MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MICHALA BOBEKA

od 26. srpnja 2017. ( 1 )

Predmet C‑270/17 PPU

Openbaar Ministerie

protiv

Tadasa Tupikasa

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu, Nizozemska))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Europski uhidbeni nalog – Razlozi za moguće neizvršenje – Nalog izdan radi izvršenja kazne zatvora – Pojam ‚suđenje koje je rezultiralo odlukom’ – Žalbeni postupak”

I. Uvod

1. Litavsko pravosudno tijelo izdalo je europski uhidbeni nalog (u daljnjem tekstu: EUN) protiv T. Tupikasa, litavskog državljanina. To tijelo zahtijeva predaju T. Tupikasa, trenutačno zadržanog u Nizozemskoj, radi izvršenja kazne zatvora u trajanju od jedne godine i četiri mjeseca.

2. Tu kaznu odredio je prvostupanjski sud u Litvi pred kojim se T. Tupikas osobno pojavio na suđenju. T. Tupikas podnio je žalbu protiv presude. Na temelju informacija sadržanih u EUN‑u ne može se utvrditi je li se on osobno pojavio u drugostupanjskom postupku. Žalba je odbijena.

3. EUN je utemeljen na prvostupanjskoj presudi. U njemu je navedeno da se tražena osoba osobno pojavila na suđenju koje je rezultiralo odlukom.

4. Na temelju nacionalnog zakonodavstva kojim je prenesen članak 4.a Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (u daljnjem tekstu: Okvirna odluka) ( 2 ), nizozemsko nadležno tijelo mora odbiti izvršiti EUN ako se tražena osoba nije osobno pojavila na suđenju koje je rezultiralo odlukom ( 3 ), osim ako je riječ o jednom od slučajeva navedenih u nacionalnoj odredbi koja se primjenjuje.

5. Budući da nije imao informacije o tome je li se T. Tupikas osobno pojavio u žalbenom postupku, sud koji je uputio zahtjev pita upućuje li gore naveden pojam „suđenja koje je rezultiralo odlukom” također na žalbeni postupak u kojem je ispitan meritum predmeta i potvrđena osuda izrečena u prvom stupnju na čije se izvršenje odnosi EUN.

6. Sud koji je uputio zahtjev tim pitanjem želi utvrditi mora li se poštovanje prava obrane dotične osobe ocjenjivati s obzirom na dva stupnja kaznenog postupka ili je dovoljno da se taj sud uvjeri u to da su ta prava obrane bila poštovana u prvom stupnju.

II. Pravni okvir

A. EKLJP

7. Članak 6. stavak 1. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda ( 4 ) (u daljnjem tekstu: EKLJP) predviđa: „Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi ili u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. […]”

B. Pravo Unije

1. Povelja

8. Prema članku 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja): „Svatko čija su prava i slobode zajamčeni pravom Unije povrijeđeni ima pravo na djelotvoran pravni lijek pred sudom, u skladu s uvjetima utvrđenima ovim člankom. Svatko ima pravo da zakonom prethodno ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. Svatko ima mogućnost biti savjetovan, branjen i zastupan. […]”

9. Sukladno članku 48. stavku 2. Povelje, „[z]ajamčeno je poštovanje prava na obranu svakog optuženika”.

2. Okvirna odluka

10. Članak 1. stavak 1. Okvirne odluke definira EUN kao „sudsk[u] odluk[u] koju izdaje država članica s ciljem uhićenja i predaje tražene osobe od strane druge države članice, zbog vođenja kaznenog progona, izvršenja kazne zatvora ili naloga za oduzimanje slobode”.

10. Stavak 2. određuje da „[d]ržave članice izvršavaju svaki [EUN] na temelju načela uzajamnog priznavanja u skladu s odredbama ove okvirne odluke”.

11. Stavak 3. predviđa da navedena okvirna odluka „ne mijenja obvezu poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela sadržanih u članku 6. [UEU‑a]”.

12. Članak 4.a Okvirne odluke uveden je Okvirnom odlukom 2009/299 radi pojašnjenja razloga za moguće odbijanje izvršenja EUN‑a ako se osoba nije osobno pojavila na suđenju: „1. Pravosudno tijelo izvršenja može također odbiti izvršiti europski uhidbeni nalog izdan radi izvršenja kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode ako se osoba nije osobno pojavila na suđenju koje je rezultiralo odlukom, osim ako se u europskom uhidbenom nalogu navodi da je osoba u skladu s dodatnim postupovnim zahtjevima utvrđenima u nacionalnom pravu države članice izdavanja: (a) pravovremeno: i. bila osobno pozvana i time obaviještena o predviđenom datumu i mjestu suđenja na kojem je donesena odluka ili je na neki drugi način primila službenu obavijest o predviđenom datumu i mjestu suđenja, tako da se nedvojbeno utvrdilo da je osoba bila upoznata s predviđenim suđenjem; i ii. bila obaviještena da se odluka može donijeti u slučaju njezinog nepojavljivanja na suđenju; ili (b) bila upoznata s predviđenim suđenjem i ovlastila je pravnog zastupnika, kojeg je imenovala dotična osoba ili država, da je brani tijekom suđenja te ju je taj zastupnik uistinu branio tijekom suđenja; ili (c) nakon dostave odluke i nakon što je izričito obaviještena o pravu na obnovu postupka ili žalbu, pri čemu ta osoba ima pravo sudjelovati te se [može] preispitati [meritum] predmeta zajedno s novim dokazima, što može dovesti do ukidanja početne odluke: i. izričito izjavila da ne osporava odluku; ili ii. nije zahtijevala obnovu postupka niti podnijela žalbu u primjenjivom roku; ili (d) joj odluka nije osobno dostavljena, nego: i. će joj biti osobno dostavljena bez odgode nakon predaje te će biti izričito obaviještena o svojem pravu na obnovu postupka ili žalbu, pri čemu ta osoba ima pravo sudjelovati te se [može] preispitati [meritum] predmeta zajedno s novim dokazima, što može dovesti do ukidanja početne odluke; i ii. bit će obaviještena o roku u kojem mora zahtijevati obnovu postupka ili podnijeti žalbu, kako se navodi u odgovarajućem europskom uhidbenom nalogu. 2. Ako je europski uhidbeni nalog izdan […] prema uvjetima iz stavka 1. točke (d), a dotična osoba nije prethodno primila nikakvu službenu obavijest o vođenju kaznenog postupka protiv nje, ona može, kada bude obaviještena o sadržaju europskog uhidbenog naloga, zahtijevati primjerak presude prije predaje. […]; ta se dostava ne smatra formalnom dostavom presude niti utječe na primjenjive rokove za zahtijevanje obnove postupka ili podnošenje žalbe. 3. Ako se osoba predala prema uvjetima iz stavka 1. točke (d) te zahtijeva obnovu postupka ili je podnijela žalbu, zadržavanje te osobe u očekivanju takve obnove postupka ili postupka povodom žalbe, sve do dovršetka tih postupaka, preispituje se u skladu s pravom države članice izdavanja, bilo redovito ili na zahtjev dotične osobe. […]”

