ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
22

U sklopu te reforme zakonodavstva, spornim prijelaznim odredbama željelo se obuhvatiti postupke koji su u tijeku na dan stupanja na snagu Zakona 1/2013 u kojima je rok za protivljenje ovrsi počeo teći ili je već istekao. Kako je to nezavisni odvjetnik naglasio u točki 34. svojeg mišljenja, unatoč činjenici da presude Suda imaju učinak ex tunc, to jest od dana stupanja na snagu tumačene odredbe, španjolski zakonodavac smatrao je nužnim uvesti prijelazni rok kako bi i potrošačima protiv kojih su u tijeku ovršni postupci omogućio da s učinkom na te postupke i u roku koji će propisati podnesu izvanrednu žalbu na temelju, među ostalim, činjenice nepoštenosti odredbi.
22

To upravno tijelo smatra da se usluge koje društvo Saudaçor pruža u području planiranja i upravljanja regionalnom zdravstvenom službom na temelju programskog ugovora odnose na aktivnosti koje su privatne naravi, što dovodi do toga da postupanje kao s osobama koje su obveznici PDV‑a može dovesti do narušavanja tržišnog natjecanja. Takav je, primjerice, slučaj upravljanja i održavanja informacijskog sustava zdravstvene zaštite regije. Radi se o aktivnosti gospodarske naravi budući da naknada, koja je određena u programskim ugovorima i koja je plaćena kao protučinidba za te usluge od strane regionalnih tijela, podliježe PDV‑u. Društvo Saudaçor je nadalje priznalo obvezu plaćanja tog poreza, s obzirom na to da je zatražilo ukupni iznos od 2.300.273,17 eura s osnova odbitka PDV‑a na kupnju dobara i usluga.
17

C. Pujante Rivera podnio je tužbu protiv Gestore i Fonda za osiguranje plaća pred sudom koji je uputio zahtjev, odnosno Juzgado de lo Social no 33 de Barcelona (radni sud br. 33 iz Barcelone). Radnik osporava valjanost dobivanja otkaza zbog objektivnih razloga jer je Gestora bila dužna primijeniti postupak kolektivnog otkazivanja u skladu s člankom 51. ZSR‑a. Naime, prema mišljenju C. Pujantea Rivere, ako se uzmu u obzir prestanci ugovora koji su nastupili u razdoblju od 90 dana koji su prethodili i slijedili njegovu dobivanju otkaza, brojčani prag predviđen u članku 51. stavku 1. točki b) ZSR‑a ostvaren je s obzirom na to da su osim 5 dobrovoljnih odlazaka svi drugi prestanci ugovora bili otkazivanje ili prestanak ugovora koji se izjednačuje s otkazivanjem.
5

Aktom od 26. svibnja 1997. Vijeće Europske unije donijelo je na temelju članka K.3 UEU‑a (članci K do K.9 UEU‑a zamijenjeni su člancima 29. do 42. UEU‑a) Konvenciju o dostavi, u državama članicama Europske unije, sudskih i izvansudskih pismena u građanskim ili trgovačkim predmetima (SL C 261, str. 1.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 14., str. 153.; u daljnjem tekstu: Konvencija iz 1997.).
24

