ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
14

Tužitelj te argumente osporava. On ističe da je tužbu potpisao odvjetnik ovlašten za postupanje pred Općim sudom, u ovom slučaju P. Alexiadis, putem svojeg osobnog korisničkog imena pri e‑Curiji i svoje lozinke.Korištenje e‑Curije smatra se potpisom na temelju članka 3. Odluke Općeg suda od 14. rujna 2011. o podnošenju i dostavi postupovnih akata putem aplikacije e‑Curia (SL 2011., C 289, str. 9.) (u daljnjem tekstu: Odluka e‑Curia). Tužitelj priznaje da nije dostavio punomoć kojom se P. Alexiadisa opunomoćuje za zastupanje tijekom podnošenja tužbe, ali tvrdi da se takva nepravilnost može otkloniti na temelju članka 78. stavka 5. Poslovnika, te je to i učinjeno 9. veljače 2016.
6

Podredno, Komisija je u pobijanoj odluci istaknula da bez obzira na to može li se smatrati da referentni sustav uključuje opće pravilo prema kojem belgijske subjekte multinacionalne grupe ne bi trebalo oporezivati na iznos dobiti koja prelazi vrijednost dobiti prema načelu nepristrane transakcije, sustav oporezivanja viška dobiti doveo je do pogrešne primjene načela nepristrane transakcije i tako je došlo do odstupanja od tog načela. To odstupanje se sastoji od odobravanja belgijskim subjektima multinacionalne grupe izuzeće od oporezivanja dijela dobiti u skladu s načelom nepristrane transakcije, što dovodi do nejednakog postupanja prema društvima koja su činjenično i pravno u sličnoj situaciji u svjetlu prije spomenutog cilja koji se želi postići redovnim sustavom oporezivanja dobiti poduzeća u Belgiji.
Rješenje Općeg suda od 15. veljače 2019. –

Aresu protiv Komisije

(predmet T-524/16 R)

„Privremena pravna zaštita – Javna služba – Dužnosnici – Reforma Pravilnika o osoblju od 1. siječnja 2014. – Smanjeni broj dana godišnjeg odmora – Zamjena vremena za putovanje dopustom za odlazak u matičnu zemlju – Zahtjev za određivanje privremenih mjera – Nepostojanje hitnosti”

1. Privremena pravna zaštita – Suspenzija primjene – Privremene mjere – Pretpostavke za odobravanje – Fumus boni iuris – Hitnost – Teška i nepopravljiva šteta – Kumulativnost – Redoslijed ispitivanja i način provjere – Diskrecijska ovlast suca privremene pravne zaštite – Odvagivanje svih interesa o kojima je riječ (čl. 256. st. 1., čl. 278. i 279. UFEU-a; Poslovnik Općeg suda, čl. 156. st. 4.) (t. 19.-22.)

2. Privremena pravna zaštita – Suspenzija primjene – Privremene mjere – Pretpostavke za odobravanje – Hitnost – Teška i nepopravljiva šteta – Teret dokazivanja – Posve teorijska šteta koja se temelji na nastanku budućih i neizvjesnih događaja – Nedovoljno opravdana hitnost (čl. 278. i 279. UFEU-a) (t. 32., 33.)

Predmet

Zahtjev na temelju članaka 278. i 279. UFEU-a radi, s jedne strane, suspenzije primjene odluke kojom se broj dana dodatnog dopusta na koji je tužitelj imao pravo smanjuje s pet na dva i pol dana na temelju članka 7. Priloga V. Pravilniku o osoblju za dužnosnike Europske unije, kako je izmijenjen Uredbom (EU, Euratom) br. 1023/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2013. (SL 2013., L 287, str. 15.) i, s druge strane, donošenja privremenih mjera kako bi se tužitelju omogućilo da privremeno nastavi ostvarivati pravo na isti broj dana dodatnog dopusta na koji je imao pravo, po osnovi vremena za putovanje, prije 1. siječnja 2014., i to retroaktivno od 1. siječnja 2014. do objave odluke u glavnom predmetu ili, ako je taj datum raniji od te objave, do datuma umirovljenja tužitelja.

