Predmet T-691/14

(Objavljeno po ulomcima)

Servier SAS i dr.

protiv

Europske komisije

„Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Zlouporaba vladajućeg položaja – Tržište izvorne i generičke verzije perindoprila, lijeka namijenjenog liječenju kardiovaskularnih bolesti – Odluka kojom se utvrđuje povreda članaka 101. i 102. UFEU‑a – Načelo nepristranosti – Savjetovanje sa Savjetodavnim odborom za pitanja ograničavajućih djelovanja i vladajućih položaja – Pravo na djelotvoran pravni lijek – Kratak rok za podnošenje tužbe s obzirom na duljinu pobijane odluke – Sporazumi o nagodbama u sporovima o patentima – Sporazumi o licenciji – Sporazumi o stjecanju tehnologije – Sporazum o isključivoj kupnji – Potencijalno tržišno natjecanje – Ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj – Ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu – Usklađivanje prava tržišnog natjecanja i patentnog prava – Kvalifikacija zasebnih povreda ili jedinstvene povrede – Utvrđivanje mjerodavnog tržišta na razini molekule predmetnog lijeka – Novčane kazne – Kumuliranje novčanih kazni na temelju članaka 101. i 102. UFEU‑a – Načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni – Vrijednost prihoda od prodaje – Načini izračuna u slučaju kumuliranja povreda na istim tržištima”

Sažetak – Presuda Općeg suda (deveto prošireno vijeće) od 12. prosinca 2018.

Vidjeti tekst odluke. (t. 90., 91.)

Među jamstvima koja u upravnim postupcima pruža pravni poredak Unije nalazi se među ostalim načelo dobre uprave, utvrđeno u članku 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, na koje se nadovezuje obveza nadležne institucije da brižljivo i nepristrano ispita sve relevantne elemente pojedinog slučaja. Takva obveza nepristranosti obuhvaća, s jedne strane, subjektivnu nepristranost, u smislu da nijedan član institucije u pitanju koji je zadužen za predmet ne smije pokazati pristranosti ili osobne predrasude te, s druge strane, objektivnu nepristranost, u smislu da institucija mora pružiti sumnju u tom. dovoljno jamstva da isključi svaku legitimnu dvojbu u tom pogledu. S tim u svezi, dva člana Komisije koji su uzastopno bili zaduženi za tržišno natjecanje i još bili na dužnosti na dan donošenja odluke kojom se utvrđuje povreda članaka 101. i 102. UFEU‑a nisu povrijedili ni načelo nepristranosti ni pravo na dobru upravu predmetnih poduzetnika time što su javno i u bitnome komentirali pokretanje postupka protiv tih poduzetnika, slanje obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku i predstojeće donošenje odluke o okončanju navedenog postupka, s obzirom na to da su se ograničili na obavješćivanje drugih institucija i javnosti o istrazi u tijeku, uz diskreciju i suzdržanost koje zahtijeva poštovanje pretpostavke nedužnosti. (t. 119., 131.-134.)

Savjetovanje sa Savjetodavnim odborom za pitanja ograničavajućih djelovanja i vladajućih položaja iz članka 14. stavka 1. Uredbe br. 1/2003 bitan je postupovni zahtjev čija povreda utječe na zakonitost Komisijine konačne odluke ako se utvrdi da je nepoštovanje pravila o savjetovanju spriječilo Savjetodavni odbor da bude u potpunosti upoznat s činjenicama pri donošenju svojeg mišljenja. Sadržaj i bitna ili nebitna priroda obveza koje proizlaze iz odredbi kojima se uređuje savjetovanje sa Savjetodavnim odborom stoga treba ocijeniti, u svakom predmetnom slučaju, u skladu s tom svrhom, odnosno kako bi se odboru omogućilo da pri izvršavanju svojih savjetodavnih dužnosti bude u potpunosti upoznat s činjenicama. Međutim, u nedostatku protivljenja članova Savjetodavnog odbora utvrđenom datumu sastanka, postupno slanje preliminarnog nacrta odluke navedenog odbora pri čemu se u određenim slučajevima povrijedio rok od četrnaest dana koji propisuje članak 14. stavak 3. Uredbe br. 1/2003 ne predstavlja povredu bitnog postupovnog zahtjeva, jer su članovi Savjetodavnog odbora bili dovoljno obaviješteni o biti spisa i sadržaju preliminarnog nacrta odluke uzimajući u obzir slanje različitih dokumenata usvojenih ili primljenih tijekom postupka kako su bili usvajani i primani i stoga je odbor mogao biti u potpunosti upoznat s činjenicama pri donošenju svojeg mišljenja. Obveza savjetovanja sa Savjetodavnim odborom nije povrijeđena zbog prisutnosti malog broja predstavnika nacionalnih tijela nadležnih za tržišno natjecanje na sastancima navedenog odbora jer se nijednom odredbom ne predviđa pravilo o postojanju kvoruma pri donošenju mišljenja Savjetodavnog odbora, jer članak 14. stavak 3. Uredbe br. 1/2003 izričito predviđa da Savjetodavni odbor može izdati mišljenje čak i ako su neki članovi odsutni ili ako ih nitko ne predstavlja i jer je Odbor dužan poduzeti sve mjere potrebne kako bi omogućio tijelima država članica nadležnim za tržišno natjecanje da sudjeluju u Savjetodavnom odboru. (t. 148.-150., 154.-156., 165., 166.)

