odgovornosti koja predviđaju države članice, kojima se trebaju poštovati ograničenja utvrđena u člancima 14. i 15. Direktive 2000/31 ( 78 ).

2. Činjenica da se člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/29 ne uređuje sekundarna odgovornost osoba kojom se trećim stranama olakšava obavljanje nezakonitih radnji „priopćavanja javnosti”

94. Uvodno valja podsjetiti, najprije, da je Sud u presudi GS Media odlučio, u skladu sa svojom presudom Svensson i dr. ( 79 ), da činjenica da stavljanje na internetsku stranicu hiperpoveznica koje upućuju na nezakonito objavljena djela na drugoj internetskoj stranici može biti „priopćavanje javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29. Sud je u biti smatrao da stavljanjem takvih poveznica osoba ima „nezaobilaznu ulogu” jer javnosti daje „izravan pristup” predmetnim djelima. Međutim, takvo postavljanje poveznica je „priopćavanje javnosti” samo pod uvjetom da se dokaže da je osoba koja ih je postavila znala ili trebala znati da te poveznice daju pristup nezakonito objavljenim djelima, pri čemu se mora pretpostaviti da je ta osoba za to znala ako joj cilj stjecanje dobiti ( 80 ).

95. Nadalje, u presudi Stichting Brein I („Filmspeler”), Sud je odlučio da prodaja multimedijskog preglednika u koji su prethodno instalirani add‑on programi koji sadržavaju hiperpoveznice na internetske stranice koje nezakonito emitiraju u streamingu zaštićena djela jest „priopćavanje javnosti”. U tom je predmetu Sud smatrao da prodavač tog preglednika ne osigurava samo „opskrbu materijalnim uređajem”, nego da naprotiv ima „nezaobilaznu ulogu” u priopćavanju djelâ zato što bi, da on prethodno nije instalirao add‑on programe u navedeni preglednik, kupci tog preglednika „mogli samo uz poteškoće uživati u zaštićenim djelima” jer javnost ne može jednostavno doći do internetskih stranica sa streamingom. K tomu, Sud se usredotočio na činjenicu da je prodavač navedenog preglednika znao za činjenicu da ti add‑on programi omogućuju pristup djelima koja se nezakonito emitiraju na internetu ( 81 ).

96. Naposljetku, u presudi Stichting Brein II („The Pirate Bay”), Sud je odlučio da je „priopćavanje javnosti” stavljanje na raspolaganje internetske platforme i upravljanje tom platformom koja skladišti i indeksira torrent datoteke koje objavljuju njezini korisnici, što im omogućuje da dijele i preuzimaju zaštićena djela u okviru mreže ravnopravnih članova (peer‑to‑peer). Prema mišljenju Suda, administratori te platforme ne osiguravaju „samo opskrbu materijalnim uređajem”, nego imaju „nezaobilaznu ulogu” u stavljanju na raspolaganje djelâ jer na platformi za to nude različite načine, među kojima su funkcija pretraživanja i indeksacije pohranjenih torrent datoteka, koji olakšavaju lokalizaciju tih datoteka. Stoga, da administratori ne interveniraju, „korisnici ne bi mogli dijeliti navedena djela, ili bi im barem njihovo dijeljenje na internetu bilo složenije”. U tom je pogledu Sud naglasio činjenicu da su administratori navedene platforme znali za činjenicu da se djela koja se dijele preko te platforme uglavnom dijele nezakonito ( 82 ).

97. Načelno, kao što sam to objasnio u točki 56. ovog mišljenja, kao što je to navedeno u uvodnoj izjavi 23. Direktive 2001/29 i kao što je to Sud presudio u nekoliko navrata ( 83 ), „priopćavanje javnosti”, u smislu članka 3. stavka 1. te direktive, jednako je prijenosu djela javnosti. K tomu, u toj se uvodnoj izjavi pojašnjava da ta odredba „ne bi trebal[a] obuhvaćati nikakve druge radnje”. Ako je u slučaju stavljanja na raspolaganje dovoljno da dotična osoba dâ javnosti pristup djelu, taj pristup mora podrazumijevati, kao što sam to pojasnio u točki 57. ovog mišljenja, mogućnost prijenosa tog djela koji se provodi na zahtjev pripadnika javnosti.

98. Međutim, nijedna od radnji o kojima je riječ u trima presudama koje se ispituju u ovom odjeljku ne odnosi se, prema mojem mišljenju, na stvarni ili mogući prijenos djela javnosti. Presuda Stichting Brein II („The Pirate Bay”) u tom je pogledu najreprezentativniji primjer. Budući da djela podijeljena na mreži peer‑to‑peer nisu objavljena na spornoj platformi, njezini administratori nisu ih stvarno mogli prenijeti javnosti. Tom su se platformom zapravo samo olakšavali prijenosi koje su njezini korisnici provodili na toj mreži ( 84 ). Isto je vrijedilo u presudama GS Media i Stichting Brein I („Filmspeler”). Postavljanje hiperpoveznica i prodaja spornog multimedijskog preglednika o kojem je riječ u tim presudama olakšavali su pristup djelima koja su nezakonito stavljena na raspolaganje javnosti na predmetnim internetskim stranicama ( 85 ).