Izreka

1. Odbija se zahtjev za privremenu pravnu zaštitu.
Oblik u kojem je akt donesen načelno je nevažan za utvrđivanje dopuštenosti tužbe za poništenje. Tako se izbjegava da oblik ili naziv koji je nekom aktu dodijelio njegov tvorac može dovesti do toga da taj akt bude isključen od svake tužbe za poništenje, iako on u stvarnosti proizvodi pravne učinke. Naprotiv, oblik akta može se uzeti u obzir kada on može doprinijeti utvrđivanju naravi toga akta.

U tom pogledu, kada je riječ o aktu u obliku nedatiranog i nepotpisanog dopisa koji ne sadržava ni Komisijino zaglavlje, on predstavlja neformalni dokument koji ne odgovara oblicima kojima se određena institucija općenito koristi za donošenje akta čiji je učinak ili cilj proizvodnja pravnih učinaka. Nepostojanje obvezujućih pravnih učinaka koje bi pobijani akt proizvodio, a koje proizlazi iz njegove biti, potvrđeno je oblikom u kojem je taj akt donesen.

(t. 85.-89. i 92.)
Rješenje Općeg suda (osmo vijeće) od 27. studenoga 2017. Schwenk Zement/Europska komisija

(Predmet T-907/16)

„Tužba za poništenje – Tržišno natjecanje – Koncentracije – Tržište sivog cementa u Hrvatskoj – Odluka o pokretanju stadija detaljnog ispitivanja primjenom članka 6. stavka 1. točke (c), Uredbe (EZ) br. 139/2004 – Akt koji se ne može pobijati – Pripremni akt – Nedopuštenost”

1. Tužba za poništenje–Akti koji se mogu pobijati–Pojam–Akti koji proizvode obvezujuće pravne učinke–Pripremni akti–Isključenost–Odluka Komisije o pokretanju detaljnog ispitivanja koncentracije (čl. 263. UFEU-a; Uredba Vijeća br. 139/2004, čl. 6. st. 1. (c)) (t. 14.-22. i 25.)

2. Tužba za poništenje–Akti koji se mogu pobijati–Akti koji proizvode obvezujuće pravne učinke–Ocjena tih učinaka prema biti akta–Odluka Komisije kojom se prijavljena koncentracija proglašava spojivom s unutarnjim tržištem–Odluka kojom se načelno ne nanosi šteta–92421 / Obveza Općeg suda da ispita eventualne obvezjuće pravne učinke (čl. 263. UFEU-a; Uredba Vijeća br. 139/2004, čl. 8. st. 1. ) (t. 23. i 24.)

Predmet

Zahtjev na temelju članka 263. UFEU-a za poništenje odluke Komisije C (2016) 6591 final od 10. listopada 2016. o pokretanju stadija detaljnog ispitivanja primjenom članka 6. stavka 1. točke (c) Uredbe Vijeća (EZ) br. 139/2004 kojim se želi provjeriti je li to što su društva HeidelbergCement AG i Schwenk Zement posredstvom društva Duna-Dráva Cement Kft stekla kontrolu nad društvima Cemex Hungária Épitöanyagok Kft. i Cemex Hrvatska d.d. spojivo s unutarnjim tržištem.

Izreka

1. Tužba se odbacuje kao nedopuštena.
Rješenje Općeg suda (osmo vijeće) od 27. studenoga 2015. HeidelbergCement/Europska komisija

(predmet T-902/16)

„Tužba za poništenje – Tržišno natjecanje – Koncentracije – Tržište sivog cementa u Hrvatskoj – Odluka o pokretanju stadija detaljnog ispitivanja primjenom članka 6. stavka 1. točke (c), Uredbe (EZ) br. 139/2004 – Akt koji se ne može pobijati – Pripremni akt – Nedopuštenost”

1. Tužba za poništenje–Akti koji se mogu pobijati–Pojam–Akti koji proizvode obvezujuće pravne učinke–Pripremni akti–Isključenost–Odluka Komisije o pokretanju detaljnog ispitivanja koncentracije (čl. 263. UFEU-a; Uredba Vijeća br. 139/2004, čl. 6. st. 1. (c)) (t. 14.-22. i 25.)