Vidjeti tekst odluke. (t. 170.-174.)

Samo izreka odluke kojom se utvrđuje povreda pravila tržišnog natjecanja može proizvoditi pravne učinke i nanositi štetu, dok se na ocjene iznesene u obrazloženju, kao takve, ne može odnositi tužba za poništenje. Te ocjene mogu podlijegati nadzoru zakonitosti koji provodi sud Unije samo ako, kao obrazloženje akta koji nanosi štetu, čine potreban temelj izreke tog akta i ako, konkretnije, to obrazloženje može promijeniti bit onoga što je odlučeno u izreci predmetnog akta. Stoga, tužbeni razlog za poništenje usmjeren protiv razloga odluke Odbora koji se ne odnose na ponašanja i prakse koji predstavljaju povrede pravila tržišnog natjecanja sankcioniranih ovom odlukom, nego na kontekst u kojem su se te povrede dogodile, treba odbiti kao bespredmetan. (t. 188., 198.)

Protutržišni cilj i učinak sporazuma su alternativni, a ne kumulativni uvjeti za ocjenu toga je li sporazum obuhvaćen zabranom iz članka 101. stavka 1. UFEU‑a. U tom pogledu, ne treba dokazati konkretne protutržišne učinke ponašanja ako je utvrđen njegov protutržišni cilj. Usto, utvrđivanje postojanja ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj ne može, osobito pod izlikom ispitivanja gospodarskog i pravnog konteksta predmetnog sporazuma, dovesti do ocjene učinaka tog sporazuma jer bi se u suprotnom izgubio koristan učinak razlikovanja između cilja i posljedice kojima se ograničava tržišno natjecanje, koje je utvrđeno u članku 101. stavku 1. UFEU‑a. Međutim, Komisija i sud Unije ne mogu, tijekom ispitivanja ograničavajućeg cilja sporazuma i, konkretno, u okviru uzimanja u obzir njegova gospodarskog i pravnog konteksta, u potpunosti zanemariti moguće učinke tog sporazuma. Naime, budući da su sporazumi koji ograničavaju tržišno natjecanje oni koji pokazuju dovoljan stupanj štetnosti, jer je toliko vjerojatno da će proizvesti protutržišne učinke da se može smatrati nepotrebnim dokazivati da imaju konkretan učinak na tržište, sporazumi koji, uzimajući u obzir kontekst u koji su smješteni, imaju potencijalne dvojake učinke na tržište ne mogu se smatrati sporazumima koji ograničavaju tržišno natjecanje s obzirom na cilj. Jer bi se u suprotnom izgubio koristan učinak razlikovanja između cilja i posljedice kojima se ograničava tržišno natjecanje, analiza potencijalnih učinaka takvog sporazuma stoga treba obuhvaćati samo učinke koji proizlaze iz podataka koji su bili objektivno predvidivi na datum sklapanja navedenog sporazuma. (t. 219., 221., 304., 644., 989., 990.)

Pojam ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj u smislu članka 101. stavka 1. UFEU-a može se primijeniti samo na određene vrste koordinacije među poduzetnicima koje, po samoj svojoj prirodi, pokazuju dovoljan stupanj štetnosti za dobro funkcioniranje normalnog tržišnog natjecanja kako bi se moglo smatrati da ispitivanje njihovih učinaka nije potrebno. Kad Komisija kvalificira sporazume koji ograničavaju tržišno natjecanje s obzirom na cilj, ona , međutim, nije dužna primijeniti pojam „dovoljan stupanj štetnosti” u svojoj odluci jer iz te odluke proizlazi da je pravilno upotrijebila pojam ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj. Kako bi se ocijenilo sadržava li određeni sporazum među poduzetnicima dovoljan stupanj štetnosti kako bi se smatrao ograničenjem tržišnog natjecanja s obzirom na cilj, valja uzeti u obzir u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a sadržaj njegovih odredbi, ciljeve koje želi postići te gospodarski i pravni kontekst u koji je smješten. U okviru ocjene pravnog i gospodarskog konteksta valja uzeti u obzir prirodu obuhvaćene robe ili usluga kao i stvarne uvjete funkcioniranja i strukture jednog ili više predmetnih tržišta. U tom pogledu, sama okolnost da je sporazum nov ne sprječava kvalifikaciju predmetnog sporazuma kao sporazuma koji ograničava tržišno natjecanje s obzirom na cilj. Naime, prakse iz članka 101. stavka 1. točaka (a) do (e) UFEU‑a ne čine iscrpan popis zabranjenih tajnih sporazuma, čak i ako stečeno iskustvo potvrđuje prirodu koja je u biti štetna za tržišno natjecanje određenih vrsta suradnje, činjenica da Komisija nije u prošlosti utvrđivala da određene vrste sporazuma predstavljaju, po samom svojem cilju, ograničenje tržišnog natjecanja ne sprečava ju, sama po sebi, da to utvrđuje u budućnosti na temelju pojedinačnog i detaljnog ispitivanja spornih mjera. Usto, kvalifikacija ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj ne zahtijeva da se sporazum prima facie ili nedvojbeno smatra dovoljno štetnim za tržišno natjecanje kako bi se klasificirao kao ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj, a da Komisija ili sud Unije ne provede pojedinačno i konkretno ispitivanje njegova sadržaja, svrhe, pravnog i gospodarskog konteksta. (t. 220., 221., 224., 230., 231.)

