22

U tim je okolnostima Tribunale di Venezia (Sud u Veneciji, Italija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Podrazumijeva li ‚dokazivanje’ koje se člankom 13. Uredbe (EZ) br. 1346/2000 stavlja na teret osobe koja je imala korist od radnje štetne za vjerovnike, kako bi se usprotivila pobijanju te radnje prema odredbama lex fori concursus, obvezu isticanja postupovnog prigovora u užem smislu u rokovima propisanim postupovnim pravom suda pred kojim se vodi postupak, pozivajući se na odredbu o izuzimanju primjene iz te uredbe i dokazujući da su ispunjena dva uvjeta propisana tom odredbom? Odnosno, primjenjuje li se članak 13. Uredbe br. 1346/2000 kada zainteresirana strana tijekom postupka zatraži njegovu primjenu, čak i nakon proteka rokova propisanih za postupovne prigovore postupovnim pravom suda pred kojim se vodi postupak, ili također i po službenoj dužnosti, pod uvjetom da je zainteresirana strana dokazala da se na štetnu radnju primjenjuje lex causae neke druge države članice čije pravo u konkretnom slučaju ne dopušta pobijanje radnje nikakvim sredstvom? 2. Treba li upućivanje na pravilo lex causae predviđeno člankom 13. Uredbe br. 1346/2000 radi utvrđivanja da se ‚u tom […] slučaju te radnje ni na koji način ne smiju osporiti sukladno tom pravu’, tumačiti na način da stranka na kojoj je teret dokazivanja mora dokazati da u konkretnom slučaju lex causae ne predviđa općenito i na apstraktan način nikakvo sredstvo za pobijanje radnje poput one koja se u konkretnom slučaju smatra štetnom – to jest plaćanje ugovorenog duga – ili pak na način da stranka na kojoj je teret dokazivanja mora dokazati da, kad lex causae dopušta pobijanje radnji te vrste, u konkretnom slučaju nisu ispunjeni uvjeti – koji se razlikuju od uvjeta prema lex fori concursus – potrebni da bi se pobijanje u predmetu o kojem se vodi postupak moglo prihvatiti? 3. Može li se izuzeće iz članka 13. Uredbe br. 1346/2000 – imajući u vidu svrhu njegova postojanja, a to je zaštita legitimnih očekivanja koja stranke imaju u pogledu postojanosti radnje prema lex causae – primijeniti i onda kada ugovorne stranke imaju sjedište u istoj državi članici, za čije se pravo stoga može očekivati da je namijenjeno da bude lex fori concursus u slučaju stečaja jedne od njih, a kada stranke ugovornom klauzulom, kojom se kao mjerodavno pravo određuje pravo druge države članice, zaobiđu osporavanje radnji za izvršenje tog ugovora primjenom pravila lex fori concursus, od kojih nije moguće odstupiti, određenih radi zaštite načela jednakosti vjerovnika, i to na štetu vjerovnika u slučaju nastupanja stečaja? 4. Treba li članak 1. stavak 1. Uredbe Rim I. tumačiti na način da „situacij[e] kada postoji sukob zakona” u svrhu primjene te uredbe uključuju i slučaj ugovora o pomorskom prijevozu tereta sklopljenog u jednoj državi članici između društava čija su sjedišta u toj istoj državi članici, s klauzulom o izboru prava druge države članice kao prava koje se primjenjuje? 5. U slučaju pozitivnog odgovora na četvrto pitanje, treba li članak 3. stavak 3. Uredbe Rim I. u vezi s člankom 13. Uredbe (EZ) br. 1346/2000 tumačiti na način da izbor stranaka da ugovor podvrgnu pravu druge države članice, različite od države u kojoj se nalaze „svi ostali elementi relevantni za situaciju”, ne utječe na primjenu pravila potonje države članice od kojih nije moguće odstupiti, koja se kao lex fori concursus primjenjuju na pobijanje radnji poduzetih prije stečaja kad su one poduzete na štetu vjerovnika, imajući tako prednost pred pravilom o izuzimanju primjene predviđenim člankom 13. Uredbe br. 1346/2000?”