2. Tužba za poništenje–Akti koji se mogu pobijati–Akti koji proizvode obvezujuće pravne učinke–Ocjena tih učinaka prema biti akta–Odluka Komisije kojom se prijavljena koncentracija proglašava spojivom s unutarnjim tržištem–Odluka kojom se načelno ne nanosi šteta–Obveza Općeg suda da ispita eventualne obvezujuće pravne učinke (čl. 263. UFEU-a; Uredba Vijeća br. 139/2004, čl. 8. st. 1.) (t. 23. i 24.)

Predmet

Zahtjev na temelju članka 263. UFEU-a za poništenje odluke Komisije C (2016) 6591 final od 10. listopada 2016. o pokretanju stadija detaljnog ispitivanja primjenom članka 6. stavka 1. točke (c) Uredbe Vijeća (EZ) br. 139/2004 kojim se želi provjeriti je li to što su društva HeidelbergCement AG i Schwenk Zement posredstvom društva Duna-Dráva Cement Kft stekla kontrolu nad društvima Cemex Hungária Épitöanyagok Kft. i Cemex Hrvatska d.d. spojivo s unutarnjim tržištem

Izreka

1. Tužba se odbacuje kao nedopuštena.
Kad je riječ o zahtjevu za suspenziju primjene Komisijine odluke o izmjeni uvjeta za izuzeće od Unijinih propisa o radu plinovoda, stranka koja zahtijeva privremene mjere pokazuje pogrešno shvaćanje funkcioniranja pravnog poretka utemeljenog ugovorima kad se poziva na postojanje rizika teške i nepopravljive štete njegovu položaju na tržištu zbog mogućnosti izvršavanja dugoročnih rezervacija transportnih kapaciteta plina plinovodom oslobođenih pobijanom odlukom, što ima za učinak dovođenje situacije u mirovanje. U slučaju poništenja pobijane odluke, uvjeti korištenja plinovoda o kojemu je riječ, onako kako su odobreni tom odlukom, ne bi se više mogli primjenjivati. Budući da se nijedan privatnopravni akt koji se temelji na tim uvjetima ne bi se mogao primijeniti, posljedice koje opisuje tužitelj mogle bi eventualno nastati tek tijekom razdoblja koje prethodi donošenju presude Općeg suda kojom se završava glavni postupak. Međutim, ta pretpostavka sama po sebi ne predstavlja štetu na koju se poziva tužitelj s obzirom na to da ona ovisi o dugotrajnom postojanju te situacije.

Hitnost zahtjeva za privremenu pravnu zaštitu mora se ocjenjivati u odnosu na potrebu za donošenje privremene odluke kako stranci koja traži privremene mjere ne bi bila nanesena teška i nepopravljiva šteta prije donošenja odluke o glavnom zahtjevu za poništenje. Na toj je stranci da podnese ozbiljan dokaz da ne može čekati ishod postupka o glavnom zahtjevu, a da pritom ne pretrpi osobno takvu štetu.

Međutim, u slučaju kada šteta koja se ističe može nastati najranije istekom navedenih ugovora, čije je trajanje dulje od prosječnog trajanja postupaka pred Općim sudom i koji se mogu obnoviti, tužitelj ne podnosi takav ozbiljan dokaz. U tom pogledu, nepoštovanje tih ugovornih obveza otvorilo bi put posebnim pravnim sredstvima koje bi po potrebi trebao primijeniti tužitelj. U slučaju povrede ugovornih obveza, tužitelj može i iskoristiti mogućnost pruženu člankom 160. Poslovnika, koji mu jamči djelotvornu sudsku zaštitu u okviru njegova postupka pred Općim sudom. Osim toga, ako dođe do isteka ugovora, a da Opći sud još uvijek nije donio svoju presudu, nije isključeno da će Opći sud smatrati da postoje iznimne okolnosti takve vrste da po službenoj dužnosti donese odluku da će u ovom predmetu odlučiti u ubrzanom postupku, na temelju članka 151. stavka 2. Poslovnika. Ako se to ne dogodi, ne može se isključiti ni da se, ako to nalažu okolnosti, odluči ovom predmetu dati prednost pri odlučivanju, u skladu s člankom 67. stavkom 2. istog poslovnika.