13. Članak 8. stavak 1. Okvirne odluke predviđa da EUN mora sadržavati sljedeće informacije: „[…]; (c) dokaz o postojanju izvršive presude, uhidbenog naloga ili druge izvršive sudske odluke s istim učinkom, obuhvaćene odredbama članaka 1. i 2.; (d) prirodu i pravni opis kaznenog djela […]; […] (f) izrečenu kaznu, ako postoji pravomoćna presuda, ili sve propisane kazne za kazneno djelo u skladu s pravom države članice izdavateljice uhidbenog naloga; […]”

14. Članak 15. Okvirne odluke, naslovljen „Odluka o predaji”, glasi: „1. Pravosudno tijelo izvršenja odlučuje, u rokovima i pod uvjetima utvrđenima ovom Okvirnom odlukom, treba li osoba biti predana. 2. Ako pravosudno tijelo izvršenja utvrdi da su informacije koje je dostavila država članica izdavateljica uhidbenog naloga nedostatne i ne omogućavaju donošenje odluke o predaji tražene osobe, od nje zahtijeva da potrebne dopunske informacije […] budu žurno dostavljene […].”

15. Točka (d) Priloga (Europski uhidbeni nalog) Okvirnoj odluci, nakon izmjene Okvirnom odlukom 2009/299, predviđa kako slijedi:

C. Nizozemsko pravo

16. Okvirna odluka prenesena je u nizozemsko pravo Overleveringswetom (Zakon o predaji) od 29. travnja 2004. (Stb. 2004, br. 195, u daljnjem tekstu: OLW). Članak 12. predviđa da „predaja nije dopuštena ako je europski uhidbeni nalog izdan radi izvršenja presude, a okrivljenik se nije osobno pojavio na raspravi koja je rezultirala navedenom presudom, osim ako je u europskom uhidbenom nalogu navedeno da je, u skladu s postupovnim zahtjevima države članice izdavanja”, riječ o jednoj od četiriju situacija opisanih u toj istoj odredbi. Te situacije opisane su u točkama (a) do (d) članka 12. OLW‑a i odgovaraju točkama (a) do (d) članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke.

17. Točka D Priloga 2. OLW‑u naslovljena „Predložak europskog uhidbenog naloga iz članka 2. stavka 2. OLW‑a” odgovara točki (d) Prilogu Okvirnoj odluci.

III. Činjenice i glavni postupak kao i prethodna pitanja

18. Officier van justitie bij de rechtbank (državni odvjetnik pri sudu) sudu koji je uputio zahtjev 22. veljače 2017. podnio je zahtjev za izvršenje EUN‑a koji je 14. veljače 2017. izdao Klaipėdos apygardos teismas (Okružni sud u Klaipėdi, Litva).

19. Tim EUN‑om traži se uhićenje i predaja T. Tupikasa, litavskog državljanina, radi izvršenja kazne zatvora u trajanju od jedne godine i četiri mjeseca u Litvi.

20. U EUN‑u se navodi da postoji izvršiva osuđujuća presuda koju je 26. kolovoza 2016. donio Klaipėdos apylinkės teismas (Općinski sud u Klaipėdi, Litva) i odnosi se na dva kaznena djela. U njemu se pojašnjava da je T. Tupikas podnio žalbu protiv te presude i da je Klaipėdos apygardos teismas (Okružni sud u Klaipėdi) odlukom od 8. prosinca 2016. odbio žalbu.

21. T. Tupikas se osobno pojavio na suđenju u prvom stupnju.

22. EUN ne sadržava informacije o žalbenom postupku, osobito u vezi s pitanjem je li se dotična osoba pojavila u tom postupku i, ako nije, jesu li ispunjeni uvjeti navedeni u jednoj od točaka (a) do (d) članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke.

23. Sud koji je uputio zahtjev pita primjenjuje li se u takvom slučaju Okvirna odluka samo na prvostupanjski postupak ili također na žalbeni postupak.

24. U tim je okolnostima Rechtbank Amsterdam (sud u Amsterdamu, Nizozemska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje: „Je li žalbeni postupak – u kojem je provedeno ispitivanje merituma predmeta i – koji je rezultirao (ponovnom) osudom dotične osobe i/ili potvrdom osude izrečene u prvom stupnju, – na čije se izvršenje odnosi EUN, ‚suđenje koje je rezultiralo odlukom’ u smislu članka 4. stavka 1. Okvirne odluke […]?”