99. Ukratko, u tim je presudama Sud, prema mojem mišljenju, u područje primjene članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 uključio radnje koje u pravom smislu riječi nisu stvarni ili mogući prijenosi djela, nego koje olakšavaju trećim stranama provođenje takvih nezakonitih prijenosa ( 86 ).

100. Usto, Sud je u tim presudama u pojam „priopćavanje javnosti” uključio kriterij koji se odnosi na znanje o nezakonitosti. Međutim, kao što su to tvrdili Elsevier i francuska vlada, taj pojam načelno ne sadržava takav kriterij. Iako je Sud u nekoliko navrata presudio da postojanje takvog „priopćavanja” pretpostavlja da dotična osoba intervenira „s punim poznavanjem posljedica svojeg ponašanja”, „namjerno”, „svjesno” ili pak „ciljano” ( 87 ), tim različitim izrazima načelno se, prema mojem mišljenju, nastoji uputiti na to da, kao što sam to objasnio u točki 72. ovog mišljenja, navedeni pojam podrazumijeva želju da se djelo prenese javnosti ( 88 ). To se pitanje a priori razlikuje od pitanja je li osoba koja obavlja „priopćavanje javnosti” djela bez autorova odobrenja znala za činjenicu da je takvo „priopćavanje” načelno nezakonito.

101. U tom se pogledu, kao što sam to objasnio u točki 64. ovog mišljenja, u skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/29, postojanje „priopćavanja javnosti”, podložno različitim izrazima navedenim u prethodnoj točki, općenito smatra objektivnom činjenicom. Zakonitost ili nezakonitost tog „priopćavanja” načelno ne ovisi ni o znanju osobe koja ga obavlja, nego u biti o tome je li autor dopustio navedeno „priopćavanje” ( 89 ). Suprotno tomu, znanje te osobe uzima se u obzir u fazi sankcija i naknada štete koje se toj osobi mogu naložiti. Konkretno, iz članka 13. Direktive 2004/48 proizlazi da osoba koja je povrijedila pravo intelektualnog vlasništva, koja je znala ili za koju je osnovano pretpostaviti da je morala znati da sudjeluje u vršenju povrede, ima obvezu nositelju prava platiti naknadu primjerenu stvarnoj šteti koju je pretrpio kao posljedicu povrede. U obrnutom slučaju, kad osoba počini takvu povredu a da nije znala ili nije imala osnovanih razloga znati da sudjeluje u vršenju povrede, može se izreći blaža kazna, u obliku povrata dobiti koju je ostvarila ili isplate unaprijed utvrđene naknade štete ( 90 ).

102. S obzirom na navedeno, činjenica da osoba, konkretno posredni davatelj usluga, svjesno olakšava trećim stranama obavljanje nezakonitih radnji „priopćavanja javnosti” očito je kažnjivo ponašanje. Međutim, općenito je prihvaćeno da je u tom slučaju riječ o pitanju sekundarne odgovornosti, koje je obuhvaćeno pravilima o građanskopravnoj odgovornosti koja predviđaju države članice ( 91 ). Uostalom, ta sekundarna odgovornost za povrede autorskog prava koje su počinile treće strane obično podrazumijeva moralni element kao što su znanje o nezakonitosti ili namjera ( 92 ).

103. Međutim, prema mojem mišljenju, budući da se člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/29 usklađuje materijalni sadržaj prava „priopćavanja javnosti”, tim se člankom određuju radnje koje su obuhvaćene tim isključivim pravom i u tom smislu primarna odgovornost koju snose oni koji nezakonito čine takve radnje. Suprotno tomu, nijedan element u tekstu te odredbe ili u drugim odredbama te direktive ne upućuje na to da je svrha te direktive urediti pitanja sekundarne odgovornosti ( 93 ). To je još značajnije jer zakonodavac Unije jasno navodi kad želi da su određena pitanja obuhvaćena aktima koje donosi ( 94 ).

104. Iz tih razloga dvojim o rasuđivanju koje je Sud primijenio u presudama GS Media, Stichting Brein I („Filmspeler”) i Stichting Brein II („The Pirate Bay”). Neovisno o tome bi li bilo poželjno da na razini Unije postoji ujednačeno rješenje za djelovanja osoba koja namjerno olakšavaju trećim stranama obavljanje nezakonitih radnji i iako bi takva ujednačenost pridonijela osiguravanju visoke razine zaštite autorskog prava, ipak se, prema mojem mišljenju, pravom Unije u njegovu trenutačnom stanju to ne predviđa ( 95 ). Na zakonodavcu Unije je da sustav sekundarne odgovornosti uključi u pravo Unije.