(t. 45., 47.‑49.)
3

Presudom br. 328/2015 od 27. veljače 2015. (u daljnjem tekstu: presuda br. 328/2015) Tribunale amministrativo regionale della Toscana (Regionalni upravni sud u Toskani) presudio je, među ostalim, da koncesije kojima se daje mogućnost korištenja dijela pomorskog dobra s namjenom da koncesionar na njemu ima izgrađene objekte za koncesionara tvore stvarno pravo vlasništva na određenom dobru, s obzirom na to da je „predmet prava građenja upravo pravo imati objekt na tuđem zemljištu, kao što je to definirano u članku 952. [talijanskog Građanskog zakonika] (‚vlasnik može u korist drugoga zasnovati pravo građenja i pravo imati objekt na zemljištu’), što dovodi do [postojanja] upravnog akta kojim se koncesionaru daje pravo građenja na predmetnim nekretninama”.
10

Tužitelj Pagkyprios organismos ageladotrofon Dimosia Ltd (POA) organizacija je stočara koji proizvode kravlje mlijeko i meso. Osnovana je i registrirana 2004. godine i ima 157 članova, što iznosi otprilike 75 % ukupnog broja ciparskih proizvođača kravljeg mlijeka. U prosjeku, 54 milijuna litara mlijeka godišnje koristi se na Cipru u procesu proizvodnje sira poznatog kao halloumi. To je posebna vrsta ciparskog sira koji se proizvodi na specifičan način i ima poseban okus, teksturu i kulinarska svojstva. Tužitelj je glavni ciparski proizvođač kravljeg mlijeka koje se koristi u proizvodnji halloumija. On također proizvodi sir halloumi pod vlastitim robnim markama kao i za marke distributera, kroz podružnicu u stopostotnom vlasništvu, Papouis Dairies Ltd.
18

Kada je riječ o izravnom utjecaju, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, tim se uvjetom zahtijeva, kao prvo, da osporavana mjera izravno proizvodi učinke na pravnu situaciju pojedinca i, kao drugo, da se njome ne daje nikakva diskrecijska ovlast njezinim adresatima zaduženima za njezinu provedbu s obzirom na to da je ona potpuno automatska i proizlazi isključivo iz propisa Unije, bez primjene drugih posrednih pravila (presude od 5. svibnja 1998., Dreyfus/Komisija, C‑386/96 P, EU:C:1998:193, t. 43.; od 29. lipnja 2004., Front national/Parlament, C‑486/01 P, EU:C:2004:394, t. 34., i od 10. rujna 2009., Komisija/Ente per le Ville vesuviane i Ente per le Ville vesuviane/Komisija, C‑445/07 P i C‑455/07 P, EU:C:2009:529, t. 45.).
19

Prvim argumentom tužitelj ističe da je u tehničkom izvješću koje je EFSA dostavila Komisiji u okviru odobravanja natrijevog hidrogenkarbonata kao osnovne tvari navedeno tijelo bez njegova pristanka koristilo rezultate studija koje je on iznio za odobrenje natrijevog hidrogenkarbonata kao aktivne tvari. Konkretno, u dotičnom tehničkom izvješću EFSA je isključila to da bi natrijev hidrogenkarbonat mogao imati negativne učinke na pčele medarice s obzirom na to da su ti učinci natrijevog hidrogenkarbonata bili isključeni u kontekstu odobrenja koje se odnosilo na VitiSan kao i na drugi proizvod.
10