S obzirom na sumnje u vezi s tumačenjem prava Unije u predmetu u kojem postupa, Employment Tribunal Birmingham (radni sud u Birminghamu) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li načelo ,pro rata temporis', kao što je to propisano u članku 4. stavku 2. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom, tumačiti na način da zahtijeva da je u slučaju povećanja radnih sati zaposlenika učinak odredbe nacionalnog prava, kao što su to članci 13., 13.a i 14. Uredbe o radnom vremenu, taj da se iznos već stečenog odmora proporcionalno prilagođava novim radnim satima, što dovodi do toga da radnik s povećanim brojem radnih sati ima pravo na stečeni odmor koji je ponovno izračunat s obzirom na povećanje broja radnih sati? 2. Treba li članak 4. stavak 2. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom ili članak 7. Direktive 2003/88 tumačiti na način da se protive tomu da je u slučaju povećanja radnih sati zaposlenika učinak odredbe nacionalnog prava, kao što su to članci 13., 13.a i 14. Uredbe o radnom vremenu, taj da se iznos već stečenog odmora proporcionalno prilagođava novim radnim satima, što dovodi do toga da radnik s povećanim brojem radnih sati ima pravo na stečeni odmor koji je ponovno izračunat s obzirom na povećanje broja radnih sati? 3. Ako je odgovor na prvo i/ili drugo pitanje potvrdan, primjenjuje li se novi izračun samo na dio referentne godine tijekom koje je radnik radio s povećanim brojem radnih sati ili na neko drugo razdoblje? 4. Treba li prilikom izračuna razdoblja odmora koji radnik uzima članak 4. stavak 2. Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom ili članak 7. Direktive 2003/88 tumačiti na način da zahtijevaju da učinak odredbe nacionalnog prava, kao što su to članci 13., 13.a i 14. Uredbe o radnom vremenu, bude taj da se primjenjuje različit pristup ovisno o tome radi li se o izračunu novčane naknade za pravo godišnjeg odmora na kraju radnog odnosa ili o izračunu preostalog prava na godišnji odmor u slučaju zadržavanja radnog odnosa? 5. Ako je odgovor na četvrto pitanje potvrdan, koji pristup treba usvojiti?“
29

Ujedinjena Kraljevina ocjenjuje, s obzirom na to da te odredbe određuju koridor „Sjeverno more – Sredozemlje“ kao jedan od početnih teretnih koridora, da je njegovo proširenje „projekt od zajedničkog interesa“ u smislu članaka 171. i 172. UFEU‑a. Naime, takav se projekt mora temeljiti na društveno‑ekonomskoj analizi troškova i koristi, kao što je to predviđeno člankom 7. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1315/2013.
46

Najprije valja podsjetiti da okolnost da je nacionalni sud prethodno pitanje formalno oblikovao pozivajući se samo na neke odredbe prava Unije ne sprečava Sud da tome sudu da sve elemente tumačenja koji bi mogli biti korisni za donošenje odluke u postupku koji se vodi pred njim, bez obzira na to je li se na njih pozvao u svojim pitanjima ili ne. U tom smislu na Sudu je da iz svih podataka koje je dostavio nacionalni sud, a posebno iz obrazloženja zahtjeva za prethodnu odluku, izvuče one dijelove prava Unije koje je potrebno tumačiti imajući u vidu predmet spora (vidjeti osobito presudu Vicoplus i dr., C‑307/09 do C‑309/09, EU:C:2011:64, t. 22.).
20

R. Bukovansky, koji ima njemačko i češko državljanstvo, živio je od 1969. do srpnja 2008. u Njemačkoj. Od siječnja 1999. do veljače 2006. radio je u Švicarskoj, gdje je bio zaposlen u više društava grupe Novartis. Zbog toga je bio podvrgnut porezu na dohodak u državi svojeg boravka, to jest u Saveznoj Republici Njemačkoj.
55

Kriterij jednako učinkovitoga konkurenta Sud je posebno primjenjivao kod određivanja niskih cijena u obliku selektivnih cijena ili predatorskih cijena (vidjeti u odnosu na selektivne cijene presudu Post Danmark, C‑209/10, EU:C:2012:172, t. 28. do 35. kao i, u odnosu na predatorske cijene, presude AKZO/Komisija, C‑62/86, EU:C:1991:286, t. 70. do 73. i France Télécom/Komisija, C‑202/07 P, EU:C:2009:214, t. 107. i 108.) te kod istiskivanja marže (presuda TeliaSonera Sverige, C‑52/09, EU:C:2011:83, t. 40. do 46.).
48

