ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sud je u području javnog pristupa dokumentima priznao postojanje općih pretpostavki primjenjivih na kategorije dokumenata zbog njihove naravi u više slučajeva, uključujući ponude ponuditelja u okviru provedbe javne nabave. Međutim, što se tiče zahtjeva za ponude koje institucija uputi ponuditeljima s kojima je sklopila okvirni ugovor, nijedna se opća pretpostavka o ugrožavanju komercijalnih interesa ne može temeljiti ni na sudskoj praksi o pristupu ponudama ponuditelja ni, općenitije, na onoj koja se odnosi na postupak nadzora državnih potpora i na operacije koncentracija. Naime, predmeti u kojima je nastala sudska praksa u području državnih i operacija koncentracija imali su zajedničku značajku, odnosno postojanje, u posebnom propisu različitom od Uredbe br. 1049/2001 o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije, pravila koja precizno ograničavaju pristup spisu odnosno zatraženim dokumentima, kako u pogledu osoba tako i s obzirom na samu informaciju.

U tom pogledu, suprotno pozivu na nadmetanje i obavijesti o dodjeli ugovora, zahtjev za ponudu koji je sastavio javni naručitelj prilikom izvršenja okvirnog ugovora nije predmet nikakve posebne odredbe Uredbe br. 966/2012 o financijskim pravilima koja se primjenjuju na opći proračun Unije ili Uredbe br. 1268/2012 o pravilima za primjenu Uredbe br. 966/2012, u verzijama koje se primjenjuju na spor, koje definiraju ili precizno ograničavaju u njima sadržane informacije koje naručitelj može priopćiti ponuditeljima ili drugim kandidatima.

Osim toga, predmetna institucija ne može tvrditi da zahtjevi za ponudu ugrožavaju njezine vlastite interese jer mogu otkriti njezin profil kupca na tržištu. Naime, čak i ako otkrivanje veze između zadaća koje se trebaju izvršiti i broja radnih dana za njihovo dovršenje može ponuditeljima omogućiti da, u okviru budućih postupaka javne nabave, otkriju tehniku tarifikacije naveden institucije, činjenica da bi ti ponuditelji mogli saznati cijenu koja se primjenjivala u prošlosti za istovjetnu uslugu prije bi mogla dovesti do situacije stvarnog tržišnog natjecanja nego do one u kojoj se ono narušava.

(t. 62.-65., 71.)
U okviru Odluke 2011/72/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s obzirom na stanje u Tunisu nije dakle načelno na Vijeću da sâmo ispita i ocijeni relevantnost i točnost elemenata na kojima se temelje sudski postupci koji se vode protiv osoba čija su imena u uvrštena u prilog toj odluci. Naime, donošenjem te odluke i kasnijih odluka Vijeće ne pokušava sâmo sankcionirati pronevjere javnih sredstava koje tuniske vlasti istražuju, već sačuvati mogućnost da te vlasti utvrde počinjenje navedenih pronevjera i povrate njima ostvarenu imovinsku korist. Na nadležnim je tuniskim vlastima stoga da provjere navedene elemente i da poduzmu prikladne mjere. Stoga je načelno na Vijeću i na Općem sudu da provjeri, ne osnovanost takvih postupaka, već samo osnovanost odluke o zamrzavanju financijskih sredstava s obzirom na dokaze koje su dostavile tuniske vlasti. U suprotnom, moglo bi doći do situacije u kojoj bi Vijeće donijelo preuranjene zaključke u odnosu na osnovanost navedene istrage, koji bi se mogli razlikovati od onih do kojih su došle same tuniske vlasti. Takva situacija može dovesti do paradoksalnog rezultata da, u trenutku kad se bude sudilo odnosnoj osobi i, ako to bude slučaj, kad je te vlasti budu proglasile odgovornom za pronevjeru javnih sredstava, njezina imovina neće biti zamrznuta u Europskoj uniji, što onemogućava da se povrati imovinska korist ostvarena pronevjerama koje joj se stavljaju na teret. Očito je da koristan učinak Odluke 2011/72 ne bi bio zajamčen.