III. Hitni postupak pred Sudom

25. Sud koji je uputio zahtjev zatražio je da se o ovom zahtjevu za prethodnu odluku odluči u hitnom postupku predviđenom člankom 107. Poslovnika Suda.

26. U potporu tom zahtjevu navedeni sud istaknuo je da se upućeno pitanje odnosi na tumačenje Okvirne odluke koja spada u područja iz glave V. trećeg dijela UFEU‑a. On je također naveo da je dotična osoba zadržana u Nizozemskoj, u očekivanju ishoda postupka o njegovoj predaji. Hitni odgovor Suda imao bi izravan i odlučujući utjecaj na trajanje zadržavanja dotične osobe.

27. Peto vijeće Suda odlučilo je 8. lipnja 2017. prihvatiti taj zahtjev.

28. Pisana očitovanja podnijeli su Openbaar Ministerie (državni odvjetnik, Nizozemska), tužitelj u glavnom postupku, T. Tupikas, tuženik u glavnom postupku, nizozemska vlada i Europska komisija. Državni odvjetnik, T. Tupikas, nizozemska, irska, litavska vlada kao i Komisija iznijeli su svoja usmena očitovanja na raspravi održanoj 11. srpnja 2017.

IV. Analiza

29. U ovoj analizi slijedit ću sljedeću strukturu. Uvodno ću pojasniti jasan predmet ovog postupka (A). Potom ću analizirati prethodno pitanje, kako je izričito postavljeno (B). Primjenjujući rezultate te analize u ovom predmetu, ispitat ću također narav razloga za moguće odbijanje iz članka 4.a Okvirne odluke, koji je postao obvezujući prenošenjem u nacionalno zakonodavstvo (C).

A. Uvodne napomene

30. Pravo na djelotvoran pravni lijek kao i prava obrane te pravo na pošteno suđenje sadržani su u članku 47. i članku 48. stavku 2. Povelje.

31. U skladu s objašnjenjima koja se odnose na Povelju, te odredbe imaju jednako značenje i opseg primjene kao i članak 6. EKLJP‑a koji jamči djelotvorno ostvarivanje prava obrane. To ne sprečava pravo Unije da pruži širu zaštitu na temelju članka 52. stavka 3. Povelje ( 5 ).

32. Drugim riječima, mora postojati minimalno podudaranje standarda zaštite predviđenih EKLJP‑om, s jedne strane, i onih koji postoje u pravu Unije, s druge strane. U ovom predmetu ta zabrinutost proizlazi osobito iz preambule ( 6 ) i članka 1. stavka 3. Okvirne odluke ( 7 ) kao i iz preambule ( 8 ) i članka 1. stavka 2. Okvirne odluke 2009/299.

33. Kao što stoji u uvodnoj izjavi 1. Okvirne odluke 2009/299, pravo okrivljenika na osobno pojavljivanje na suđenju uključeno je u pravo na pošteno suđenje ( 9 ). Međutim, to pravo nije apsolutno i „pod određenim uvjetima okrivljenik se može svojevoljno, izričito ili prešutno, ali u svakom slučaju nedvojbeno, odreći tog prava ( 10 )”.

34. Što se tiče žalbe, sudska praksa Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) potvrđuje da članak 6. EKLJP‑a ne zahtjeva dvostupnjevitost u kaznenim stvarima ( 11 ).

35. Međutim, ako je žalbeni postupak predviđen, on mora poštovati jamstva koja proizlaze iz članka 6. EKLJP‑a ( 12 ), pri čemu načini primjene članka 6. EKLJP‑a u žalbenom postupku ovise o posebnostima žalbenog postupka o kojem je riječ ( 13 ).

36. Stoga, ako su predviđena dva stupnja kaznenog postupka, nemoguće je na temelju činjenice da je dotična osoba mogla ostvariti svoja prava obrane u prvom stupnju zaključiti da su jamstva iz članka 6. EKLJP‑a bila u potpunosti poštovana ( 14 ).

37. S obzirom na navedeno, valja naglasiti da se ovaj predmet neposredno ne odnosi na postojanje prava na žalbu. Nesporno je da je mogućnost podnošenja žalbe bila otvorena te da ju je T. Tapikas iskoristio. U središtu pitanja postavljenog u ovom predmetu je uzajamno priznavanje u okviru funkcioniranja Okvirne odluke, ako se primjeni razlog za moguće odbijanje predviđen u članku 4.a. Radi se prije svega o tumačenju pojma „suđenje koje je rezultiralo odlukom” iz uvodne rečenice te odredbe.

38. Sud je pri tumačenju pojma „suđenje koje je rezultiralo odlukom” obvezan imati na umu i poštovati jamstva koja proizlaze iz temeljnih prava. Međutim, naglašavam da predmet ove analize nije utvrđivanje prava na podnošenje žalbe kao prava koje proizlazi iz prava Unije.

B. Pitanje koje je uputio sud koji je postavio zahtjev

39. Sud koji je uputio zahtjev želi utvrditi treba li prilikom ispitivanja poštovanja postupovnih prava dotične osobe u okviru „suđenja koje je rezultiralo odlukom”, u kojem je ona osuđena i na kojem je utemeljen EUN, uzeti u obzir prvostupanjski postupak ili žalbeni postupak. Prema mišljenju tog suda, ako treba uzeti u obzir samo prvostupanjski postupak onda će se EUN izvršiti jer se T. Tupikas osobno pojavio na suđenju u tom postupku. S druge strane, sud će morati ispitati okolnosti žalbe pred litavskim nadležnim tijelom ako je potrebno uzeti u obzir žalbeni postupak. Naime, niti jedna informacija nije dostupna o tom žalbenom postupku, osim činjenice da ju je T. Tupikas podnio te da je u tom postupku potvrđena prvostupanjska odluka.