Sud je osim toga u točki 37. te presude odlučio da nacionalne odredbe kojima se prenosi članak 11. Direktive 2011/92 stoga ne mogu ograničiti svoju primjenu samo na slučaj kada se osporavanje zakonitosti temelji na razlogu izostanka provođenja procjene utjecaja na okoliš. Isključivanje te primjene u slučaju kada, iako je provedena, procjena utjecaja na okoliš sadržava povrede, pa čak i one teške, lišilo bi odredbe Direktive 2011/92 same biti njihova korisnog učinka. Takvo bi isključivanje stoga bilo protivno cilju kojim se teži osigurati širok pristup pravosuđu, kao što je to predviđeno u članku 11. navedene direktive.
26

Naime, ako bi subrogacija ovisno o tumačenju koje treba dati pojmu „treće strane“ trebala ovisiti o tome kako različita nacionalna prava kvalificiraju usporedive sustave naknade štete, kao one koji uključuju ili kao one koji ne uključuju odgovornost, to bi moglo rezultirati nejednakošću koja pogoduje određenim dužnosnicima. Dok bi na Uniju subrogacijom prešla prava dužnosnika u slučaju kad nacionalno pravo podrazumijeva obvezu treće osobe prema tom dužnosniku tako da uključuje odgovornost, takva bi subrogacija bila isključena ako se ista obveza obeštećenja oštećenika u nacionalnom pravu kvalificira kao zasebni oblik naknade štete. Stoga bi postojao rizik da bi dužnosnici koji ne bi bili obuhvaćeni subrogacijom Unije mogli biti dvaput obeštećeni za istu štetu, dok to ne bi bio slučaj kada je riječ o dužnosnicima čija bi prava subrogacijom prešla na Uniju.
26

Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja istaknuti da članak 1. stavak 1. Direktive 2010/64 propisuje pravo na tumačenje i prevođenje osobito u kaznenim postupcima. Usto, članak 1. stavak 2. te direktive pobliže određuje da se na osobe to pravo primjenjuje od trenutka kad ih nadležno tijelo neke države članice službenom obaviješću ili na neki drugi način obavijesti da su osumnjičene ili optužene za počinjenje kaznenog djela, pa do zaključenja postupka, a to znači dok konačno ne utvrdi jesu li počinili to kazneno djelo, uključujući, prema potrebi, i izricanje presude i rješenje svih žalbi.
15

U tim je okolnostima Helsingin hovioikeus odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li članak 13. Uredbe br. 1346/2000 tumačiti na način da pojam ,u tom slučaju te radnje [...]' znači da pravnu radnju s obzirom na sve okolnosti slučaja nije moguće pobijati? 2. U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje i pozivanja protivnika pobijanja na zakonsku odredbu u smislu članka 13. prve alineje te uredbe prema kojoj se plaćanje dospjelog duga može pobijati samo pod tamo propisanim okolnostima, a koje nisu navedene u tužbi podnesenoj na temelju prava države u kojoj je stečajni postupak otvoren: (a) postoje li razlozi koji zabranjuju da se članak 13. tumači tako da stranka koja pobija radnju mora istaknuti te okolnosti nakon što je saznala za tu zakonsku odredbu ako prema nacionalnom pravu države članice u kojoj je otvoren stečajni postupak mora iznijeti sve okolnosti na kojima temelji tužbu za pobijanje, ili (b) protivnik pobijanja mora dokazati da te okolnosti ne postoje i da pobijanje stoga nije moguće prema odredbi o kojoj je riječ a da se osoba koja pobija radnju pritom ne mora posebno pozivati na te okolnosti? 3. Neovisno o odgovoru na drugo pitanje pod (a), treba li članak 13. tumačiti na način (a) da je na protivniku pobijanja teret dokazivanja da okolnosti koje su navedene u zakonskoj odredbi ne postoje u konkretnom slučaju ili (b) da se teret dokazivanja postojanja tih okolnosti može odrediti prema pravu primjenjivom na pravnu radnju države članice različite od one u kojoj je otvoren postupak, koje propisuje da je teret dokazivanja na osobi koja pobija radnju, ili (c) da se spomenuti članak 13. može tumačiti na način da je to pitanje tereta dokazivanja uređeno nacionalnim propisima države nadležnog suda? 4. Treba li članak 13. tumačiti na način da pojam ‚se […] te radnje ni na koji način ne smiju osporiti’ osim zakonskih odredaba stečajnog prava kojem ta radnja podliježe obuhvaća i opće propise i načela toga prava koji su primjenjivi na tu radnju? 5. U slučaju potvrdnog odgovora na pitanje 4.: (a) Treba li članak 13. Uredbe br. 1346/2000 tumačiti na način da protivnik pobijanja za to mora dokazati da pravo u smislu tog članka 13. ne sadrži nikakva opća ili druga pravila ili načela prema kojima je moguće pobijanje na temelju izloženih činjenica i (b) može li sud u skladu s člankom 13., ako smatra da je protivnik pobijanja to dovoljno izložio, od druge stranke zahtijevati dokaz o postojanju odredbe ili načela stečajnog prava ili općeg prava države članice različite od one u kojoj je otvoren postupak u smislu članka 13. primjenjivog na radnju prema kojem je pobijanje ipak moguće?“
48