(t. 40. i 46.)
Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 14. rujna 2017. – Università del Salento protiv Komisije

(predmet T-393/15)

„Arbitražna klauzula – Opći program ‚Temeljna prava i pravosuđe’ – Posebni program ‚Kazneno pravosuđe’ – Povrat iznosa koji je Komisija isplatila na temelju ugovora o subvenciji – Prijeboj potraživanja – Djelomična preinaka tužbe – Zahtjev za utvrđivanje nepostojanja ugovornog potraživanja”

1. Sudski postupak – Pokretanje postupka pred Općim sudom na temelju arbitražne klauzule – Ugovori o subvencijama sklopljeni u okviru posebnog programa u području temeljnih prava i pravosuđa – Odluka o izvansudskom prijeboju dugova i potraživanja koju je Komisija donijela na temelju Uredbe br. 1605/2002 – Tužba za poništenje te odluke i utvrđenje nepostojanja navedenih potraživanja – Djelomična preinaka tužbe za poništenje u tužbu koja se odnosi na spor ugovorne naravi – Pretpostavke (čl. 263. i 272. UFEU-a; Poslovnik Općeg suda, čl. 76. t. (d); Uredba Vijeća br. 1605/2002) (t. 26.-29., 31.-34.)

2. Sudski postupak – Pravni temelj tužbe – Izbor koji pripada tužitelju, a ne sudu Unije (t. 30.)

3. Tužba za poništenje – Nadležnost suda Unije – Zahtjev za donošenje deklaratorne presude – Nedopuštenost (čl. 263. UFEU-a) (t. 68.)

4. Sudski postupak – Akt kojim se pokreće postupak – Formalni zahtjevi – Određivanje predmeta spora – Sažeti prikaz iznesenih razloga – Nedvosmisleno formulirani tužiteljevi zahtjevi (Statut Suda Europske unije, čl. 21.; Poslovnik Općeg suda, čl. 76. t. (d) i (e)) (t. 74.-77.)

5. Komisija – Nadležnosti – Izvršenje proračuna Unije – Povrat tražbina prijebojem – Pretpostavke – Prebijene tražbine povezane s istim projektom – Nepostojanje – Prethodna obveza osiguravanja korištenja odnosnih sredstava za predviđene namjene i ostvarivanje aktivnosti koje opravdavaju dodjelu navedenih sredstava unatoč predviđenom prijeboju – Nepostojanje (t. 107. i 108.)

6. Akti institucija – Obrazloženje – Obveza – Doseg – Odluka koja je dio konteksta poznatog adresatu (čl. 296. UFEU-a) (t. 112.)

Predmet

S jedne strane, zahtjev na temelju članka 263. UFEU-a kojim se traži, kao prvo, poništenje Komisijine odluke D/C4 – B.2 – 005817 od 4. svibnja 2015. o prijeboju tužiteljeve tražbine koja se odnosi na izvršenje ugovora u okviru prvog projekta Entice (Explaining the Nature of Technological Innovation in Chinese Enterprises) s tužiteljevim dugom koji se odnosi na izvršenje ugovora u okviru drugog projekta naslovljenog „Judicial Training and Research on EU crimes against environment and maritime pollution”, kao drugo, poništenje svakog drugog prethodnog i naknadnog akta te, u svakom slučaju, akta povezanog s tom odlukom i, kao treće, nalaganje Komisiji da plati tužitelju iznose koje mu duguje u okviru izvršenja projekta Entice te, s druge strane, zahtjev na temelju članka 272. UFEU-a kojim se traži utvrđenje nepostojanja potraživanja čije plaćanje Komisija zahtijeva na osnovi izvršenja drugog projekta.

Izreka

1. Tužba se odbija.
Međutim, gospodarski subjekti zadržavaju pravo na to da se inteligentno prilagode stvarnom ili očekivanom ponašanju svojih konkurenata. Poduzetnici stoga mogu, među ostalim, štititi svoje legitimne interese ako su njihovi konkurenti eventualno povrijedili primjenjive odredbe, primjerice propise o trgovini fitofarmaceutskim proizvodima. U tom kontekstu, za poduzeća može biti legitimno obavijestiti nadležna nacionalna tijela o eventualnim povredama koje su počinili njihovi konkurenti u pogledu važećih propisa i, po potrebi, s tim tijelima surađivati u okviru nadzora koje ona mogu provoditi.