Tužitelj svojom tužbom od Općeg suda zahtijeva da: — primarno: — u pogledu prava koja proizlaze iz privatnopravnog ugovora: — promijeni njegov ugovorni odnos u ugovor o radu na neodređeno vrijeme; — utvrdi povredu ugovornih obveza koju su počinili tuženici i osobito dostave obavijesti o razvrgnuću ugovora na neodređeno vrijeme te posljedično, kao naknadu za štetu pretrpljenu zlouporabom uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme koja je tužitelju uzrokovala produženu nesigurnost i povredu obveze dostave obavijesti o razvrgnuću ugovora: — naloži tuženicima da tužitelju plate naknadu štete u iznosu od 176601,55 eura izračunanu na temelju njegova radnog staža u misijama Europske unije; — podredno, naloži tuženicima da tužitelju plate naknadu štete u iznosu od 45985,15 eura izračunanu na temelju radnog staža u Eulexu Kosovo; — presudi da je tužiteljevo otpuštanje zlonamjerno i posljedično dosudi da mu tuženici plate odštetu procijenjenu ex aequo et bono na 50000 eura; — utvrdi da tuženici nisu sastavili dokumente kojima se potvrđuje zakonito okončanje radnog odnosa; — naloži da tužitelju plate iznos od 100,00 eura po danu zakašnjenja računajući od dana podnošenja ove tužbe; — naloži da tužitelju dostave dokumente o okončanju radnog odnosa; — naloži tuženicima plaćanje kamata na ranije navedene iznose izračunane prema belgijskoj zakonskoj kamati; — Što se tiče zlouporabe ovlasti i postojeće diskriminacije: — utvrdi da su ESVD, Vijeće i Komisija diskriminirali tužitelja bez objektivnog opravdanja za vrijeme njegova zaposlenja u misijama koje su vodili, u pogledu njegove plaće, mirovinskih prava i povezanih beneficija kao i u pogledu jamčenja budućeg zaposlenja; — utvrdi da je tužitelj trebao biti zaposlen kao član privremenog osoblja ESVD‑a, Vijeća ili Komisije; — naloži ESVD‑u, Vijeću ili Komisiji naknadu izgubljenih plaća, mirovine, naknada i beneficija uzrokovanih ranije navedenim povredama prava Zajednice te plaćanje kamata na te iznose izračunanih prema belgijskoj zakonskoj kamati; — odredi rok strankama za utvrđivanje navedene naknade štete uzimajući u obzir razred i stupanj u kojem je tužitelj trebao biti zaposlen, prosječno napredovanje plaće, razvoj njegove karijere, doplatke koje je trebao dobivati na temelju ugovora o radu kao član privremenog osoblja; i usporedi dobivene rezultate s naknadom koju je tužitelj stvarno dobio. — podredno: — utvrdi da tuženici nisu ispunili svoje obveze; — naloži da tužitelju nadoknade štetu nastalu navedenim povredama koja je procijenjena ex aequo et bono na 150000,00 eura; — U svakom slučaju naloži tuženicima plaćanje troškova.
50

Konačno, po analogiji valja istaknuti da je Sud presudio da odluka o nepokretanju postupka na temelju članka 106. stavka 3. UFEU‑a ne predstavlja akt koji se može pobijati jer iz teksta navedenog stavka 3. i iz strukture svih odredbi tog članka proizlazi da Komisija nije bila dužna pokrenuti postupak. Pojedinci stoga ne mogu zahtijevati da institucija zauzme opredijeljeno stajalište. Sud je na temelju toga zaključio da se dopis kojim je Komisija obavijestila podnositelja pritužbe o svojoj namjeri da ne prihvati pritužbu ne može smatrati aktom koji proizvodi obvezujuće pravne učinke, tako da ne predstavlja akt koji se može pobijati, a da na to rješenje ne utječe činjenica da pojedinac, ako je to potrebno, može imati pravo podnijeti tužbu za poništenje protiv odluke koju Komisija uputi državi članici na temelju članka 106. stavka 3. UFEU‑a, ako su ispunjeni uvjeti navedeni u članku 263. četvrtom stavku UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 22. veljače 2005., Komisija/max.mobil, C‑141/02 P, EU:C:2005:98, t. 68. do 70.).
1