Kao drugo, valja navesti da je to tumačenje potkrijepljeno ciljem Direktive 2009/40, koja se odnosi na djelatnost tehničkog pregleda vozila i koja, kako je to presudio Sud u presudi Komisija/Portugal (C‑438/08, EU:C:2009:651, t. 26.), iako ne sadržava nikakvu odredbu o pravilima pristupa djelatnosti tehničkog pregleda, uređuje sadržaj te djelatnosti i izričito nastoji, kao što to propisuje njezina uvodna izjava 2., jamčiti sigurnost na cestama. Takav cilj također izričito proizlazi iz uvodnih izjava 3. i 43. Direktive 2014/45, koja je naslijedila Direktivu 2009/40.
28

Međutim, to odobrenje vrijedi samo ako su poštovani svi uvjeti koje je Komisija uzela u razmatranje u svojoj ocjeni spojivosti navedene mjere. Posebno, u slučaju kada prijavljena mjera uključuje, na prijedlog dotične države članice, obveze na koje je ta država pristala, treba smatrati da te obveze također čine sastavni dio odobrene mjere. To je slučaj u glavnom postupku, gdje je Komisija prilikom svoje ocjene uzela u obzir obveze koje je predložila Kraljevina Španjolska te su one unesene u popis obveza priložen odluci o odobrenju.
35

U okviru te analize, odlučujuća činjenica ne može biti to da je predmetna audiovizualna ponuda prikazana na glavnoj domeni internetske stranice ili na njezinoj poddomeni jer bi to moglo dovesti do zaobilaženja pravila Direktive 2010/13 na način da bi se internetska stranica kreirala s tim ciljem.
20

Ustaljena je sudska praksa da onoga koji ima kapitalne troškove s namjerom, potvrđenom objektivnim elementima, obavljanja gospodarske aktivnosti, u smislu članka 9. stavka 1. Direktive o PDV‑u, treba smatrati poreznim obveznikom. Djelujući kao takav, on dakle ima, u skladu s člankom 167. i pratećim člancima te direktive, pravo odmah odbiti PDV koji se duguje ili koji je plaćen na kapitalne troškove nastale za potrebe transakcija koje namjerava obaviti i koje otvaraju pravo na odbitak (vidjeti u tom smislu presudu Gran Via Moineşti, C‑257/11, EU:C:2012:759, t. 27. i navedenu sudsku praksu). To pravo na odbitak nastaje, u skladu s člancima 63. i 167. Direktive o PDV‑u, u trenutku kad nastaje obveza obračuna poreza, odnosno prilikom isporuke robe (presuda KlubC‑153/11, EU:C:2012:163, t. 36. i navedena sudska praksa).
20