Upotreba nagodbe u postupku o patentima ne oslobađa stranke u sporu od primjene prava tržišnog natjecanja. U tom pogledu, iako nije na Komisiji da odredi doseg patenta, ta se institucija ipak ne može suzdržati od svih mjera kad je doseg patenta relevantan za ocjenu postojanja povrede članaka 101. i 102. UFEU‑a uzimajući u obzir, čak i u slučaju u kojem je stvaran doseg patenta predmet spora pred nacionalnim sudovima, da Komisija mora moći izvršiti svoje ovlasti u skladu s odredbama Uredbe br. 1/2003, da utvrđenja koja Komisija može iznijeti uopće ne dovode u pitanje ocjene nacionalnih sudova u sporovima o patentnim pravima koji su pred njima pokrenuti i da Komisijina odluka podliježe nadzoru suda Unije. Iako nije ni na Komisiji ni na Općem sudu da odluče o valjanosti patenta, postojanje patenta ipak treba uzeti u obzir u analizi koja se provodi u okviru pravila tržišnog natjecanja Unije. Kako bi se patentno pravo uskladilo s pravom tržišnog natjecanja u posebnom okviru sklapanja nagodbi između stranaka u sporu o patentu, valja pronaći ravnotežu između, s jedne strane, potrebe da se poduzetnicima omogući da sklapaju nagodbe čiji razvoj pogoduje zajednici i, s druge strane, potrebe da se spriječi rizik od zlouporabe sporazuma o nagodbi, protivne pravu tržišnog natjecanja, koja dovodi do zadržavanja patenata koji su posve nevaljani. (t. 244., 252., 253.)

Kvalifikacija sporazuma o nagodbi u sporovima o farmaceutskim patentima sklopljenog između proizvođača izvornog lijeka kao nositelja patenata i proizvođača generičkih lijekova kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj podrazumijeva da u okviru sporazuma o nagodbi istodobno postoji poticajna prednost u korist proizvođača generičkih lijekova i povezano ograničenje njegovih napora da konkurira proizvođaču izvornog lijeka. Kad su ta dva uvjeta ispunjena, treba utvrditi da je tržišno natjecanje ograničeno s obzirom na cilj u smislu članka 101. stavka 1. UFEU-a uzimajući u obzir stupanj štetnosti tako sklopljenog sporazuma za dobro funkcioniranje normalnog tržišnog natjecanja. Stoga, sama činjenica da u takvom sporazumu o nagodbi postoje klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta čiji je doseg ograničen na doseg predmetnog patenta ne može, unatoč tome što su te klauzule same po sebi ograničavajuće, dovesti do zaključka da postoji ograničenje tržišnog natjecanja čiji je stupanj štetnosti dovoljan kako bi ga se kvalificiralo kao ograničenje s obzirom na cilj kad se ti sporazumi temelje na tome da strane priznaju valjanost predmetnog patenta. Suprotno tomu, postojanje takvih klauzula problematično je kad je očito da pristanak proizvođača generičkih lijekova da se na njega primijene te klauzule nije utemeljen na njihovu priznavanju valjanosti patenta. Stoga, ako pri sklapanju nagodbe dođe do neopravdanog plaćanja za odgodu ulaska na tržište, treba smatrati da je proizvođač generičkih lijekova tim plaćanjem bio potaknut da se podvrgne klauzulama o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta te valja zaključiti da postoji ograničenje s obzirom na cilj. Kada se utvrdi postojanje poticanja, strane se više ne mogu pozvati na svoje priznavanje valjanosti patenta u okviru nagodbe. Činjenica da je sudsko ili upravno tijelo potvrdilo valjanost patenta u tom je pogledu nevažna. Stoga treba smatrati da je poticanje, a ne činjenica da strane nagodbe priznaju valjanost patenta, stvaran uzrok ograničenjâ tržišnog natjecanja uvedenih klauzulama o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta, čiji je stupanj štetnosti, s obzirom na to da su u tom slučaju u potpunosti nelegitimne, za dobro funkcioniranje normalnog tržišnog natjecanja dovoljan kako bi se utvrdila kvalifikacija ograničenja s obzirom na cilj. (t. 262., 263., 265., 269., 270., 272.)