105. Ustrajem na činjenici da postavljanje hiperpoveznica koje upućuju na nezakonito objavljena djela na internetskoj stranici, koje je učinjeno s punim poznavanjem te nezakonitosti, prodaja preglednika kao što je „Filmspeler” i upravljanje platformom kao što je „The Pirate Bay” svakako treba kazniti. Međutim, nije potrebno da se takva djelovanja uključe u područje primjene članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 kako bi se postigao taj rezultat. Prema mojem mišljenju, odgovor na ta djelovanja može se i treba pronaći u građanskom pravu država članica ili čak u njihovu kaznenom pravu. Tumačenje koje predlažem stoga ne ostavlja autore nezaštićenima u tom pogledu.

106. Usto, podsjećam da je Sud u presudama Google France i L’Oréal/eBay odlučio u području prava žiga da neće proširiti područje primarne odgovornosti na djelovanja posrednika koja mogu pridonijeti povredama žigova koje su počinili korisnici njihovih usluga. Sud je pri razmatranju tog pitanja pravilno uputio na pravila u području građanskopravne odgovornosti koja predviđaju države članice i ograničenja utvrđena Direktivom 2000/31 ( 96 ). Stoga se pitam je li potrebno odstupiti od takvog pristupa u području autorskog prava s obzirom na to da je zakonodavstvo Unije u tim dvama područjima do slične razine usklađeno i teži istom cilju visoke razine zaštite intelektualnog vlasništva.

3. Podredno, olakšavaju li namjerno operateri kao što su YouTube i Cyando obavljanje nezakonitih radnji trećim stranama

107. U slučaju da Sud smatra prikladnim da se u ovim predmetima primijeni okvir analize iz presuda GS Media, Stichting Brein I („Filmspeler”) i Stichting Brein II („The Pirate Bay”), unatoč dvojbama koje sam iznio u prethodnom odjeljku, podredno ću ispitati ove predmete s obzirom na taj okvir analize.

108. Prema mojem razumijevanju tih presuda, intervenciju osobe u prijenos djela javnosti, osim osobe koja, time što je odlučila o tom prijenosu, obavlja radnju „priopćavanja javnosti” u pravom smislu riječi, treba izjednačiti s takvom radnjom „priopćavanja” ako su ispunjena dva kriterija.

109. S jedne strane, dotična osoba mora imati „nezaobilaznu ulogu” u navedenom prijenosu. U skladu s pristupom koji se primijenio u navedenim presudama, ta „uloga” postoji kad ta osoba olakšava taj prijenos ( 97 ). U ovom je slučaju taj kriterij očito ispunjen u pogledu operatera kao što su YouTube i Cyando.

110. S druge strane, intervencija navedene osobe mora biti „namjerna”, što se tumači na način da osoba mora znati o nezakonitosti priopćavanja koje olakšava. Način na koji taj kriterij treba tumačiti u ovim predmetima znatno je manje očit. Cjelokupna problematika temelji se na tome da u pravu Unije ne postoji okvir koji se odnosi na taj moralni element. Stoga mogu samo nagađati, na temelju naznaka koje proizlaze iz presuda GS Media, Stichting Brein I („Filmspeler”) i Stichting Brein II („The Pirate Bay”), o nacionalnim sudskim praksama u području sekundarne odgovornosti i logici koja proizlazi iz uvjeta koje moraju ispuniti posredni davatelji usluga, u skladu s člankom 14. stavkom 1. točkama (a) i (b) Direktive 2000/31, kako bi ih se oslobodilo od odgovornosti predviđene u toj odredbi ( 98 ).

111. U tom pogledu, čini mi se da se može smatrati, bez previše poteškoća, kao što to tvrde sud koji je uputio zahtjev i Komisija, da operater kao što je YouTube ili Cyando „namjerno” intervenira u nezakonito „priopćavanje javnosti” određenog djela koje se obavlja preko njegove platforme kad je znao ili bio svjestan da postoji datoteka koja sadržava predmetno djelo, osobito ako mu je bila prijavljena, i kad taj operater nije žurno djelovao, čim je to saznao ili toga postao svjestan, kako bi uklonio tu datoteku ili joj onemogućio pristup ( 99 ). Naime, u takvom slučaju može se razumno smatrati da operater, time što nije djelovao kad je to mogao učiniti, odobrava to nezakonito „priopćavanje” ili pokazuje očiti nemar u pogledu tog priopćavanja. Pitanja u kojim okolnostima operater to saznaje ili toga postaje svjestan i, po potrebi, je li „žurno” djelovao treba, prema mojem mišljenju, ispitati s obzirom na ista načela kao što su ona koja se primjenjuju u okviru uvjeta predviđenih u članku 14. stavku 1. točkama (a) i (b) Direktive 2000/31 ( 100 ).

112. Suprotno tomu, poput Komisije, i suprotno mišljenjima F. Petersona, Elseviera te njemačke i francuske vlade, smatram da se znanje o nezakonitosti ne može pretpostaviti zato što je cilj predmetnog operatera stjecanje dobiti.