Članku 101. UFEU‑a strogo se protivi svako izravno ili neizravno stupanje u kontakt između gospodarskih subjekata čiji je cilj ili posljedica utjecati na ponašanje stvarnog ili potencijalnog konkurenta na tržištu ili takvom konkurentu otkriti ponašanje na tržištu za koje su se ti subjekti odlučili ili koje su namjeravali primijeniti. Ipak, gospodarski subjekti zadržavaju pravo na to da se inteligentno prilagode stvarnom ili očekivanom ponašanju svojih konkurenata.

Članak 7. Uredbe br. 1/2003 podnositelju pritužbe ne daje pravo da od Komisije zahtijeva da donese konačnu odluku o postojanju ili nepostojanju navodnih povreda članaka 101. i 102. UFEU‑a, jednako kao što Komisiju ni u kojem slučaju ne obvezuje na to da postupak provede do faze konačne odluke, čak i ako je pritužbu, sličnu onoj koja joj je podnesena, prethodno odbilo, možda i pogrešno, nacionalno tijelo nadležno za tržišno natjecanje.

Osim toga, potvrditi da bi Komisija morala sustavno pokretati istragu u takvom slučaju, ne bi bilo u skladu s ciljem članka 13. stavka 2. Uredbe br. 1/2003, a to je osigurati da u predmetu rješavaju tijela unutar europske mreže za zaštitu tržišnog natjecanja koja su za to najviše mjerodavna. U svakom slučaju, ni Uredbom br. 1/2003 ni Obaviješću Komisije o suradnji u okviru Mreže tijela za zaštitu tržišnog natjecanja ne stvaraju se ni prava ni očekivanja za poduzetnika u vezi s tim da će njegov predmet riješiti određeno tijelo nadležno za tržišno natjecanje kako bi, ovisno o slučaju, imao koristi od dokaza koje bi to tijelo prikupilo u okviru svojih istražnih ovlasti.

(t. 94., 95.)
Obavijest o natječaju bila bi lišena svoje svrhe, a to je informiranje kandidata o uvjetima za kandidaturu, kad bi uprava mogla odbiti kandidata iz razloga koji nije izričito naveden u toj obavijesti ili u Pravilniku o osoblju ili koji nije bio predmet objave. Obavijest o natječaju može se zakonito ograničiti na ponavljanje, bez navođenja razine iskustva potrebnog za radno mjesto koje se popunjava, odgovarajuće opće formule koja odgovara članku 5. stavku 1. Pravilnika o osoblju i slijedom toga dodijeliti povjerenstvu za odabir zadaću ocjene toga odgovaraju li u svakom pojedinom slučaju podnesene diplome ili profesionalno iskustvo kandidata razini koju zahtijeva Pravilnik o osoblju, a time i obavijest o natječaju, za obavljanje poslova koji spadaju u kategoriju obuhvaćenu tom obavijesti. U slučaju kada je uvjet iz Obavijesti o natječaju bio sastavljen na tako općenit način, povjerenstvo za odabir imalo je široku diskrecijsku ovlast definiranja kriterija za primjenu uvjeta sudjelovanja na natječaju, uključujući i trajanje potrebnog profesionalnog iskustva. Stoga, budući da je Obavijest o natječaju zahtijevala samo da se profesionalna djelatnost obavlja u razdoblju od najmanje dvije godine, taj uvjet treba shvatiti kao da se odnosi na razdoblje rada obavljanog u punom radnom vremenu tijekom dvije godine ili razdoblje rada obavljanog tijekom jednog ili više razdoblja rada u nepunom radnom vremenu, ili u statusu samozaposlene osobe, koje odgovara, u smislu radnog vremena, razdoblju od dvije godine rada u punom radnom vremenu. Takvo je tumačenje jedino koje jamči jedinstvenu primjenu postupka zapošljavanja na sve kandidate na natječaju jer, ovisno o tome obavlja li se djelatnost u punom radnom vremenu, pola radnog vremena, četvrtinu radnog vremena ili jedan dan tjedno tijekom tri godine, potrebno razdoblje djelatnosti može se znatno razlikovati, što dovodi, kada je to slučaj, do nejednakosti među kandidatima s obzirom na trajanje potrebnog iskustva.

(t. 24., 26., 29., 30., 85.)
U pogledu pak uloge koju mediji, u prvom redu audiovizualni, imaju u suvremenom društvu, moglo se predvidjeti da će široka medijska potpora djelovanjima i politikama ruske vlade kojima se destabilizira Ukrajina – a koju kroz iznimno popularne emisije pruža osoba koja je dekretom predsjednika Putina imenovana direktorom RS‑a, novinske agencije koju sam tužitelj naziva „unitarnim poduzećem” Ruske Države – biti obuhvaćena kriterijem koji se odnosi na fizičke osobe koje aktivno podupiru djelovanja ili politike koje ugrožavaju ili prijete teritorijalnoj cjelovitosti, suverenosti ili neovisnosti Ukrajine.