40. Na temelju sudske prakse ESLJP‑a i sustavnog tumačenja Okvirne odluke (uzimajući u obzir osobito tekst točaka (c) i (d) njezina članka 4.a stavka 1.), sud koji je uputio zahtjev smatra da žalbeni postupak potpada pod pojam „suđenja koje je rezultiralo odlukom”, ako je u njemu provedeno ispitivanje merituma predmeta (uključujući pitanje krivnje ili pitanje kazne). Suprotno tome, to nije slučaj ako je žalbeni sud odlučivao samo o pravnim pitanjima, kao u okviru žalbe u kasacijskom postupku.

41. T. Tupikas se u biti slaže s odgovorom koji je sud koji je uputio zahtjev predložio na prethodno pitanje. Međutim, on ističe važnost koju valja pripisati poštovanju prava obrane, također i u žalbenom postupku ako je on predviđen.

42. Međutim, državni odvjetnik upozorava na različitu praksu o izvršivoj presudi koja se od pravosudnih tijela izdavanja zahtijeva kao temelj EUN‑a; to može biti prvostupanjska presuda, presuda donesena u žalbenom postupku, ili obje. Taj izbor ostavljen tijelima izdavanja odredio bi, dakle, što konkretno znači „suđenje koje je rezultiralo odlukom”. Državni odvjetnik smatra da taj pojam može uključivati žalbeni postupak u kojem je preispitano pitanje krivnje. Ako prvostupanjski postupak ne ispunjava uvjete iz članka 4.a Okvirne odluke, a žalbeni postupak ih ispunjava, onda se predaja može dopustiti.

43. Nizozemska vlada smatra da žalbeni postupak, kako je opisan u prethodnom pitanju, nije obuhvaćen pojmom „suđenja koje je rezultiralo odlukom”. Prema njezinu mišljenju, pravosudno tijelo izvršenja treba provesti ispitivanje u pogledu izvršive presude koju je dostavilo tijelo izdavanja. Tijelo izvršenja ne smije provjeravati prethodne kaznene postupke jer bi se time dovelo u pitanje načelo uzajamnog priznanja. U ovom slučaju, pravosudno tijelo izvršenja mora provjeriti samo presudu na kojoj je utemeljen EUN. Navedeno tijelo ne smije ispitivati žalbeni postupak.

44. Irska vlada predložila je na raspravi da se na upućeno prethodno pitanje odgovori negativno smatrajući da je u ovom kontekstu relevantna samo presuda donesena u prvostupanjskom postupku. Navedena vlada obrazložila je svoje stajalište pozivajući se osobito na tekst u točkama (c) i (d) članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke i njezina članka 5. stavka 1., u verziji koja prethodi izmjeni u okviru Okvirne odluke 2009/299.

45. Litavska vlada zagovarala je na raspravi šire tumačenje pojma „suđenja koje je rezultiralo odlukom”. Prema mišljenju te vlade, nadzor na temelju članka 4.a Okvirne odluke ne može se ograničiti na presudu donesenu u prvostupanjskom postupku u slučaju u kojem su činjenice predmeta bile preispitane u kasnijoj odluci koju je donio viši sud.

46. Komisija, s druge strane, ističe da se žalba o kojoj je riječ u glavnom postupku odnosi na pojam „suđenja koje je rezultiralo odlukom”. To proizlazi iz potrebe da se osigura poštovanje postupovnih prava s obzirom na to da je predviđen žalbeni postupak. Komisija se, među ostalim, poziva na odredbe Direktive (EU) 2016/343 ( 15 ) kojom se usklađuju jamstva u području prava sudjelovanja u postupku. Ona zaključuje da u vezi sa žalbenim postupkom, u kojem je dotična osoba pravomoćno osuđena na kaznu zatvora, mora postojati mogućnost da se ispita postoji li razlog za odbijanje predviđen u članku 4.a Okvirne odluke.

47. Budući da sam izložio stajališta stranaka, ispitat ću podrobnije što bi se trebalo podrazumijevati pod pojmom „suđenja koje je rezultiralo odlukom”, u smislu članka 4.a stavka 1. uvodne rečenice Okvirne odluke. U tu svrhu, proučit ću, prije svega, pojam izvršive presude (1.), zatim posljedice žalbenog postupka, ako je on pokrenut (2.).

1. Pojam izvršive presude

48. Iz članka 8. stavka 1. točke (c) Okvirne odluke kao i dijela (b) točke 2. njezina priloga proizlazi da pravosudno tijelo izdavanja mora navesti „izvršivu presudu” na kojoj se temelji EUN.

49. Prema mojem mišljenju, riječ je o presudi čija izvršivost, prema nacionalnu pravu, omogućava izvršenje kazne zatvora.

50. Dvije varijable omogućavaju određivanje onoga što se konkretno smatra takvom presudom.

51. Prva varijabla odnosi se, kao što to u biti navode državni odvjetnik i nizozemska vlada, na organizaciju kaznenog postupka u dotičnoj državi članici. U tom kontekstu valja postaviti pitanje nudi li postupovno pravo koje se primjenjuje mogućnost pokretanja žalbenog postupka u kojem se u potpunosti ispituje meritum predmeta, što obuhvaća ispitivanje krivnje ili izrečene kazne ( 16 ).

52. Okolnosti konkretnog slučaja predstavljaju drugu varijablu. Valja ispitati je li žalba stvarno podnesena i koji je bio njezin učinak na presudu donesenu u prvom stupnju. Ako je žalba podnesena, nacionalno pravo koje se primjenjuje određuje koji je akt izvršivi, presuda donesena u prvom stupnju ili ona u žalbenom postupku.