113. Točno je da je Sud u presudi GS Media odlučio da, kad osoba koja na internetsku stranicu postavlja hiperpoveznice koje upućuju na zaštićena djela, koja su bez odobrenja njihova autora objavljena na drugoj internetskoj stranici, to čini s ciljem stjecanja dobiti, valja (kao oborivu pretpostavku) pretpostaviti da je to izvršila sa svijesti o tome da su ta djela zaštićena i da ne postoji to odobrenje ( 101 ). Osim što mi se čini da je Sud, u svojoj kasnijoj sudskoj praksi, ipak ograničio to rješenje na pitanje hiperpoveznica ( 102 ), smatram da se takva pretpostavka u svakom slučaju ne može primijeniti u ovom predmetu.

114. U predmetu u kojem je donesena presuda GS Media operater predmetne internetske stranice sâm je postavio sporne poveznice. Stoga je znao na koje sadržaje te poveznice upućuju. Kao što to tvrdi Cyando, ta je okolnost bila osnova za činjeničnu pretpostavku. Na temelju toga Sud je mogao od tog operatera očekivati da prije tog postavljanja izvrši „potrebne provjere” kako bi se uvjerio da nije riječ o zaštićenim djelima koja su nezakonito objavljena na stranici na koju upućuju te poveznice ( 103 ).

115. Suprotno tomu, podsjećam da sadržaj načelno ne objavljuje operater platforme. Primjena rješenja iz presude GS Media u tom kontekstu značila bi da se pretpostavlja da taj operater, s obzirom na to da mu je općenito cilj stjecanje dobiti, nije samo znao za sve datoteke koje se nalaze na njegovim poslužiteljima, nego je znao i za njihovu moguću nezakonitost, pri čemu je dužan oboriti tu pretpostavku tako da dokaže da je izvršio „potrebne provjere”. Međutim, takvo bi rješenje, prema mojem mišljenju, dovelo do toga da se takvom operateru naloži opća obveza da prati informacije koje pohranjuje ili da aktivno traži činjenice ili okolnosti koje bi ukazivale na protuzakonite aktivnosti, protivno zabrani koja je u tom pogledu propisana u članku 15. stavku 1. Direktive 2000/31 ( 104 ).

116. Preostaje još ispitati mogu li se, kao što to tvrde F. Peterson, Elsevier i francuska vlada, operateri kao što su YouTube i Cyando smatrati odgovornima jer su općenito i apstraktno znali za činjenicu da se njihovim platformama (osobito) koriste treće strane za nezakonito dijeljenje zaštićenih djela na internetu.

117. To je pitanje izrazito složeno. Velikim brojem proizvoda ili usluga može se, poput platformi YouTube i Uploaded, koristiti u zakonite svrhe ili čak društveno poželjne svrhe, kao i u nezakonite svrhe. Prema mojem mišljenju, pružatelj takvog proizvoda ili usluge ne može se smatrati odgovornim za to što se treće strane njime nezakonito koriste zbog toga što je znao za takve upotrebe ili sumnjao da postoje. Tako niska razina odgovornosti može biti prepreka proizvodnji i stavljanju na tržište takvih proizvoda ili usluga na štetu njihovih zakonitih primjena i stoga usporiti razvoj sličnih ili inovativnih proizvoda ili usluga ( 105 ).

118. Sama činjenica da pružatelj ostvaruje dobit od tih nezakonitih primjena također ne može biti odlučujuća. U tom su pogledu F. Peterson, Elsevier i francuska vlada istaknuli da se YouTube financira osobito oglašavanjem na platformi, da su prihodi od oglašavanja koje ostvaruje to veći, što su sadržaji koji se na njoj objavljuju privlačniji te da je „općepriznato” da je „u velikoj većini slučajeva” riječ o zaštićenim djelima koja su objavljena bez odobrenja njihovih autora. Osim što mi se čini da je ta logika previše pojednostavnjena u pogledu platforme kao što je YouTube ( 106 ), napominjem da prihodi koji se ostvaruju nasumičnim oglašavanjem na toj platformi ovise o njezinoj općenitoj posjećenosti i stoga su odraz njezinih zakonitih i nezakonitih primjena. Međutim, bilo koji pružatelj proizvoda ili usluge kojim se može koristiti za te dvije primjene neizbježno ostvaruje dio svoje dobiti od korisnika koji ga kupuju ili se njime koriste u nezakonite svrhe. Stoga treba dokazati druge okolnosti.

119. U tom pogledu ne treba zanemariti svrhu sustava sekundarne odgovornosti. Kao što proizlazi iz točke 117. ovog mišljenja, prema mojem mišljenju, takav sustav treba težiti odvraćanju od ponašanja koja olakšavaju povrede autorskog prava a da se pritom ne stvori prepreka inovaciji ili spriječi moguća zakonita primjena proizvoda ili usluga koje se može koristiti i u nezakonite svrhe.