Naime, definicija koncepta „aktivne potpore”, ne može se tumačiti drukčije nego na način da se odnosi na osobe koje, iako nisu same odgovorne za djelovanja i politike ruske vlade kojima se destabilizira Ukrajina i iako same ne provode ta djelovanja ili politike, pružaju potporu tim politikama i djelovanjima. Dotični se kriterij ne odnosi na svaki oblik potpore ruskoj vladi, već na oblike potpore koji svojom kvantitativnom ili kvalitativnom važnosti doprinose njezinim djelovanjima i politikama kojima se destabilizira Ukrajina. Tumačen, pod nadzorom suda Unije, u vezi s ciljem koji se sastoji od izvršavanja pritiska na rusku vladu kako bi je se natjeralo da prestane s navedenim djelovanjima i politikama, dotični kriterij stoga objektivno definira ograničenu kategoriju osoba i subjekata na koje se mogu odnositi mjere zamrzavanja financijskih sredstava. Prilikom tumačenja tog kriterija valja uzeti u obzir sudsku praksu ESLJP‑a, koja prepoznaje nemogućnost da se prilikom uređivanja zakona postigne apsolutna preciznost, osobito u područjima u kojima se situacija mijenja ovisno o prevladavajućim mišljenjima u društvu, i koja priznaje da nužnost izbjegavanja strogosti i prilagodbe promjenama situacije podrazumijeva da mnogi zakoni posluže više ili manje nejasnim rješenjima čije tumačenje i primjena ovise o praksi. Uvjet prema kojem se zakonom trebaju jasno definirati sve povrede ispunjen je kad zainteresirana strana može iz teksta dotične odredbe, uz pomoć tumačenja koje pružaju sudovi, saznati koja djelovanja i propuštanja dovode do njezine odgovornosti.

(t. 43., 73.‑76.)
Iz članka 263. stavka 1. UFEU‑a i članka 275. stavka 2. UFEU‑a proizlazi da, iako je sud Unije nadležan za kontrolu zakonitosti akata institucije Unije i, osobito, zakonitosti odluka kojima se predviđaju mjere ograničavanja protiv fizičkih ili pravnih osoba koje je donijelo Vijeće, on nije nadležan za kontrolu međunarodnih sporazuma na kojima se takvi akti Unije temelje. U tom pogledu valja naglasiti da se kontrola zakonitosti, koju mora stoga osigurati sud Unije, odnosi na akt Unije kojim se provodi predmetni međunarodni sporazum, a ne na međunarodni sporazum kao takav. Konkretno, u odnosu na akt Unije, kojim se provodi rezolucija Vijeća sigurnosti, nije dakle na sudu Unije da kontrolira zakonitost takve rezolucije koju je donijelo međunarodno tijelo kao ni istragu na kojoj se temelji.

U okviru postupka donošenja odluke o upisu ili zadržavanju imena osobe na popisu, kada Odbor za sankcije prethodno odluči, u okviru relevantnih rezolucija Vijeća sigurnosti, upisati ime neke osobe na svoj popis, poštovanje prava obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu nalaže da nadležno tijelo Unije priopći osobi koje se to tiče dokaze kojima to tijelo raspolaže protiv nje, a na kojima temelji svoju odluku, tj. barem obrazloženje Odbora za sankcije, i to kako bi ta osoba mogla obraniti svoja prava u najboljim mogućim uvjetima i odlučiti, uz puno poznavanje činjenica, ima li svrhe obratiti se sudu Unije. U trenutku tog priopćenja nadležno tijelo Unije mora omogućiti toj osobi da se izjasni o tvrdnjama navedenima u odnosu na sebe. Međutim, u okviru prvog uvrštenja, za razliku od situacije u postupku zadržavanja imena osobe na popisu, poštovanje te dvostruke postupovne obveze ne mora prethoditi donošenju te odluke.