53. Uzimajući u obzir sve ranije navedeno, smatram da je izvršiva presuda, u svrhu primjene članka 8. stavka 1. točke (c) Okvirne odluke, presuda koja nadležnim tijelima omogućava da, na temelju nacionalnog prava koje se primjenjuje, osiguraju izvršenje kazne zatvora koja je izrečena dotičnoj osobi. Ono što se smatra takvom presudom u konkretnom slučaju ovisit će o postupovnom okviru države članice i o tome kako će ga dotična osoba primijeniti (ili kako će se on primijeniti naspram nje).

2. Žalba podnesena protiv presude

54. Pojam „izvršive presude”, u smislu članka 8. stavka 1. točke (c) Okvirne odluke, treba razlikovati od pojma „suđenja koje je rezultiralo odlukom”, u smislu uvodne rečenice članka 4.a stavka 1. navedene okvirne odluke.

55. Kao što je to Komisija naglasila na raspravi, prethodno navedeni pojam obuhvaća sve stadije kaznenog postupka u kojem je sud ispitao meritum predmeta, odnosno pitanje krivnje ili pitanje kazne.

56. Stoga smatram da, uzimajući u obzir strukturu i logiku obrasca EUN‑a, pravosudno tijelo izdavanja mora dostaviti informacije o stadiju postupka koji je neposredno omogućio donošenje izvršive osuđujuće odluke. Nakon toga, pravosudno tijelo izvršenja provjerava poštovanje uvjeta iz članka 4.a Okvirne odluke koji se tiču samo tog zadnjeg stadija postupka u kojem se raspravljalo o meritumu predmeta, u gore navedenom smislu.

57. Treba podsjetiti da, prema članku 1. Okvirne odluke 2009/299, zabrana osude u odsutnosti ostvaruje cilj zaštite djelotvornosti prava obrane dotične osobe.

58. Ključni elementi takvog ispitivanja su: (i) saznanje dotične osobe o postupku i (ii) mogućnost dotične osobe da se djelotvorno brani i istakne sve argumente u svoju korist koji se tiču merituma predmeta, odnosno pitanje krivnje ili pitanje kazne.

59. Što se tiče drugog dijela, neophodno je da je dotična osoba u poziciji u kojoj može u cijelosti istaknuti svoja prava tijekom posljednjeg stadija kaznenog postupka u kojem se donosi izvršiva presuda. U praksi, može biti riječ o (i) prvostupanjskom postupku ako određeni postupovni sustav ne dopušta podnošenje žalbe o svim meritornim pitanjima ili ako takva mogućnost postoji, ali bez podnošenja žalbe; ili (ii) o drugostupanjskom postupku ako je podnesena žalba i pravo koje se primjenjuje dopušta ispitivanje svih meritornih pitanja ( 17 ).

60. Pravosudno tijelo izvršenja mora u vezi s tim dijelom postupka, koji je neposredno prethodio donošenju izvršive presude, provjeriti okolnosti postupka u kojem se dotična osoba nije pojavila, u skladu s uvjetima iz članka 4.a Okvirne odluke.

61. U kontekstu žalbenog postupka u okviru kojeg se ispituju sva meritorna pitanja, prethodna razmatranja imaju za posljedicu to da, ako se dotična osoba nije pojavila u prvom stupnju nego samo u žalbenom postupku, valja zaključiti kako se ona pojavila na suđenju koje je rezultiralo odlukom, u smislu članka 4.a Okvirne odluke. U suprotnom primjeru dotične osobe koja se pojavila u prvom stupnju, a nije u žalbenom postupku, izvršenje EUN‑a može se odbiti ako pravosudno tijelo izvršenja zaključi da se u određenom slučaju nisu poštovala postupovna prava osobe, osim ako nije riječ o jednom od slučaja iz točaka (a) do (d) članka 4.a Okvirne odluke.

62. U takvoj situaciji, relevantna je hipoteza opisana u točki (d) članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke: dotičnoj osobi odluka nije osobno dostavljena nego će biti izričito obaviještena o svojem pravu „na žalbu, pri čemu ona ima pravo sudjelovati te se [može] preispitati [meritum] predmeta zajedno s novim dokazima, što može dovesti do ukidanja početne odluke”.

63. Također valja naglasiti važnost načela uzajamnog povjerenja u tom kontekstu ( 18 ). Mehanizam pravosudne suradnje koji je uspostavljen Okvirnom odlukom ne bi mogao funkcionirati ako bi se pravosudno tijelo izvršenja upustilo u zahtjevno ispitivanje radi provjere je li poštovanje postupovnih prava dotične osobe bilo zajamčeno u svakom prethodnom stadiju postupka. Nužnost očuvanja operativnog sustava, prema mojem mišljenju, zahtjeva da se nadzor poštovanja prava obrane ograniči na zadnji stadij koji neposredno prethodi trenutku u kojem se kazna zatvora može izvršiti. Prethodne stadije pokriva načelo uzajamnog povjerenja. To znači da je neophodno da pravosudno tijelo izvršenja ima povjerenja u pravosudni sustav države članice pravosudnog tijela izdavanja da će otkloniti moguće prethodne postupovne nedostatke.

64. S obzirom na gore navedena razmatranja, smatram da žalbeni postupak u kojem su ispitana pitanja krivnje i pitanja kazne predstavlja „suđenje koje je rezultiralo odlukom”, u smislu članka 4.a stavka 1. uvodne rečenice Okvirne odluke. Upravo taj stadij postupka određuje izvršiv karakter osuđujuće odluke na kojoj je utemeljen EUN. Slijedom navedenog, pravosudno tijelo izvršenja mora, u odnosu na navedeni stadij, provjeriti poštovanje postupovnih prava dotične osobe radi primjene razloga za moguće odbijanje predviđenog u članku 4.a stavka 1. Okvirne odluke.