120. U tom okviru, kao što to tvrdi finska vlada, odgovornost davatelja usluga može se, prema mojem mišljenju, utvrditi a da nije potrebno dokazati da je potonji davatelj znao za konkretne povrede autorskog prava ili ih bio svjestan ako se dokaže da je taj davatelj pružanjem svoje usluge namjeravao trećim stranama olakšati počinjenje takvih povreda. Presude Stichting Brein I („Filmspeler”) i Stichting Brein II („The Pirate Bay”) treba, prema mojem mišljenju, shvatiti na taj način. U prvoj presudi Sud je istaknuo da je prodavač „Filmspelera” općenito znao da se tim preglednikom može koristiti u nezakonite svrhe ( 107 ). U drugoj presudi Sud je istaknuo da administratori platforme „The Pirate Bay” općenito znaju da ta platforma olakšava pristup djelima koja su podijeljena bez prethodnog odobrenja njihovih autora i da, u svakom slučaju, nisu mogli to ne znati, s obzirom na okolnost da veliki broj torrent datoteka koje se nalaze na toj platformi upućuje na takva djela ( 108 ). Međutim, u predmetima u kojima su donesene te presude, te su osobe otvoreno izrazile namjeru da preko svojeg preglednika ili platforme olakšaju trećim stranama obavljanje nezakonitih radnji „priopćavanja javnosti” ( 109 ).

121. U ovom slučaju ni YouTube ni Cyando ne promiču otvoreno nezakonite primjene svojih platformi. F. Peterson i Elsevier ipak tvrde da se te operatere treba smatrati odgovornima s obzirom na način na koji su organizirali svoje usluge. Podsjećam da se u tom pogledu tužitelji u glavnom postupku pozivaju na nekoliko logičnih argumenata: kao prvo, navedeni operateri dokazali su da svjesno zanemaruju nezakonite primjene svojih platformi (time što omogućuju svojim korisnicima da na tim platformama objavljuju sadržaje automatski i bez prethodne kontrole), kao drugo, potiču ih na takve nezakonite primjene i, kao treće, nemarni su u pogledu tih primjena (s obzirom na to da su povrijedili obveze dužne pažnje time što ni u tom slučaju nisu proveli prethodnu kontrolu objavljenih sadržaja) ( 110 ).

122. Najprije su potrebna određena pojašnjenja. Prema mojem mišljenju, operater se ne može smatrati odgovornim, na temelju svjesnog zanemarivanja ili kažnjivog nemara, samo zato što omogućuje korisnicima svoje platforme da na njoj automatski objavljuju sadržaje i jer ih općenito ne kontrolira prije njihove objave. S jedne strane, ne može se razumno tvrditi, kao što to ipak čini Elsevier, da taj operater time što je organizirao svoju platformu na taj način samo nastoji izbjeći svaku odgovornost ( 111 ). S druge strane, člankom 15. Direktive 2000/31 sprečava se da se od takvog davatelja može očekivati da općenito i apstraktno prati informacije koje pohranjuje i da aktivno traži protuzakonite aktivnosti na svojim poslužiteljima. Stoga se činjenica da ne izvršava takvo opće praćenje ne može smatrati svjesnim zanemarivanjem ili nemarom ( 112 ). Osim toga i općenitije, sam nemar davatelja ne bi trebao biti dovoljan, osim situacije predviđene u točki 111. ovog mišljenja, da se dokaže da „namjerno” intervenira kako bi olakšao povrede autorskog prava koje su počinili korisnici njegove usluge.

123. S obzirom na navedeno, prema mojem mišljenju, načinom na koji davatelj organizira svoju uslugu doista se u određenim okolnostima može dokazati „namjernost” njegove intervencije u nezakonite radnje „priopćavanja javnosti” koje su obavili korisnici te usluge, u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, kako ga je Sud protumačio u presudama GS Media, Stichting Brein I („Filmspeler”) i Stichting Brein II („The Pirate Bay”). To je slučaj kad su obilježja te usluge odraz zle vjere predmetnog davatelja, što može dovesti do želje za poticanjem ili svjesnog zanemarivanja u pogledu takvih povreda autorskog prava ( 113 ).

124. U tom pogledu, valja provjeriti, prema mojem mišljenju, s jedne strane, postoji li za obilježja predmetne usluge objektivno objašnjenje i pružaju li ta obilježja dodanu vrijednost za zakonite primjene te usluge te, s druge strane, je li davatelj poduzeo razumne mjere kako bi spriječio nezakonite primjene navedene usluge ( 114 ). S obzirom na prethodno navedeno, ne može se ponovno očekivati od davatelja da općenito kontrolira sve datoteke koje korisnici njegove usluge namjeravaju objaviti prije nego što to učine, u skladu s člankom 15. stavkom 1. Direktive 2000/31. Drugi dio provjere treba, prema mojem mišljenju, više biti obrana za davatelje usluga. U tom smislu, činjenica da davatelj općenito savjesno ispunjava obvezu uklanjanja koja proizlazi iz članka 14. stavka 1. točke (b) te direktive ili moguće obveze koje su mu, po potrebi, naložene sudskim nalogom ili pak činjenica da je taj davatelj svjesno poduzeo druge mjere dokazat će njegovu dobru vjeru.

125. U ovom je slučaju na nacionalnom sudu da primijeni tu provjeru na operatere kao što su YouTube i Cyando. Međutim, čini mi se korisnim da mu se daju određene naznake u tom pogledu.