U slučaju sporazumâ o nagodbi u sporovima o patentima koji se tiču farmaceutskih patenata sklopljenog između proizvođača izvornog lijeka kao nositelja patenata i proizvođača generičkih lijekova, kvalifikacija tih sporazuma kao ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj u smislu članka 101. stavka 1. UFEU-a podrazumijeva da u okviru sporazuma o nagodbi istodobno postoji poticajna prednost u korist proizvođača generičkih lijekova i povezano ograničenje njegovih napora da konkurira proizvođaču izvornog lijeka. Radi utvrđivanja predstavlja li plaćanje za odgodu ulaska na tržište, odnosno prijenos vrijednosti s proizvođača izvornog lijeka na proizvođača generičkih lijekova, poticanje na prihvaćanje klauzula o neosporavanju patenta i o zabrani komercijalizacije, valja ispitati, uzimajući u obzir njegovu prirodu i opravdanje, obuhvaća li to plaćanje troškove koji su svojstveni nagodbi u sporu. Kada plaćanje za odgodu ulaska na tržište predviđeno u sporazumu o nagodbi koji sadržava klauzule kojima se ograničava tržišno natjecanje ima za cilj nadoknaditi troškove svojstvene nagodbi koje snosi proizvođač generičkih lijekova, u okviru spora između tog proizvođača i proizvođača izvornog lijeka, to se plaćanje načelno ne može smatrati poticajnim. U tom slučaju ipak nije isključena mogućnost da se utvrdi postojanje poticanja ili ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj. Međutim, za to je potrebno da Komisija utvrdi da su iznosi koji odgovaraju tim troškovima svojstvenim nagodbi, čak i ako su ih stranke u toj nagodbi odredile i izrazile preciznim brojkama, prekomjerni. Suprotno tomu, određeni troškovi koje snosi proizvođač generičkih lijekova a priori previše su nepovezani sa sporom i njegovim rješavanjem da bi se mogli smatrati svojstvenima nagodbi u sporu o patentima. Na primjer, riječ je o troškovima proizvodnje proizvoda koji predstavljaju povredu, koji odgovaraju vrijednosti zaliha navedenih proizvoda, kao i o troškovima istraživanja i razvoja koji su nastali pri izradi tih proizvoda. Isto vrijedi za iznose koje proizvođač generičkih lijekova mora platiti trećim osobama zbog ugovornih obveza sklopljenih izvan spora. Stoga je na stranama sporazuma, ako žele da se plaćanje tih troškova ne kvalificira kao poticajno ili kao pokazatelj da postoji ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj, da dokažu da su ti troškovi svojstveni sporu ili njegovu rješavanju, a zatim da opravdaju njihov iznos. (t. 272., 277., 278., 280.)

Vidjeti tekst odluke. (t. 284.-291.)

U kontekstu sporazumâ o nagodbi o patentima, čija protupravna priroda ne može biti očita vanjskom promatraču, Komisija se ne može, u svrhu utvrđivanja postojanja potencijalnog tržišnog natjecanja na određenom tržištu, ograničiti na provjeravanje nepostojanja nesavladivih prepreka ulasku na to tržište kako bi iz njega zaključila da postoji potencijalno tržišno natjecanje. Tako je Komisija pravilno ocijenila potencijalno tržišno natjecanja na predmetnom tržištu na temelju kriterija stvarnih i konkretnih mogućnosti ulaska na to tržište, na temelju čega postojanje potencijalnog tržišnog natjecanja nije priznato osim u slučaju stvarnih mogućnosti za poduzetnika koji još nisu prisutni na tržištu ući na to tržište, koje su se mogle ostvariti da nije bilo ograničavajućeg akta. Ključan element za utvrđivanje postojanja stvarnih i konkretnih mogućnosti ulaska na tržište jest sposobnost poduzetnika da uđe na navedeno tržište. Namjera ulaska na to tržište predmetnog poduzetnika nije, sama po sebi, ni potrebna za priznavanje postojanja potencijalnog tržišnog natjecanja na navedenom tržištu, niti može to priznavanje dovesti u pitanje, ali ipak, kad je utvrđena, može potvrditi sposobnost ulaska na tržište i stoga pridonijeti kvalifikaciji određenog subjekta kao potencijalnog konkurenta. Kako bi se subjekta moglo kvalificirati kao potencijalnog konkurenta, potrebno je da se njegov potencijalni ulazak na tržište može dogoditi dovoljno brzo kako bi mogao utjecati i izvršavati konkurentski pritisak na sudionike na tržištu. Taj pojam „dovoljno brzog” ulaska ovisi o činjenicama razmatranog predmeta, kao i o pravnom i gospodarskom kontekstu u koji je smješten, koje treba uzeti u obzir pri utvrđivanju toga izvršava li vanjski poduzetnik konkurentski pritisak na poduzetnike koji trenutačno djeluju na tom tržištu. Kriterij percepcije postojećeg subjekta je također relevantan kriterij, ali nije dovoljan kako bi se ocijenilo postojanje potencijalnog tržišnog natjecanja. Stoga, ne može se samo na temelju percepcije predmetnih subjekata, čak i iskusnih, smatrati da je neki drugi subjekt jedan od njegovih potencijalnih konkurenata. Suprotno tomu, ta percepcija može potvrditi sposobnost subjekta da uđe na tržište i tako pridonijeti njegovoj kvalifikaciji kao potencijalnog konkurenta. (t. 318., 320., 325., 326.-329., 334., 336., 347., 382.)