Međutim, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da činjenica da je sud koji je uputio zahtjev prethodno pitanje oblikovao pozivajući se samo na određene odredbe prava Unije nije prepreka da mu Sud pruži sve elemente tumačenja koji bi mogli biti korisni za presudu u postupku u kojem odlučuje, bez obzira na to je li se sud koji je uputio zahtjev na to pozvao u tekstu svojih pitanja. U tom je smislu na Sudu da iz svih podataka koje je dostavio nacionalni sud, a posebno iz obrazloženja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, izvuče one dijelove prava Unije koje je potrebno tumačiti imajući u vidu predmet spora (vidjeti posebno presudu Ville d’Ottignies‑Louvain‑la‑Neuve i dr., C‑225/13, EU:C:2014:245, t. 30. i navedenu sudsku praksu).
15

Međutim, taj sud procjenjuje da ne može odlučiti u tom smislu zbog stava Suda iz presude Strigl i Securvita (C 90/11 i C 91/11, EU:C:2012:147), u kojoj je on smatrao da članak 3. stavak 1. točke (b) i (c) Direktive 2008/95 treba tumačiti na način da se primjenjuje na verbalni žig sastavljen od opisne sintagme i niza slova koji sam po sebi nije opisan ako ga relevantna javnost, s obzirom na to da se sastoji od prvog slova svake riječi te sintagme, prepoznaje kao kraticu navedene sintagme i tako se predmetni žig kao cjelina može shvatiti kao kombinacija opisnih podataka ili kratica koja stoga nema razlikovni karakter. Usto, sud koji je uputio zahtjev podsjeća da je u točki 38. te presude Sud zaključio da niz slova sastavljen od prvih slova riječi od kojih se sastoji sintagma, u odnosu na nju, ima samo akcesornu ulogu.
2.

U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje: treba li članak 17. stavak 2. točku (a), članak 18. stavak 1. točku (a) te članak 22. stavak 3. Šeste direktive tumačiti na način da se protive nacionalnim propisima prema kojima – u okolnostima kao što su one u postupku koji je u tijeku pred nacionalnom sudom – porezni obveznik ne može odbiti pretporez jer je račun izdala osoba koja nije stvarni dobavljač te nije moguće odrediti identitet stvarnog dobavljača robe i obvezati ga da plati porez ili imenuje osobu koja je to dužna napraviti na temelju članka 21. stavka 1. točke (c) Šeste direktive zbog izdavanja računa?“
16

Članak 158. stavak 11. točka (c) i članak 158. stavak 12. Zakonodavne uredbe br. 219 o provedbi Direktive 2001/83/EZ (i naknadnih direktiva o izmjeni) o zakoniku Zajednice o lijekovima za humanu primjenu te Direktive 2003/94/EZ (decreto legislativo n. 219 – Attuazione della direttiva 2001/83/EZ (e successive direttive di modifica) relativa ad un codice comunitario concernente i medicinali per uso umano, nonché della direttiva 2003/94/EZ) od 24. travnja 2006. (redovni dodatak GURI‑ju br. 142 od 21. lipnja 2006.) glasili su: „11. Potvrđene su: [...] (c) Naknade predviđene za ispitivanje zahtjeva za OSP lijekova i za zahtjeve za izmjenu i produljenje samih odobrenja, primjenom članka 5. stavka 1. Zakonodavne uredbe od 18. veljače 1997. br. 44. 12. [...] Isključivo u odnosu na naknade iz stavka 11. točke (c), uredbom ministra zdravlja i na prijedlog AIFA‑e iznosi se proporcionalno prilagođavaju izmjenama iznosa naknada koje se plaćaju EMA‑i. U svakom slučaju, naknade iz stavka 11. točke (c) ne mogu biti niže od petine iznosa naknada predviđenih uredbama Zajednice za odgovarajuće činidbe EMA‑e“.
33