126. Kao prvo, čini mi se da se teško može smatrati, uzimajući u obzir obilježja platforme kao što je YouTube, da njezin operater namjerava olakšati nezakonite primjene te platforme. Konkretno, činjenica da funkcije pretraživanja i indeksacije navedene platforme olakšavaju, ovisno o slučaju, pristup nezakonitim sadržajima ne može biti naznaka u tom pogledu. Za te funkcije postoji objektivno objašnjenje i one pružaju dodanu vrijednost za zakonite primjene navedene platforme. Iako je Sud u presudi Stichting Brein II („The Pirate Bay”) iznio činjenicu da su administratori sporne platforme uspostavili tražilicu i indeksirali pohranjene datoteke kao naznaku „namjernosti” svoje intervencije u nezakonito dijeljenje zaštićenih djela ( 115 ), ta se ocjena ne može odvojiti od posebnog konteksta tog predmeta, koji obilježava namjera tih administratora da olakšaju povrede autorskog prava.

127. Osim toga, suprotno onomu što tvrdi Elsevier, smatram da činjenica da operater platforme kao što je YouTube omogućuje nekim od korisnika da prikazuju oglase u svojim videozapisima i isplaćuje im dio ostvarenih prihoda ( 116 ) nije dovoljna kako bi se dokazalo da taj operater želi potaknuti potonje korisnike da objavljuju zaštićena djela bez odobrenja njihovih autora. Naprotiv, nije sporno da se, što se tiče YouTubea, prikazivanje tih oglasa provodi s pomoću softvera Content ID, čiji je cilj osigurati da tu mogućnost imaju samo nositelji prava jer automatski otkriva videozapise koji sadržavaju zaštićena djela i koje su objavile treće strane i, po potrebi, omogućuje navedenim nositeljima da sami prikazuju oglase u predmetnom videozapisu i da ostvaruju prihode od oglašavanja ( 117 ).

128. Na temelju toga utvrđujem da je YouTube usto uspostavio različita sredstva, konkretno taj softver, kako bi suzbio povrede autorskog prava na svojoj platformi ( 118 ). Ta okolnost pomaže da se dokaže, kao što sam to naveo u točki 124. ovog mišljenja, dobra vjera operatera u pogledu nezakonitih primjena njegove platforme ( 119 ).

129. Kao drugo, suprotno tomu, smatram da je situacija manje jasna u pogledu Uploadeda. U tom pogledu, s jedne strane, suprotno Elsevierovu mišljenju, smatram da činjenica da operater omogućuje korisnicima svoje platforme da na njoj „anonimno” objavljuju datoteke dokazuje njegovu namjeru da olakša povredu. Pojašnjavam da iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da je za objavu datoteke na Uploadedu potrebno napraviti račun unošenjem prezimena, imena i adrese elektroničke pošte. Elsevier stoga kritizira činjenicu da Cyando ne kontrolira točnost informacija dobivenih od korisnika s pomoću sustava identifikacije ili autentifikacije. Međutim, iako mogućnost svakog pojedinca da se koristi internetom i internetskim uslugama a da se ne provjeri njegov identitet doista mogu zloupotrijebiti pojedinci s lošim namjerama za kažnjive aktivnosti, smatram da je ta mogućnost ipak zaštićena pravnim pravilima koja su jednako temeljna, kao i pravo na privatnost, sloboda izražavanja i savjesti ili pak zaštita podataka, osobito u pravu Unije ( 120 ) i međunarodnom pravu ( 121 ). Sustavi identifikacije ili autentifikacije stoga se mogu uspostaviti, prema mojem mišljenju, samo za posebne usluge, u uvjetima predviđenim zakonom.

130. Sama činjenica da Sharehoster kao što je Uploaded stvara download linkove za pohranjene datoteke i omogućuje korisnicima da ih slobodno dijele također ne dokazuje, prema mojem mišljenju, namjeru da se olakšaju povrede autorskog prava. Za te linkove postoji objektivno objašnjenje i oni pružaju dodanu vrijednost za zakonite primjene usluge. Čak se ni na temelju samog broja nezakonitih primjena Uploadeda, za koje stranke u glavnom postupku daju procjene koje su u najmanju ruku oprečne ( 122 ), ne može, prema mojem mišljenju, dokazati takva namjera njegova operatera, a fortiori ako je potonji operater poduzeo razumne mjere kako bi suzbio navedene primjene.

131. Međutim, s druge strane, dvojim o programu „partnerstva” kao što je onaj koji je uspostavio Cyando. Podsjećam da u okviru tog programa Cyando isplaćuje naknadu određenim korisnicima ovisno o broju preuzimanja datoteka koje su objavili ( 123 ). Dvojim o objektivnom objašnjenju i dodanoj vrijednosti takvog programa za zakonite primjene usluge. Suprotno tomu, pred nacionalnim sudovima utvrdilo se da je cilj tog programa poticanje korisnika da objavljuju popularna djela radi njihova nezakonitog preuzimanja. Stoga ne isključujem da „namjernost” intervencije davatelja u nezakonite radnje koje su počinili korisnici može proizlaziti iz uspostave tog programa ( 124 ). Po potrebi je na nacionalnom sudu da to provjeri.