Patenti poduzetnika koji su predmet postupka usmjerenog na utvrđenje povrede pravila tržišnog natjecanja nisu u načelu nesavladive prepreke ulasku poduzetnika na određeno tržište, u mjeri u kojoj je moguće za poduzetnike van tog tržišta preuzeti rizik za ulazak s proizvodom na tržište, uključujući kada on može predstavljati povredu patenta koji je na snazi, pri čemu taj ulazak ili puštanje u prodaju uz rizik može biti uspješno ako nositelj patenta ne podnese tužbu zbog povrede ili ako ta tužba, u slučaju njezina podnošenja, bude odbijena. Ta mogućnost ulaska na tržište uz rizik sama po sebi ne podrazumijeva da ti proizvođači imaju stvarne i konkretne mogućnosti ulaska na to tržište, pri čemu te mogućnosti ipak ovise o njihovoj sposobnosti i namjeri takvog ulaska uz rizik. K tomu, iako patenti načelno nisu nesavladive prepreke ulasku konkurenta na tržište, oni mogu stvoriti takve prepreke ovisno o ishodu spora o patentima i utjecati na stvarne i konkretne mogućnosti ulaska na to tržište. U tom pogledu, ocjene koje su proveli sami vanjski subjekti u pogledu mogućnosti nevaljanosti ili povrede patenata postojećeg subjekta se također mogu uzeti u obzir u svrhu utvrđivanja imaju li ti vanjski subjekti stvarne i konkretne mogućnosti ulaska na tržište. (t. 359., 379., 384.)

U kontekstu postupka kojem je cilj utvrditi povredu pravilâ tržišnog natjecanja, postojanje potencijalnog tržišnog natjecanja na određenom tržištu između poduzetnika koji su sklopili sporazume o nagodbama o patentima ocjenjuje se na datum sklapanja spornih sporazuma. Naime, u svrhu utvrđivanja toga ograničavaju li takvi sporazumi tržišno natjecanje u smislu članka 101. UFEU‑a, valja utvrditi kakvo je bilo stvarno ili potencijalno tržišno natjecanje na mjerodavnom tržištu u trenutku kad su ti sporazumi sklopljeni. Iz toga slijedi da se ne mogu uzeti u obzir argumenti i dokumenti koji se odnose na podatke nakon sklapanja spornih sporazuma jer takvi podaci odražavaju provedbu tih sporazuma, a ne konkurentsku situaciju na tržištu u trenutku njihova sklapanja. Teret dokazivanja postojanja stvarnih i konkretnih mogućnosti konkurenta da uđe na tržište, kao i, šire, teret dokazivanja postojanja povrede, snosi Komisija. Međutim, budući da je većina podataka na temelju kojih se mogu utvrditi sposobnost i namjera vanjskih subjekata da uđu na tržište, a stoga i stvarne i konkretne mogućnosti da uđu na to tržište, interni podaci navedenih proizvođača, koje potonji proizvođači mogu najlakše prikupiti, valja smatrati da je Komisija, u nedostatku dokaza o protivnom u pogledu tehničkih, regulatornih, komercijalnih ili financijskih poteškoća, u dovoljnoj mjeri utvrdila postojanje takvih mogućnosti u predmetnim okolnostima ako je prikupila skup usuglašenih dokaza kojima se utvrđuju barem mjere poduzete u svrhu proizvodnje i komercijalizacije predmetnog proizvoda u dovoljno kratkom roku kako bi se utjecalo na subjekt koji je prisutan na tržištu. (t. 385., 386.)

Vidjeti tekst odluke. (t. 432.-501., 579.-614., 718.-752.)

Vidjeti tekst odluke. (t. 527.-547.)

Vidjeti tekst odluke. (t. 644.-678.)

Kvalifikacija sporazuma o nagodbi u sporovima o farmaceutskim patentima sklopljenog između proizvođača izvornog lijeka kao nositelja patenata i proizvođača generičkih lijekova kao sporazuma koji ograničava tržišno natjecanje s obzirom na cilj podrazumijeva da u okviru sporazuma o nagodbi istodobno postoji poticajna prednost u korist proizvođača generičkih lijekova i povezano ograničenje njegovih napora da konkurira proizvođaču izvornog lijeka. U tom pogledu, u slučaju standardnog trgovačkog sporazuma „povezanog” sa sporazumom o nagodbi koji sadržava klauzule koje same po sebi ograničavaju tržišno natjecanje može predstavljati ozbiljnu naznaku postojanja poticanja i posljedično tome ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj, kada taj dodatan sporazum predviđa prijenos vrijednost s proizvođača izvornog lijeka na proizvođača generičkih lijekova. Ipak, ta ozbiljna naznaka nije dovoljna te je Komisija stoga treba potkrijepiti podnošenjem drugih dosljednih elemenata na temelju kojih se može zaključiti da postoji plaćanje za odgodu ulaska na tržište. Takvo plaćanje, u posebnom kontekstu dodatnih sporazuma, odgovara dijelu plaćanja koje je proveo proizvođač izvornog lijeka, koji prelazi „normalnu” vrijednost razmijenjene robe. Iz toga slijedi da, s obzirom na sve elemente kojima raspolaže i, ovisno o slučaju, na to da strane sporazumâ nisu iznijele objašnjenja ili vjerodostojna objašnjenja, Komisija može utemeljeno tvrditi, po završetku ukupne ocjene, da dodatni sporazum nije sklopljen u normalnim tržišnim uvjetima, odnosno da plaćanje koje je proveo proizvođač izvornog lijeka prekoračuje vrijednost razmijenjene robe ili da vrijednost robe ustupljene proizvođaču generičkih lijekova prekoračuje iznos koji je platio potonji proizvođač. Komisija stoga može zaključiti da postoji plaćanje za odgodu ulaska na tržište. Međutim, plaćanje za odgodu ulaska na tržište, ako nema za cilj naknaditi troškove svojstvene nagodbi, stoga predstavlja poticajnu prednost. Ipak, strane sporazumâ mogu još istaknuti da je predmetna prednost neznatna, čiji je iznos nedovoljan da bi se smatralo da odgovara znatnom poticanju na prihvaćanje klauzula koje ograničavaju tržišno natjecanje predviđenih u sporazumu o nagodbi. (t. 797., 798., 802.-804., 808.-810., 866.)