Osim toga,Vijeće svoju odluku mora donijeti na temelju okolnosti koje je Odbor za sankcije utvrdio. Naime, predviđeno je da navedeni odbor spontano stavi na raspolaganje nadležnom tijelu Unije elemente različite od tog obrazloženja sa svrhom da ono donese odluku. Iz toga slijedi da Vijeće nije dužno, u okviru provedbe rezolucije Vijeća sigurnosti, provjeriti točnost činjenica i okolnosti koje su dovele do mjere uvrštavanja na popis. U slučaju kada osoba koje se to tiče sastavi očitovanja na obrazloženje, nadležno tijelo Unije ima obvezu pažljivo i nepristrano ispitati osnovanost navedenih razloga s obzirom na ta očitovanja i eventualno njima pridružene oslobađajuće dokaze.

(t. 79.‑81., 86.‑88.)
Nacionalna tijela, u sklopu svoje djelatnosti nadzora manje značajnih subjekata na osnovi jedinstvenog nadzornog mehanizma opisane u članku 6. Uredbe br. 1024/2013, kojim se ESB‑u dodjeljuju specifične zadaće u vezi s politikama bonitetnog nadzora kreditnih institucija, djeluju u okviru decentralizirane provedbe isključive nadležnosti Unije, a ne u okviru izvršavanja nacionalne nadležnosti. Stoga, jedina nadležnost na koju izravan bonitetni nadzor od strane Europske središnje banke može utjecati jest načelna nadležnost država članica za provedbu prava Unije u svojem pravnom poretku, koja je utvrđena u članku 291. stavku 1. UFEU‑a. Naime, ta odredba podsjeća da je prema institucionalnom sustavu Unije i pravilima kojima su uređeni odnosi između Unije i njezinih država članica, na ovim potonjima da u izostanku suprotne odredbe prava Unije, osiguraju provedbu prava Unije na svojem području.

Međutim, valja utvrditi da zadržavanje te nadležnosti ne može podrazumijevati tumačenje pojma posebnih okolnosti, na temelju kojeg se instituciju koja je u smislu članka 70. stavka 1. Uredbe br. 468/2014 o uspostavljanju okvira za suradnju unutar jedinstvenog nadzornog mehanizma između Europske središnje banke, nacionalnih nadležnih tijela i nacionalnih imenovanih tijela razvrstana kao „značajna” može odbiti tako kvalificirati, na način da se u pogledu institucije koja je kvalificirana kao značajna u smislu kriterija iz članka 6. stavka 4. Uredbe br. 1024/2013, od slučaja do slučaja mora provjeriti može li se njezine ciljeve isto tako postići izravnim nadzorom od strane nacionalnih tijela. Naime, to bi tumačenje dovelo do toga da se ravnotežu iz te uredbe dovede u pitanje jer bi zahtijevala da se od slučaja do slučaja ispita, treba li, unatoč primjeni kriterija iz članka 6. stavka 4. navedene uredbe, značajna institucija biti obuhvaćena izravnim nadzorom od strane nacionalnih tijela iz razloga što ona mogu lakše postići ciljeve Uredbe br. 1024/2013. Točnije, takvo bi ispitivanje bilo u izravnoj suprotnosti s dvama elementima koji imaju temeljnu ulogu u logici te odredbe, to jest, s jedne strane, s načelom da su značajne institucije obuhvaćene samo nadzorom od strane Europske središnje banke i, s druge strane, postojanjem preciznih alternativnih kriterija pomoću kojih se kreditnu instituciju može razvrstati kao značajnu.

(t. 72.‑76.)
Nije na Komisiji da, u okviru donošenja odluke donesene na temelju članka 11. stavka 3. Direktive 2006/42, koja se odnosi na strojeve, provodi nadzor svih aspekata zakonitosti nacionalnih mjera koje dovode do primjene zaštitne klauzule predviđene u navedenom članku. U tom se pogledu u članku 20. te direktive izrijekom navode dostupni pravni lijekovi prema zakonu koji je na snazi u državi članici na koju se odnosi, što upućuje, s jedne strane, da se odnosi na nacionalne mjere donesene na temelju direktive i, s druge strane, da njezin nadzor provode nacionalni sudovi. Stoga, tim člankom nije stvorena obveza za Komisiju. U okviru provođenja članka 11. stavka 3. Direktive 2006/42, zadaća Komisije je, kao prvo, da provjeri jesu li, s pravnog i činjeničnog stajališta, opravdane korisne mjere koje joj je dostavila država članica, kako bi se, kako je to navedeno u stavku 1. istog članka, otklonio rizik da stroj može ugroziti zdravlje i sigurnost osoba odnosno, gdje je to slučaj, domaćih životinja ili imovine.