B. Područje primjene oslobođenja od odgovornosti predviđenog člankom 14. stavkom 1. Direktive 2000/31 (druga pitanja)

132. Kao što sam to naveo, odjeljak 4. Direktive 2000/31 sadržava nekoliko odredbi koje se odnose na odgovornost posrednih davatelja usluga. Unutar tog odjeljka članci 12., 13. i 14. te direktive svi predviđaju, u svojem stavku 1., „sigurnu luku” (safe harbour), redom za aktivnosti „samo prijenosnika informacija”, „privremenog smještaja informacija” i „smještaja informacija na poslužitelju (‚hosting’)” ( 125 ).

133. Članak 14. stavak 1. Direktive 2000/31 primjenjuje se konkretnije kad se „pružena usluga informacijskog društva sastoji od pohrane informacija dobivenih od primatelja usluge”. Tom se odredbom u biti predviđa da se davatelj takve usluge ne može smatrati odgovornim za informacije koje pohranjuje na zahtjev svojih korisnika, osim ako ih taj davatelj, nakon što je saznao za nezakonitost tih informacija ili postao toga svjestan, nije žurno uklonio ili im onemogućio pristup.

134. Naglašavam da cilj te odredbe nije da se odgovornost takvog davatelja pozitivno utvrdi. Njome se samo negativno ograničavaju slučajevi u kojima se može utvrditi njegova odgovornost. K tomu, oslobođenje predviđeno u navedenoj odredbi odnosi se samo na odgovornost koja može proizlaziti iz informacija dobivenih od korisnika njegove usluge. Tim oslobođenjem ne obuhvaća se nijedan drugi aspekt djelatnosti tog davatelja ( 126 ).

135. Svojim drugim pitanjima Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) u biti želi znati mogu li operateri kao što su YouTube i Cyando ostvariti pravo iz članka 14. stavka 1. Direktive 2000/31 u pogledu datoteka koje pohranjuju na zahtjev korisnika svojih platformi.

136. Prema mojem mišljenju, obično to mogu. Međutim, smatram da je potrebno, prije nego što objasnim svoje stajalište, pojasniti pitanje o odnosu između te odredbe i članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29.

137. Naime, napominjem da je sud koji je uputio zahtjev sastavio svoja druga pitanja samo u slučaju da Sud odgovori, kao što mu predlažem da to učini, negativno na prva pitanja, na način da operateri kao što su YouTube i Cyando ne obavljaju „priopćavanje javnosti”, u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, djela koja objavljuju, ovisno o slučaju nezakonito, korisnici njihovih platformi. Stoga se čini da polazi od pretpostavke prema kojoj se ti operateri u obrnutom slučaju, da su izravno odgovorni na temelju navedenog članka 3. stavka 1. za ta nezakonita „priopćavanja”, načelno ne bi mogli pozvati na oslobođenje predviđeno u članku 14. stavku 1. Direktive 2000/31 ( 127 ).

138. Međutim, članak 14. stavak 1. Direktive 2000/31 primjenjuje se na horizontalan način na svaku vrstu odgovornosti koja za predmetne davatelje može proizlaziti iz bilo koje vrste informacija koje pohranjuju korisnici njihovih usluga, neovisno o izvoru te odgovornosti, predmetnom području prava i točnoj kvalifikaciji ili prirodi navedene odgovornosti. Stoga ta odredba, prema mojem mišljenju, obuhvaća primarnu i sekundarnu odgovornost za dobivene informacije i aktivnosti koje su započeli ti korisnici ( 128 ).

139. Stoga, prema mojem mišljenju, iako članak 14. stavak 1. Direktive 2000/31 načelno nije primjenjiv kad davatelj priopćava javnosti „vlastiti” sadržaj, ta se odredba, suprotno tomu, može primjenjivati kad su sadržaj koji se priopćava, kao što je to slučaj u ovom predmetu, isporučili korisnici njegove usluge ( 129 ). To je tumačenje, prema mojem mišljenju, potkrijepljeno činjenicom da se ni tom odredbom ni člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/29 ne predviđa iznimka za davatelje koji obavljaju „priopćavanje javnosti” djela koja su isporučili korisnici njihovih usluga. Naprotiv, u uvodnoj izjavi 16. te direktive naglašava se da se ona primjenjuje a da se „ne dovodi u pitanje odredbe koje se odnose na odgovornost iz [Direktive 2000/31]”.

140. Iz toga slijedi da Sud, u slučaju da odgovori potvrdno na prva pitanja, suprotno onomu što mu predlažem, ipak treba odgovoriti na druga pitanja kako bi dao koristan odgovor sudu koji je uputio zahtjev. Međutim, kriteriji koji obilježavaju „priopćavanje javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29 i uvjeti primjene članka 14. stavka 1. Direktive 2000/31 mogu se tumačiti dosljedno, kao što ću to dokazati, tako da se, u praksi, preklapanja tih dviju odredaba izbjegnu.