C. Ovaj predmet i fakultativna narav razloga za odbijanje na temelju članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke

65. U zahtjevu za prethodnu odluku navedeno je da je T. Tupikas osuđen u prvom stupnju presudom od 26. kolovoza 2016. koju je donio Klaipėdos apylinkės teismas (Općinski sud u Klaipėdi). Također je navedeno da je T. Tupikas podnio žalbu protiv te presude i da je Klaipėdos apygardos teismas (Okružni sud u Klaipėdi) odlukom od 8. prosinca 2016. odbio je tu žalbu. EUN ne sadrži više informacija od onih koje se odnose na okolnosti pod kojima je vođen žalbeni postupak. Sud koji je uputio zahtjev navodi da ne zna je li T. Tupikas osobno nazočio tom suđenju i, ako to nije bio slučaj, je li ispunjen jedan od uvjeta navedenih u točkama (a) do (d) članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke.

66. Iz svih raspoloživih informacija proizlazi (što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri) da je T. Tupikas bio na suđenju u prvom stupnju. Činjenica da je T. Tupikas podnio žalbu dokazuje da je morao biti upoznat s time da postoji odluka donesena u prvom stupnju.

67. Sud koji je uputio zahtjev navodi da nema informacije o žalbenom postupku, osobito o tome je li se T. Tupikas osobno pojavio.

68. Čini se da činjenice koje je izložio sud koji je uputio zahtjev upućuju na to da je T. Tupikas morao biti upoznat s time da postoji žalbeni postupak jer je sam podnio žalbu. Naravno, ta spoznaja sama po sebi ne jamči da je T. Tupikas bio uredno pozvan na ročište ili ročišta sazvana u tom kontekstu. Stoga, pravosudno tijelo izvršenja mora donijeti odluku o tome jesu li njegova postupovna prava u tom činjeničnom kontekstu bila poštovana. Ako navedeno tijelo primijeni razlog za moguće odbijanje izvršenja EUN‑a, predviđen u članku 4.a Okvirne odluke, onda u tu svrhu mora zatražiti dodatne korisne informacije na temelju članka 15. stavka 2. Okvirne odluke.

69. Zbog tog posebnog činjeničnog konteksta moram spomenuti problem koji se uočava u ovom predmetu, odnosno pitanje problematičnog prenošenja članka 4.a Okvirne odluke u nacionalno zakonodavstvo.

70. Prvo, navodim da je logika članka 4.a sljedeća.

71. Opće pravilo koje proizlazi iz članka 1. stavka 2. Okvirne odluke je obveza država članica da izvršavaju EUN „na temelju načela uzajamnog priznavanja i u skladu s odredbama ove Okvirne odluke”.

72. Člankom 4.a stavkom 1. uvedena je mogućnost odbijanja izvršenja EUN‑a ako se dotična osoba nije pojavila na suđenju koje je rezultiralo odlukom. Ta mogućnost da se EUN ne izvrši mora biti utemeljena na ispitivanju okolnosti koje u svakom konkretnom slučaju provodi pravosudno tijelo izvršenja.

73. Mogućnost neizvršenja prestaje ako pravosudno tijelo izvršenja utvrdi da određeni slučaj odgovara jednoj od situacija navedenih u točkama (a) do (d) članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke. U tom slučaju, odbijanje izvršenja EUN‑a je isključeno i obveza predaje dotične osobe ponovno postaje pravilo.

74. Drugo, napominjem da nacionalno zakonodavstvo, kako je predstavljeno u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje (odnosno članak 12. OLW‑a), izvrće logiku Okvirne odluke tako da „mogućnost neizvršenja osim ako se radi o situacijama iz točke (a) do (d)” mijenja u „obvezu neizvršenja osim ako se radi o situacijama iz točke (a) do (d)”.

75. Treće, takvim prenošenjem članka 4.a Okvirne odluke promijenjen je popis četiriju iznimki od mogućnosti neizvršenja EUN‑a ako se dotična osoba nije pojavila na suđenju koje je rezultiralo odlukom, u iscrpan popis situacija u kojima tijelo izvršenja može samo izvršiti EUN ako se dotična osoba nije pojavila na suđenju.

76. Takvo prenošenje, po mojem mišljenju, sprječava pravosudna tijela izvršenja da u određenom predmetu ocijene sve činjenične okolnosti kako bi provjerila poštovanje postupovnih prava dotičnih osoba. Primjeni li se analogijom zaključak Suda o razlogu za moguće odbijanje na temelju članka 4. stavka 6. Okvirne odluke, smatram da pravosudno tijelo izvršenja, i u ovom slučaju, ipak mora raspolagati određenom marginom prosudbe u vezi s pitanjem treba li ili ne treba odbiti izvršenje EUN‑a ( 19 ).

77. Zato smatram da članak 12. OLW‑a predstavlja pogrešno prenošenje članka 4.a Okvirne odluke.

78. Teškoće zbog tako rigidnog prenošenja jasno su uočljive u ovom slučaju. Nacionalni sud ne može uzeti u obzir sve činjenične okolnosti u vezi s pojedinačnom situacijom T. Tupikasa. Čini se da tu situaciju, bez provjere koju mora provesti sud koji je uputio zahtjev, nije moguće podvesti niti pod jednu kategoriju predviđenu člankom 4.a Okvirne odluke. Međutim, dotična osoba bila je upoznata s odlukom donesenom u prvom stupnju, podnijela je žalbu (dakle, bila je upoznata s tim postupkom), ali je potom odlučila da neće sudjelovati u tom postupku. Osim toga, ako je takva osoba bila uredno zastupana teško je razumjeti kako njezino pravo na obranu ne bi bilo poštovano.