Zahtjevom koji je tajništvo Općeg suda zaprimilo 7. srpnja 2015. podnositelji zahtjeva, K. J. i KK, društvo čiji je K. J. zastupnik i jedini dioničar, zatražili su da im se odobri besplatna pravna pomoć, na temelju odredbi članka 147. i Poslovnika Općeg suda, kako bi podnijeli tužbu za poništenje odluka kojima se, s jedne strane, odbija prijedlog koji je podnio KK odgovarajući na poziv na podnošenje prijedloga i povezane aktivnosti obuhvaćene radnim programima za 2014. – 2015. u okviru programa Horizont 2020. – Okvirni program za istraživanja i inovacije (2014. – 2020.) i Programa za istraživanje i izobrazbu Europske zajednice za atomsku energiju (2014. – 2018.) kojim se dopunjuje program Horizont 2020. (SL 2013., C 361, str. 9., u daljnjem tekstu: poziv na podnošenje prijedloga H2020-SMEINST‑1-2014) i, s druge strane, odbija zahtjev za provjeru ocjene koja je dovela do odbijanja prijedloga koji je to društvo podnijelo (u daljnjem tekstu, zajedno nazvane: pobijane odluke).
28

Iz toga slijedi da institucija kojoj je podnesen zahtjev za pristup dokumentu koji potječe iz države članice i ta država članica trebaju uspostaviti lojalni dijalog o mogućoj primjeni izuzeća predviđenih u članku 4. stavcima 1. do 3. Uredbe br. 1049/2001 te da je država članica koja se želi protiviti otkrivanju predmetnog dokumenta dužna obrazložiti svoje protivljenje s obzirom na navedena izuzeća. Institucija ne može prihvatiti protivljenje te države takvom otkrivanju ako se u iznesenom obrazloženju ne upućuje na izuzeća iz navedenog članka 4. stavaka 1. do 3. (vidjeti u tom smislu presudu Švedska/Komisija, t. 26. supra, EU:C:2007:802, t. 86. do 88.).
71

Naime, ako se Komisija u predmetu T‑269/15 oslanja na sporna izvješća kako bi opravdala sličnost i kliničku superiornost lijeka Vantobra nad lijekom TOBI Podhaler, na intervenijentu je da od Komisije zatraži pristup tim izvješćima, a sudac koji odlučuje o meritumu mora odlučiti o tome treba li mu omogućiti zatraženi pristup u svrhu poštovanja njegova prava na djelotvoran pravni lijek, pri čemu se podrazumijeva da se intervenijent, kad bi imao pristup tim izvješćima, ne bi mogao njima koristiti na neprimjeren način jer bi to mogao činiti isključivo u svrhu vlastite obrane u okviru predmeta T‑269/15 te ni u koju drugu svrhu (vidjeti u tom smislu rješenje Komisija/Pilkington Group, t. 38. supra, EU:C:2013:558, t. 57.; presudu od 17. lipnja 1998., Svenska Journalistförbundet/Vijeće, T‑174/95, Zb., EU:T:1998:127, t. 135. do 137. te rješenje od 28. travnja 1999., Van Parys i dr./Komisija, T‑11/99 R, Zb., EU:T:1999:86, t. 22.). Međutim, ako bi se sporna izvješća u okviru ovog postupka otkrila na temelju Uredbe br. 1049/2001, to otkrivanje imalo bi učinak erga omnes u smislu da bi izvješća mogla biti dostavljena drugim podnositeljima zahtjevâ i da bi svatko imao pravo na pristup tim izvješćima (vidjeti u tom smislu presudu od 21. listopada 2010., Agapiou Joséphidès/Komisija i EACEA, T‑439/08, EU:T:2010:442, t. 116.). Takav učinak erga omnes očito izlazi iz područja opravdanih interesa intervenijenta, koji samo traži izvršenje svojeg prava na djelotvoran pravni lijek u svrhu predmeta T‑269/15.
36