141. S obzirom na to, iz članka 14. stavka 1. Direktive 2000/31 proizlazi da područje primjene te odredbe ovisi o dvama kumulativnim uvjetima: s jedne strane, treba se pružiti „usluga informacijskog društva”; s druge strane, ta se usluga treba „sastoj[ati] od pohrane informacija dobivenih od primatelja usluge […] na zahtjev” potonjeg primatelja.

142. Tumačenje prvog uvjeta ne uzrokuje poteškoće u ovim predmetima. U tom pogledu podsjećam da pojam „usluga informacijskog društva” znači „svaka usluga informacijskog društva, to jest svaka usluga koja se obično pruža uz naknadu, na daljinu, elektronskim sredstvima te na osobni zahtjev primatelja usluga” ( 130 ). Međutim, usluge koje pružaju operateri kao što su YouTube i Cyando očito se pružaju „na daljinu”, „elektronskim sredstvima” i „na osobni zahtjev primatelja usluga” ( 131 ). K tomu, te se usluge pružaju „uz naknadu”. Činjenicom da se operater kao što je YouTube naplaćuje osobito oglašavanjem i da ne traži izravno plaćanje od korisnika svoje platforme ( 132 ) ne dovodi se u pitanje to tumačenje ( 133 ).

143. Što se tiče drugog uvjeta, situacija je manje očita na prvi pogled. S jedne strane, čini se jasnim da operater kao što je Cyando u okviru Uploadeda pruža uslugu koja se „sastoji od pohrane” na njegovim poslužiteljima datoteka odnosno „informacija” ( 134 )„dobivenih od primatelja usluge” odnosno korisnika koji ih objavljuje, i to „na zahtjev” potonjeg korisnika jer on odlučuje o predmetnim datotekama.

144. Međutim, s druge strane, iako nije sporno da operater kao što je YouTube pohranjuje videozapise koje su objavili korisnici njegove platforme, riječ je samo o jednom od brojnih aspekata njegove djelatnosti. Stoga je važno odrediti sprečava li ta okolnost tog operatera da ostvari pravo iz članka 14. stavka 1. Direktive 2000/31.

145. Smatram da ne. Naime, iako se tom odredbom zahtijeva da se usluga koju pruža davatelj „sastoji od pohrane informacija dobivenih od primatelja usluge”, njome se ne nalaže da je ta pohrana njegov jedini ili čak glavni predmet. Naprotiv, taj je uvjet široko definiran.

146. Iz toga slijedi, prema mojem mišljenju, da članak 14. stavak 1. Direktive 2000/31 načelno može obuhvaćati svakog davatelja „usluge informacijskog društva” koji, poput YouTubea ili Cyanda, u okviru te usluge obavlja pohranu informacija dobivenih od svojih korisnika, na zahtjev potonjih korisnika ( 135 ). Međutim, ponavljam da je oslobođenje predviđeno u toj odredbi u svakom slučaju ograničeno na odgovornost koja može proizlaziti iz tih informacija i koja ne obuhvaća druge aspekte djelatnosti predmetnog davatelja.

147. U dosadašnjoj sudskoj praksi Suda slijedi se taj pristup. U tom je pogledu Sud u presudi Google France odlučio da davatelj usluge internetskog referenciranja, kao što je Google u pogledu usluge AdWords, može ostvariti pravo iz članka 14. stavka 1. Direktive 2000/31. Naime, Sud je smatrao da se ta usluga „sastoji od pohrane informacija dobivenih od primatelja usluge”, u smislu te odredbe, s obzirom na to da u okviru navedene usluge taj davatelj pohranjuje određene informacije, kao što su ključne riječi koje su odabrali korisnici oglašivači, linkovi oglasa i prateće komercijalne poruke, kao i adrese stranica tih oglašivača ( 136 ). Sud očito nije smatrao problematičnom činjenicu da je pohrana navedenih informacija dio šire djelatnosti.

148. Sud je ipak utvrdio ograničenje. Prema njegovu mišljenju, davatelj usluga može imati pravo na oslobođenje od odgovornosti predviđeno u članku 14. stavku 1. Direktive 2000/31 za informacije koje pohranjuje na zahtjev svojih korisnika samo ako je njegovo ponašanje ograničeno na ponašanje „posrednog davatelja usluga” u skladu s namjerom zakonodavca Unije u okviru odjeljka 4. te direktive. S obzirom na uvodnu izjavu 42. navedene direktive, Sud je presudio da u tom pogledu valja ispitati „je li uloga koju obavlja navedeni davatelj neutralna, samo tehničke, automatske i pasivne naravi, što podrazumijeva da on nije upoznat s informacijama koje pohranjuje niti ima kontrolu nad njima” ili, naprotiv, ima li „aktivnu ulogu na temelju koje može steći znanje ili nadzor nad podacima koje pohranjuje” ( 137 ).

149. Slično tomu, Sud je u presudi L’Oréal/eBay