Vidjeti tekst odluke. (t. 903.-906.)

Kvalifikacija sporazuma o nagodbi u sporovima o farmaceutskim patentima sklopljenog između proizvođača izvornog lijeka kao nositelja patenata i proizvođača generičkih lijekova kao sporazuma koji ograničava tržišno natjecanje s obzirom na cilj podrazumijeva da u okviru sporazuma o nagodbi istodobno postoji poticajna prednost u korist proizvođača generičkih lijekova i povezano ograničenje njegovih napora da konkurira proizvođaču izvornog lijeka. Međutim, ako postoji sporazum o licenciji sklopljen između proizvođača izvornog lijeka i proizvođača generičkih lijekova, ta su dva elementa ublažena, pa čak i uklonjena, tako da se ne može lako utvrditi dovoljan stupanj štetnosti za dobro funkcioniranje normalnog tržišnog natjecanja. Iz toga slijedi da, kao iznimka od razmatranja koja se odnose na druge vrste dodatnih trgovačkih sporazuma, povezivanje sporazuma o licenciji i sporazuma o nagodbi u stvarnom sporu koji se odnosi na farmaceutske patente i koji sadržava klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta nije ozbiljna indicija da postoji plaćanje za odgodu ulaska na tržište. Stoga je na Komisiji da na drugim indicijama temelji utvrđenje da sporazum o licenciji nije bio sklopljen u normalnim tržišnim uvjetima te da se njime u stvari prikriva plaćanje za odgodu ulaska na tržište kojim se proizvođača generičkih lijekova potiče da pristane da se na njega primijene klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta U takvom slučaju, posljedično, na Komisiji je da dokaže da je naknada koju plaća proizvođač generičkog lijeka nositelju patenta neuobičajeno niska, odnosno toliko da se ne može objasniti razmatranjima koja se odnose samo na gospodarsku vrijednost robe koja je predmet ugovora, te da sporazum o licenciji podrazumijeva stoga plaćanje za odgodu ulaska na tržište u korist proizvođača generičkih lijekova. (t. 943., 949., 951., 952., 956., 963.)

Vidjeti tekst odluke. (t. 992.-999.)

Vidjeti tekst odluke. (t. 1016., 1025.)

U svrhu ocjene treba li neki sporazum smatrati protivnim članku 101. stavku 1. UFEU-a zbog promjena u tržišnom natjecanju koje uzrokuje, tržišno natjecanje treba ispitati u stvarnom okviru u kojem bi se odvijalo da sporni sporazum ne postoji. Stoga je usporedbom između tržišnog natjecanja koje je postojalo u slučaju sklapanja sporazuma i tržišnog natjecanja kakvo bi postojalo da taj sporazum nije sklopljen potrebno pokazati da dolazi do većeg narušavanja tržišnog natjecanja kad se sporazum primjenjuje. U tom pogledu, ako Komisija donese odluku kojom utvrđuje da je počinjena povreda članka 101. stavka 1. UFEU‑a,,obična činjenica da je Komisija utvrdila da postoji potencijalno tržišno natjecanje i ograničenje slobode djelovanja potencijalnog konkurenta, ili čak njegovo isključenje, ne oslobađa je od obveze da dokaže analizu stvarnih učinaka predmetnog sporazuma na tržišno natjecanje ako su se klauzule sporazuma provodile i ako su se njihovi učinci na tržišno natjecanje mogli utvrditi uzimanjem u obzir relevantnih činjeničnih zbivanja, osobito onih do kojih je došlo nakon sklapanja sporazuma, koja su se dogodila prije nego što je Komisija donijela odluku. Naime, kad bi bilo moguće da Komisija odluku u pogledu sporazuma koji su provedeni temelji samo na učincima koje su mogli imati kako bi dokazala da su sporazumi imali protutržišni učinak, razlika između ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na cilj i ograničenja tržišnog natjecanja s obzirom na posljedicu, uvedena člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a, ne bi bila relevantna. Stoga, Komisija je počinila pogrešku koja se tiče prava time što je smatrala da, s obzirom na to da je utvrdila da se sporazumom o nagodbi isključilo potencijalnog konkurenta s predmetnog tržišta, ona nije bila dužna, kako bi prikazala tržišno natjecanje kakvo bi postojalo da nije sklopljen sporazum, uzeti u obzir stvarne događaje koje je mogla uočiti u trenutku u kojem je donijela odluku, događaje od kojih neki nisu bili samo relevantni, nego i odlučujući u svrhu usporedbe između tržišnog natjecanja koje je postojalo u slučaju sklapanja sporazuma i tržišnog natjecanja kakvo bi postojalo da taj sporazum nije sklopljen. (t. 1076., 1092., 1121.-1123., 1128., 1219., 1220.)