Tužitelji inzistiraju, čemu Komisija nije s uspjehom ni proturječila, na nužnosti učinkovite provedbe plana restrukturiranja, koja se čini odlučujućom za financijski opstanak koncerna, s time da je njegova već ionako nestabilna situacija otežana uslijed okolnosti da navedeni plan nisu još konačno odobrile banke vjerovnici, i to upravo zbog značajne visine, prema mišljenju navedenih banaka, novčanih kazni izrečenih tužiteljima. U tom kontekstu, iako je Komisija izrazila određenu sumnju u tom pogledu, ne čini se da je iznenađujuće, prima facie, to što te banke pokušavaju nametnuti koncernu CCPL da prvo podmiri tražbine koje banke imaju prema njemu, nastale prije donošenja pobijane odluke, predviđajući – u okviru plana koji je također izrađen prije te odluke – samo podredno plaćanje buduće sankcije. Što se tiče činjenice da je u tu svrhu predviđen iznos od samo [povjerljivo] eura, čini se da on odražava neizvjestan karakter prihoda koji se očekuju od restrukturiranja koncerna, osobito od prodaje imovine, a za koje banke sumnjaju – i to ne bez razloga – da bi mogli biti nedostatni čak i za naplatu njihovih tražbina, koje imaju prioritet. [omissis]
33

Međutim, TAR je u svojoj presudi od 15. svibnja 2014. izričito utvrdio da tužitelj, za razliku od ostalih subjekata, nije sudjelovao u nacionalnom postupku povodom prigovora i da taj propust onemogućuje svaku mogućnost odobravanja razdoblja prilagodbe, s obzirom na to da nije istaknuo svoje posebne zahtjeve u okviru postupka koji je za to predviđen. Posljedično, tužitelj koji je, navodeći da već nekoliko desetljeća proizvodi sve vrste piadine romagnole, očito ispunjavao uvjete iz navedenog članka 5. stavaka 5. i 6., sam propustio izbjeći nastupanje štete za koju strahuje da će ju pretrpjeti. Doista, nakon pokretanja postupka pred Komisijom o predmetnom spisu, postupak koji je Komisija vodila bio je uređen, ratione temporis, Uredbom br. 1151/2012, koja je stupila na snagu 3. siječnja 2013. U okviru svojih kontakata s Komisijom tužitelj je od Komisije mogao zahtijevati, na temelju odredbi članka 15. stavaka 1. i 2. u vezi s člankom 49. stavkom 3. navedene uredbe, određivanje prijelaznog razdoblja, do 15 godina, kako bi uživao korist od de facto produljenja razdoblja prilagodbe koje su odobrila talijanska tijela po završetku gore spomenutog nacionalnog postupka povodom prigovora. Međutim, s obzirom na to da se uzdržao od sudjelovanja u nacionalnom postupku, tužitelj je propustio priliku da nastavi stavljati na tržište svoje piadine pod nazivom „romagnole“. Nadalje, čak i da sudjelovanje u nacionalnom postupku nije potreban preduvjet za Komisijino odobravanje prijelazne zaštite, mora se utvrditi da, u svakom slučaju, iz spisa ne proizlazi da joj je tužitelj podnio zahtjev u tom smislu ili da je takav zahtjev bio odbijen.
79

U ovom slučaju to su članak 20. stavci 3. do 4.a, 6. i 7. Odluke 2010/413, kako je izmijenjena, i članci 24. do 28. Uredbe br. 267/2012, kako je izmijenjena, kojima su predviđena određena odstupanja koja omogućuju oslobađanje tužiteljevih sredstava u određenim okolnostima. Tužitelj se ograničio na osporavanje relevantnosti tih mogućnosti odstupanja u ovom slučaju, a nije se očitovao o prethodno navedenoj sudskoj praksi predsjednika Suda. Konkretno, nije naveo je li nadležnim nacionalnim tijelima podnio zahtjeve za odobrenje uporabe zamrznutih financijskih sredstava te je li se suočio s preprekama ili jesu li ta tijela odbila njegove zahtjeve za takvo odobrenje.