Društvo proizvođač stroja zadržava pravni interes za pokretanje postupka protiv Komisijine odluke kojom je potvrđena ocjena nacionalnog tijela u odnosu na stavljanje na tržište tog stroja, prema kojoj potonji nije ispunjavao temeljne zdravstvene i sigurnosne zahtjeve uređene u Direktivi 2006/42, koja se odnosi na strojeve, čak i kada je tužitelj prihvatio dobrovoljno povlačenje s tržišta i nestavljanje na tržište predmetnog stroja, s obzirom na to da osporena primjena zasigurno dovodi do povrede ugleda, imajući osobito u vidu ugled žiga predmetnog stroja te s obzirom na to da je do sada navela nacionalno tijelo da odluči da se taj stroj ne smije više koristiti. Pravni interes tužitelja postoji i s obzirom na to da bi eventualno poništenje pobijane odluke omogućilo da se navodna nezakonitost ne ponovi.

(t. 57.)
Odluka Europske agencije za kemikalije o identifikaciji tvari kao posebno zabrinjavajuće na temelju članka 57. točke (f) Uredbe br. 1907/2006 o registraciji, evaluaciji, autorizaciji i ograničavanju kemikalija (REACH) regulatorni je akt u smislu članka 263. četvrtog podstavka UFEU-a. Naime, takva odluka ima opći doseg utoliko što se primjenjuje na objektivno određene situacije i proizvodi pravne učinke za jednu kategoriju općenito i apstraktno predviđenih osoba, to jest osobito za sve fizičke i pravne osobe koje ulaze u područje primjene članka 31. stavka 9. točke (a) Uredbe br. 1907/2006. Osim toga, ona nije zakonodavni akt, s obzirom na to da nije donesena ni u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom ni u skladu s posebnim zakonodavnim postupkom u smislu članka 289. stavaka 1. do 3. UFEU‑a, nego na temelju članka 59. Uredbe br. 1907/2006.

Osim toga, identifikacija tvari kao posebno zabrinjavajuće na temelju postupka iz članka 59. Uredbe br. 1907/2006, stvara obveze obavješćivanja, a da druge mjere još nisu nužne. Posebno sljedeća faza u postupku autorizacije koja obuhvaća uvrštenje predloženih tvari po redoslijedu prvenstva u Prilog XIV. Uredbi br. 1907/2006, to jest u popis tvari koje podliježu autorizaciji, nije provedbena mjera odluke radi uvrštenja tvari na popis predloženih tvari.

(t. 32., 33., 35.)
Presuda Općeg suda (šesto vijeće) od 22. rujna 2016. – Intercon protiv Komisije

(predmet T‑206/15)

„Arbitražna klauzula — Sedmi okvirni program za istraživanja, tehnološki razvoj i demonstracijske aktivnosti (2007. 2013.) — Sporazum o dodjeli bespovratnih sredstava koji se odnosi na projekt ‚Virtual Pathological Heart of the Virtual Physiological Human’ — Odluka Komisije kojom se zahtijeva povrat dijela isplaćenih iznosa — Nedopuštenost — Članak 44. stavak 1. točka (c) Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991. — Dokumenti i očitovanja podneseni nakon isteka određenog roka“

Sudski postupak — Akt kojim se pokreće postupak — Formalni zahtjevi — Sažeti prikaz iznesenih razloga (Poslovnik Općeg suda (1991.), čl. 44. st. 1. t. (c)) (t. 30.)

Predmet

Zahtjev koji se temelji na članku 272. UFEU‑a kojim se traži utvrđenje, s jedne strane, da je Komisija povrijedila odredbe Sporazuma o dodjeli bespovratnih sredstava br. 224635, koji se odnosi na financiranje projekta „Virtual Pathological Heart of the Virtual Physiological Human (VPH2)” i, s druge strane, da su iznosi isplaćeni na temelju financijskog doprinosa Europske unije prihvatljivi troškovi te da se iznos od 70620 eura – koji Komisija potražuje od tužitelja u dopisu od 28. siječnja 2015. i u obavijesti o terećenju koja mu je priložena – ne treba vratiti.

Izreka

1. Tužba se odbija.