Vidjeti tekst odluke. (t. 1264.-1282., 1295.-1303.)

U svrhu ispitivanja eventualno vladajućeg položaja poduzetnika na određenom tržištu, treba ocijeniti mogućnosti tržišnog natjecanja u okviru tržišta koje obuhvaća sve proizvode koji su, zbog svojih karakteristika, osobito prikladni za ispunjavanje stalnih potreba te su slabo zamjenjivi drugim proizvodima. Definicija predmetnog tržišta utvrđuje se kako bi se odredio opseg unutar kojeg treba ocijeniti pitanje može li se predmetni poduzetnik u znatnoj mjeri ponašati neovisno o svojim konkurentima, klijentima i potrošačima. Stoga, mjerodavno tržište proizvoda obuhvaća sve one proizvode i/ili usluge koje potrošač smatra zamjenjivima ili nadomjestivima s obzirom na karakteristike proizvoda, njihove cijene i namjenu. U tom pogledu, konkurentski odnosi u farmaceutskom sektoru odgovaraju mehanizmima koji se razlikuju od mehanizama koji određuju konkurentske interakcije koje inače postoje na tržištima koja nisu tako jako regulirana. Naime, farmaceutski je sektor „atipičan” jer potražnja lijekova koji se izdaju na recept ovisi o liječniku koji izdaje recept, a ne o krajnjem potrošaču (pacijentu). Isto tako liječnici uglavnom odabiru lijekove koji se izdaju na recept na temelju njihovih terapijskih učinaka. Slijedom toga, budući da čimbenici koji nisu povezani s cijenama, kao što je terapijska upotreba, utječu na odabir liječnika, ti su čimbenici, uz pokazatelje koji se temelje na cijenama, relevantni elementi za utvrđivanje tržišta. Sloboda liječnika da odaberu između izvornih lijekova dostupnih na tržištu ili između izvornih lijekova i generičkih verzija drugih molekula, te pozornost koju liječnici koji izdaju recepte najprije pridaju terapijskim aspektima mogu, ovisno o slučaju, dovesti do znatnih kvalitativnih konkurentskih pritisaka koji nisu povezani s cijenama, uz uobičajene mehanizme cjenovnog pritiska. Takvi pritisci mogu postojati i u slučaju u kojem se terapijske prednosti jednog lijeka pokažu jasno superiornima terapijskim prednostima drugih lijekova dostupnih za liječenje iste bolesti, kao i u slučaju u kojem liječnici koji izdaju recepte priznaju ili smatraju da su dostupni lijekovi jednakovrijedni. Konkretno, ako za liječenje iste bolesti liječnici koji izdaju recepte biraju između lijekova od kojih se ni za jedan ne priznaje niti smatra da je superiorniji drugima, analiza konkurencije između tih lijekova velikim se dijelom temelji i na kvalitativnoj usporedbi. Naime, ako postoje lijekovi za koje se priznaje ili smatra da su jednakovrijedni ili zamjenski, u analizi tržišta posebnu pozornost treba pridati elementima na temelju kojih se može utvrditi postojanje kvalitativnih konkurentskih pritisaka ili onih koji nisu povezani s cijenama, koji se osobito odražavaju u nastojanjima da se pridobije nove liječnike koji izdaju recepte, koji će ga prvog odabrati kao terapiju, u prelascima pacijenata koji primaju stalnu terapiju na druge konkurentne lijekove, u intenzitetu promidžbenih radnji koje se provode u pogledu lijeka ako postoje alternativni jednakovrijedni ili manje skupi lijekovi. (t. 1380.-1382., 1385., 1395., 1397., 1402.)

Vidjeti tekst odluke. (t. 1405.-1592.)