Dva su razloga zašto je pristup Općeg suda pogrešan. Kao prvo, oslonivši se na implicitnu pretpostavku, odnosno postojanje državne potpore, Opći sud nije dovoljno obrazložio svoje utvrđenje da postoji nova potpora. U tom pogledu, iz samog sadržaja Priloga IV. Aktu o pristupanju iz 2003. proizlazi da se taj prilog primjenjuje samo na mjere koje predstavljaju potporu. Kao drugo, Opći sud je u točkama 55. do 60., 61. do 73. i 77. do 98. pobijane presude upotrijebio „kružno“ rasuđivanje, prema kojem je pretpostavka postojanja državne potpore u konačnici dovela do zaključka da predmetna potpora stvarno postoji.
47

Međutim, kao što je to osobito u točkama 65. do 67. i 72. svojeg mišljenja istaknuo nezavisni odvjetnik, valja utvrditi da se ta sudska praksa odnosi na posebnosti izvršavanja sudske funkcije i da se ona s obzirom na temeljne razlike između te funkcije i one javnoga bilježnika ne može primijeniti na potonju.
11

Weltimmo je zatim pokrenuo postupak pred sudom za upravne i radne sporove u Budimpešti (Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság), koji je smatrao da činjenica da to društvo nema sjedište ili poslovni nastan u Mađarskoj ne predstavlja valjani argument obrane, s obzirom na to da je do pružanja podataka koji se odnose na predmetne mađarske nekretnine kao i do obrade tih podataka došlo u Mađarskoj. Taj sud je ipak poništio odluku zbog drugih razloga koji su se odnosili na nedovoljnu razjašnjenost određenih činjenica.
32

Što se na prvom mjestu tiče članka 10. spomenute direktive, on predviđa da nadzornik mora dati osobi čiji se podaci obrađuju, a od koje se prikupljaju podaci, podatke navedene u tom članku u točkama (a) do (c), osim u slučaju da ih ta osoba već ima. Ti se podaci tiču identiteta nadzornika obrade tih podataka, svrhe obrade kao i bilo kojih daljnjih podataka potrebnih da bi se osigurala poštena obrada podataka. Među daljnjim podacima potrebnima radi osiguranja poštene obrade podataka, članak 10. točka (c) iste direktive izričito spominje „primatelje ili vrste primatelja podataka“ kao i „postojanje prava na pristup podacima i prava na ispravljanje podataka koji se na nju odnose“.
28

U tim je okolnostima Državno vijeće odlučilo prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Je li prijevoz putnika u otvorenoj brodici unutarnjim plovnim putovima Amsterdama, kojemu je svrha obilazak i najam za primanja u zamjenu za naknadu, kao što je to slučaj u ovom postupku, usluga na koju se primjenjuju odredbe Direktive 2006/123, uzimajući u obzir iznimku navedenu u članku 2. stavku 2. točki (d) [te] direktive u vezi s uslugama na području prijevoza? 2. Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan: Primjenjuje li se poglavlje III. Direktive 2006/123 na potpuno unutarnje situacije [te] primjenjuje li se kod ocjene je li to poglavlje primjenjivo sudska praksa Suda o odredbama Ugovora o slobodi poslovnog nastana i slobodnom kretanju usluga u potpuno unutarnjim situacijama? 3. Ako odgovor na drugo pitanje glasi da se sudska praksa Suda koja se odnosi na odredbe Ugovora o slobodi poslovnog nastana i slobodnom kretanju usluga u potpuno unutarnjim situacijama primjenjuje kod ocjene može li se poglavlje III. Direktive 2006/123 primijeniti: a) Trebaju li nacionalni sudovi primijeniti odredbe poglavlja III. Direktive 2006/123 u situaciji kao što je ona u ovom postupku, u kojoj se pružatelj usluga nije nastanio na prekograničnom temelju i ne pruža prekogranične usluge, ali se svejedno poziva na te odredbe? b) Je li za odgovor na to pitanje relevantno da će se te usluge vjerojatno većinom pružati stanovnicima Nizozemske? c) Je li za odgovor na to pitanje potrebno utvrditi jesu li poduzeća nastanjena u drugim državama članicama pokazala ili će pokazati istinski interes da pružaju takve ili slične usluge? 4. Slijedi li iz članka 11. stavka 1. točke (b) Direktive 2006/123 da, ako je broj ovlaštenja ograničen zbog prevladavajućih razloga u društvenom interesu, trajanje valjanosti ovlaštenja također mora biti ograničeno, također uzimajući u obzir cilj [te] direktive da se osigura slobodan pristup tržištu usluga, ili je to pitanje u diskreciji nadležnog tijela države članice?“
11