79. Međutim, takvo činjenično stanje ne spada niti u jednu hipotezu predviđenu točkama (a) do (d) članka 4.a stavka 1. Okvirne odluke. Ustrajanje na iscrpnom karakteru uvjeta koji vode do zaključka da su prava obrane dotične osobe (koja se nije osobno pojavila) bila poštovana može dovesti do toga da bi osoba koja je podnijela žalbu, ali nije sudjelovala u drugostupanjskom postupku (iako njena prava brani opunomoćeni zastupnik), uvijek mogla dobiti odbijanje izvršenja EUN‑a na temelju nacionalnog zakonodavstva, ako njezin slučaj ne bi bio obuhvaćen jednom od iznimki iz članka 4.a Okvirne odluke.

80. Kao što je Sud već na to podsjetio u predmetu Dworzecki u vezi s primjerom iz članka 4.a stavka 1. točke (a) podtočke i. Okvirne odluke, situacije navedene u članku 4.a te odluke predstavljaju „obvezne iznimke od razloga za moguće nepriznavanje”. Drugim riječima, iz logike te odredbe proizlazi da mogu nastati druge situacije koje nisu izričito predviđene člankom 4.a stavkom 1. točkama (a) do (d) Okvirne odluke kako bi se pravosudnom tijelu izvršenja omogućilo da razmotri jesu li poštovana postupovna prava dotične osobe ( 20 ).

81. Naposljetku, još ću jednom naglasiti da se Okvirna odluka temelji na načelu uzajamnog priznavanja i visokom stupnju povjerenja koje mora postojati između država članica ( 21 ). Međutim, koncepti priznavanja i uzajamnog povjerenja ne mogu ugroziti važnost koju, općenito, pravo Unije i, posebno, Okvirna odluka pripisuju poštovanju temeljnih prava, u ovom slučaju postupovnih ( 22 ).

82. Članak 4.a Okvirne odluke odražava ravnotežu koju je zakonodavac Unije postigao između djelotvornosti predaje osoba u europskom pravnom prostoru, s jedne strane, i opsegu nadzora koji pravosudno tijelo izvršenja mora provesti, s druge strane. Ako je to tijelo uvjereno u to da su temeljna prava bila poštovana, eventualno uzimajući u obzir ponašanje dotične osobe, nacionalno zakonodavstvo ne bi ga smjelo sprečavati da ispuni obvezu izvršenja EUN‑a na temelju članka 1. stavka 2. Okvirne odluke.

V. Zaključak

83. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je postavio Rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu, Nizozemska) odgovori kako slijedi: Pojam „suđenje koje je rezultiralo odlukom” u smislu članka 4.a stavka 1. uvodne rečenice Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009., treba tumačiti na način da se također odnosi na zadnji stupanj kaznenog postupka u kojem je, u određenom slučaju, provedeno ispitivanje merituma predmeta, odnosno pitanje krivnje ili pitanje izrečene kazne, i na temelju kojeg je osuđujuća presuda postala izvršiva. U tom kontekstu, odluku o primjeni razloga za moguće odbijanje izvršenja europskog uhidbenog naloga, u smislu prethodno navedene odredbe, donosi pravosudno tijelo izvršenja, koje mora imati mogućnost da, prema činjeničnim okolnostima kojima raspolaže, ocijeni poštovanje prava obrane dotične osobe.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) SL 2002., L 190, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83.); ta Okvirna odluka izmijenjena je Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009. (SL 2009., L 81, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 169.).

( 3 ) Moje isticanje

( 4 ) Potpisana u Rimu 4. studenoga 1950.

( 5 ) Vidjeti, u vezi s člankom 4.a stavkom 1. točkom (a) podtočkom i. Okvirne odluke, moje mišljenje u predmetu Dworzecki (C‑108/16 PPU, EU:C:2016:333, t.74.).

( 6 ) Vidjeti uvodnu izjavu 12. na temelju koje navedena okvirna odluka „poštuje temeljna prava i načela priznata u članku 6. [UEU‑a], koja se odražavaju i u Povelji […]”.

( 7 ) Vidjeti također presudu od 24. svibnja 2016., Dworzecki (C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, t. 37.).

( 8 ) Vidjeti uvodne izjave 1., 4. i 8. Okvirne odluke 2009/299.

( 9 ) Vidjeti također presude ESLJP‑a od 12. veljače 1985., Colozza protiv Italije, CE:ECHR:1985:0212JUD000902480, t. 27.; od 23. studenoga 1993., Potrimol protiv Francuske, CE:ECHR:1993:1123JUD001403288, t. 35.

( 10 ) Vidjeti uvodnu izjavu 1. Okvirne odluke 2009/299. Vidjeti presude ESLJP‑a od 9. lipnja 2009., Strzalkowski protiv Poljske, CE:ECHR:2009:0609JUD 003150902, t. 40. do 42., i od 1. ožujka 2006., Sejdovic protiv Italije, CE:ECHR:2006:0301JUD005658100, t. 82. Vidjeti također presudu od 26. veljače 2013., Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, t. 49.). Vidjeti također, u drugim kontekstima, presude od 17. studenoga 2011., Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745, t. 50. do 53.); od 15. ožujka 2012., G (C‑292/10, EU:C:2012:142, t. 48. i sljedeće), kao i od 6. rujna 2012., Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:531, t. 55.).