Opseg nadzora zakonitosti predviđenog u članku 263. UFEU-a proteže se na sve elemente Komisijinih odluka u vezi s postupcima na temelju članaka 101. i 102. UFEU-a nad kojima Opći sud provodi detaljan nadzor kako prava tako i činjenica u pogledu razloga koje navede tužitelj, uzimajući u obzir sve elemente koje je tužitelj naveo. Osim toga, iako u područjima u kojima je nužno provoditi složene gospodarske ocjene Komisija uživa diskrecijski prostor u gospodarskom dijelu, to ne znači da se sud Unije dužan uzdržati od nadzora nad tumačenjem ekonomskih podataka od strane Komisije. Naime, sud Unije ne samo da mora provjeriti materijalnu točnost navedenih dokaznih elemenata, kao i njihovu pouzdanost i dosljednost, već i to predstavljaju li navedeni elementi skup relevantnih podataka koje treba uzeti u obzir prilikom ocjene složene situacije te jesu li oni takve naravi da podupiru zaključke koji su iz njih izvedeni. U okviru utvrđivanja mjerodavnog tržišta s ciljem ocjene postojanja vladajućeg položaja na tom tržištu, Komisija je počinila niz pogrešaka koje mogu dovesti u pitanje rezultat njezine analize, pogrešno smatrajući da se predmetni proizvod odnosno lijek namijenjen borbi protiv hipertenzije razlikuje, s gledišta terapijske upotrebe, od drugih lijekova iste terapijske skupine, podcijenivši sklonost pacijenata da promijene lijek i pridavši preveliku važnost cjenovnom čimbeniku u analizi konkurentskih pritisaka. (t. 1587.-1590.)

Učinkovito kažnjavanje povreda u području prava tržišnog natjecanja ne može dovesti do povrede načela zakonitosti kaznenih djela i kazni, koje je propisano člankom 49. Povelje o temeljnim pravima. To načelo ne može se tumačiti na način da zabranjuje naknadno objašnjenje pravila o kaznenoj odgovornosti sudskim tumačenjem od predmeta do predmeta, pod uvjetom da je rezultat razumno predvidiv u trenutku počinjenja povrede, posebice imajući u vidu tumačenje koje je u to vrijeme bilo na snazi u sudskoj praksi koja se odnosi na predmetnu pravnu odredbu. Doseg pojma predvidljivosti u velikoj mjeri ovisi o sadržaju teksta o kojem je riječ, području na koje se odnosi i broju i svojstvu njegovih adresata. Predvidljivost zakona ne protivi se tomu da dotična osoba mora pribjeći stručnom savjetovanju kako bi ocijenila, u stupnju koji je razuman u okolnostima predmeta, posljedice koje mogu proizići iz određenog akta. Tako je posebice kod profesionalaca koji su navikli na primjenu velikog opreza u izvršavanju svojeg zanimanja. Stoga se od njih može očekivati da ulože posebnu brigu pri ocjeni s njima povezanih rizika. U tom pogledu, proizvođač izvornog lijeka mogao je pretpostaviti da je, time što je poticao proizvođače generičkih lijekova da pristanu, u okviru sporazuma o nagodbi u pogledu patenata, da se na njih primijene klauzule o zabrani komercijalizacije i o neosporavanju patenta, koje same po sebi ograničavaju tržišno natjecanje, uvođenje takvih klauzula u sporazum o nagodbi u pogledu patenta u potpunosti nelegitimno. Naime, takvo se uvođenje više nije temeljilo na tome da strane sporazuma priznaju valjanost patenta te je stoga upućivalo na neuobičajenu upotrebu patenta, koja nije povezana s njegovim posebnim ciljem. Proizvođač izvornog lijeka je stoga mogao razumno predvidjeti da je njegovo ponašanje zabranjeno člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a. Iako je moguće da, zbog toga što su predmetni sporazumi sklopljeni u obliku nagodbi koje se odnose na patent, protupravna priroda tih sporazuma ne mora biti jasno vidljiva vanjskom promatraču, kao što su Komisija ili pravni stručnjaci u predmetnim područjima, to ne vrijedi za strane sporazuma. (t. 1655., 1657., 1658., 1661., 1666.)

Kumuliranje novčanih kazni izrečenih društvu koje je sudjelovalo u nekoliko zasebnih povreda ne može se načelno smatrati neproporcionalnim. Tim više jer je Komisija, uzevši u obzir činjenicu da je predmetno društvo počinio nekoliko povreda, koje doduše jesu zasebne ali koje se odnose na isti proizvod te u velikom dijelu na ista zemljopisna područja i ista razdoblja napravila ispravak koji je doveo do smanjenja ukupnih vrijednosti prihoda od prodaje koje se odnose na različite povrede. Međutim, dodatan ispravak pokazuje se potrebnim kad je riječ o povredi koja ima posebno bliske veze s drugom povredom sankcioniranom u odluci i koja, s obzirom na to da je njezina svrha samo jačanje učinaka te povrede, ima niži stupanj težine od potonje. (t. 1685.-1699.)

Na temelju okolnosti da se konkretnije informacije koje se odnose na izračun iznosa novčane kazne u slučaju povrede pravila tržišnog natjecanja prosljeđuju naknadno tijekom sudskog postupka ne može se dokazati da pobijana odluka u tom pogledu nije bila dovoljno obrazložena. Naime, pojašnjenja autora pobijane odluke, kojima se dopunjuje obrazloženje koje je već samo po sebi dovoljno, nisu strogo gledano obuhvaćena poštovanjem obveze obrazlaganja, čak i ako mogu biti korisna za unutarnji nadzor obrazloženja odluke koji provodi sud Unije jer omogućuju instituciji da objasni razloge na kojima je temeljila svoju odluku. (t. 1732.)

Vidjeti tekst odluke. (t. 1786.-1788.)

Vidjeti tekst odluke. (t. 1802.-1810.)