To je slučaj, među ostalim, s člancima 56., 61. do 68., 73., 91., 94. i 116. do 120. UNCLOS‑a, člancima III., V., VI. i VIII. Sporazuma o promicanju sukladnosti s međunarodnim mjerama za očuvanje i gospodarenje ribolovnih plovila na otvorenom moru koji je 24. studenoga 1993. Rezolucijom 15/93 odobren na 27. sjednici konferencije Organizacije Ujedinjenih naroda za hranu i poljoprivredu (u daljnjem tekstu: FAO‑ov sporazum o usklađivanju), kojem je Zajednica pristupila na temelju Odluke Vijeća 96/428/EZ od 25. lipnja 1996. (SL L 177, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 8., str. 105.), kao i s člancima 5. do 14. i 17. do 21. Sporazuma donesenog 4. kolovoza 1995. u New Yorku (Sjedinjene Američke Države) o provedbi odredaba Konvencije Ujedinjenih naroda o pravu mora od 10. prosinca 1982. u pogledu očuvanja i upravljanja pograničnim ribljim stokovima i visokomigracijskim ribljim stokovima (u daljnjem tekstu: Sporazum Ujedinjenih naroda o ribljim stokovima), koji je u ime Zajednice ratificiran Odlukom Vijeća 98/414/EZ od 8. lipnja 1998. (SL L 189, str. 14.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 9., str. 57.).
48

Međutim, s jedne strane, valja istaknuti da porezna prednost koja se sastoji od amortizacije goodwilla odmah proizvodi učinke za društvo majku, dok je oporezivanje kapitalnog dobitka od otuđivanja udjela dalje u budućnosti i neizvjesno, s obzirom na to da se, kako je to, uostalom, istaknuo sud koji je uputio zahtjev, strateški udjeli u pravilu drže trajno. U tim okolnostima, to što je u slučaju otuđenja udjela moguće oporezovati kapitalni dobitak ne može biti argument u prilog usklađenosti poreznog sustava koji može opravdati uskraćivanje porezne prednosti u slučaju kada društvo majka stekne udio u inozemnom društvu koje ostaje član grupe (vidjeti u tom smislu presude Rewe Zentralfinanz, C‑347/04, EU:C:2007:194, t. 67. kao i DI. VI. Finanziaria di Diego della Valle & C., C‑380/11, EU:C:2012:552, t. 49.).
2

Zahtjev je upućen u okviru spora između Český telekomunikační úřad (češko regulatorno tijelo za telekomunikacije), s jedne strane, i T‑Mobilea Czech Republic a.s. (u daljnjem tekstu: T‑Mobile Czech Republic) i Vodafonea Czech Republic a.s., u vezi s odlukom češkog regulatornog tijela za telekomunikacije od 23. veljače 2011. kojom je ono odredilo iznos gubitka vezanog za pružanje univerzalne usluge za 2004. godinu koji je pretrpio Telefónica Czech Republic a.s. (u daljnjem tekstu: Telefónica Czech Republic), koji je postao O2 Czech Republic a.s. (u daljnjem tekstu: O2 Czech Republic).