( 11 ) Vidjeti presudu ESLJP‑a od 18. veljače 2009., Andrejewa protiv Letonije, CE:ECHR:2009:0218JUD005570700, t. 97. Zahtjev za dvostupnjevitost kaznenog postupka sadržan je u članku 2. Protokola 7. ESLJP‑a potpisanog 22. studenoga 1984. u Strasbourgu. Međutim, taj protokol do danas nisu ratificirale sve države članice. Vidjeti u vezi s tim također mišljenje nezavisnog odvjetnika Cruza Villalóna u predmetu Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2012:340, t. 71. do 74.).

( 12 ) Presude ESLJP‑a od 26. listopada 2000., Kudla protiv Poljske, CE:ECHR:2000:1026JUD 00302109, t. 122.; od 14. veljače 2017., Hokkeling protiv Nizozemske, CE:ECHR:2017:0214JUD 003074912, t. 56. i 58.; od 18. veljače 2009., Andrejewa protiv Latvije, CE:ECHR:2009:0218JUD005570700, t. 97. Vidjeti također, u pogledu kasacijskog postupka, presudu ESLJP‑a od 17. siječnja 1970., Delcourt protiv Belgije, CE:ECHR:1970:0117JUD 000268965, t. 25.

( 13 ) Prema mišljenju ESLJP‑u, s obzirom na pitanja o kojima treba odlučiti i njihovu važnost za žalitelja, treba osobito uzeti u obzir ulogu žalbenog suda kao i način na koji su se štitila prava obrane. Vidjeti presude ESLJP‑a od 18. listopada 2006., Hermi protiv Italije, ECLI:CE:ECHR:2006:1018JUD001811402, t. 62.; od 21. srpnja 2009., Seliwiak protiv Poljske, ECLI:CE:ECHR:2009:0721JUD000381804, t. 54. do 64.; od 9. lipnja 2009., Sobolewski protiv Poljske, ECLI:CE:ECHR:2009:0609JUD001984707, t. 33. do 44.; od 9. lipnja 2009., Strzalkowski protiv Poljske, CE:ECHR:2009:0609JUD003150902, t. 39. do 55.; od 21. rujna 1993., Kremzow protiv Austrije, ECLI:CE:ECHR:1993:0921JUD001235086, t. 67.; od 26. srpnja 2002., Meftah protiv Francuske, ECLI:CE:ECHR:2002:0726JUD003291196, t. 41.; od 25. travnja 2013., Zahirović protiv Hrvatske, ECLI:CE:ECHR:2013:0425JUD005859011, t. 54. do 57.

( 14 ) Vidjeti u tom smislu presudu ESLJP‑a od 14. veljače 2017., Hokkeling protiv Nizozemske, CE:ECHR:2017:0214JUD003074912, t. 57. i 58.

( 15 ) Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o jačanju određenih vidova pretpostavke nedužnosti i prava sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku (SL 2016., L 65, str. 1.).

( 16 ) ESLJP je pojasnio da se pod „‚osudom’, u smislu članka 5. stavka 1. točke (a) EKLJP‑a, podrazumijeva […] proglašenje krivnje, nakon što je u skladu sa zakonom utvrđeno kazneno djelo […] i izricanje kazne ili druge mjere koja uključuje oduzimanje slobode […]” (presuda ESLJP‑a od 21. listopada 2013., Del Río Prada protiv Španjolske, CE:ECHR:2013:1021JUD004275009, t. 123. ESLJP je u presudi Kremzow protiv Austrije presudio da pravičnost postupka podrazumijeva da tužitelj ima pravo sudjelovati na raspravi u žalbenom postupku zbog činjenice da bi on mogao imati važne posljedice na trajanje kazne koju treba izreći (presuda ESLJP‑a od 21. rujna 1993., Kremzow protiv Austrije, CE:ECHR:1993:0921JUD001235086, t. 67.)

( 17 ) Moram dodati da su kasniji postupci koji se smatraju „izvanrednim” pravnim sredstvima, poput žalbe u kasacijskom postupku ili ustavne tužbe, načelno isključeni iz definicije „suđenja koje je rezultiralo odlukom”. To je zato što njihovo moguće podnošenje načelno ne omogućava ispitivanje svih meritornih pitanja niti to da se odgodi trenutak oduzimanja slobode dotične osobe radi izvršenja izrečene kazne. Međutim, u tim stadijima uvijek se moraju poštovati zahtjevi iz članka 6. EKLJP‑a (presuda ESLJP‑a od 18. listopada 2006., Hermi protiv Italije, ECLI:CE:ECHR:2006:1018JUD001811402, t. 60. do 61.. Vidjeti također presude ESLJP‑a od 20. ožujka 2009., Gorou protiv Grčke, ECLI:CE:ECHR:2009:0320JUD001268603, t. 41., i od 2. lipnja 2016., Papaioannou protiv Grčke, ECLI:CE:ECHR:2016:0602JUD001888015, t. 45).

( 18 ) Presuda od 26. veljače 2013., Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, t. 62. i 63.)

( 19 ) Presuda od 29. lipnja 2017., Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503 t. 21. do 23.). Vidjeti također presudu od 24. svibnja 2016, Dworzecki (C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, t. 50. do 52.).

( 20 ) „Pravosudno tijelo izvršenja svakako može, čak i nakon što je utvrdilo da predmetni slučaj njima nije obuhvaćen, uzeti u obzir druge okolnosti na temelju kojih može biti sigurno da predaja osobe ne predstavlja povredu njezinih prava obrane.” (presuda od 24. svibnja 2016., Dworzecki, C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, t. 50.).

( 21 ) Presuda od 1. lipnja 2016., Bob‑Dogi (C‑241/15, EU:C:2016:385, t. 31. do 33. i navedena sudska praksa)

( 22 ) Na primjer, presuda od 16. srpnja 2015., Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, t. 53. i navedena sudska praksa)