ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
217

U svojem odgovoru na tužbu Republika Poljska ističe da Komisija nije uzela u obzir to da članak 114. Zakona o redovnim sudovima pravi jasnu razliku između dviju postupovnih faza, to jest, s jedne strane, istrage koja se pokreće i vodi kako bi se utvrdili moguće postojanje stegovnog prijestupa i njegov počinitelj pri čemu se ona ne vodi protiv određene osobe, te, s druge strane, stegovnog postupka koji se pokreće samo ako to opravdavaju zaključci istrage. No, u konkretnim slučajevima koje Komisija navodi, vođene su jedino istrage, a ne stegovni postupci, i to u odnosu na suce koji su Sudu uputili zahtjev za prethodnu odluku, a koje su istrage u međuvremenu okončane.
38

Sud koji je uputio zahtjev pita se, kao prvo, treba li pretvorbu prava trajnog korištenja nekretnine u pravo vlasništva, do koje je došlo na temelju Zakona o pretvorbi, a da stranke nisu iskazale namjeru da do pretvorbe dođe, smatrati transakcijom predviđenom člankom 14. stavkom 2. točkom (a) Direktive o PDV‑u, odnosno prijenosom vlasništva nad imovinom na temelju zakona u zamjenu za plaćanje naknade. Taj se sud posebno pita može li se navedena naknada, imajući u vidu njezina obilježja, smatrati „naknadom” u smislu te odredbe. Sud koji je uputio zahtjev smatra da je u predmetu koji se pred njim vodi to slučaj i da, prema tome, pretvorba prava trajnog korištenja nekretnine u pravo vlasništva čini isporuku robe u smislu članka 14. stavka 2. točke (a) Direktive o PDV‑u.
68

Naime, kao što je to istaknuto u točki 45. ove presude, članci 12. do 14. Uredbe br. 1069/2009 utvrđuju popise mogućih uporaba i odlaganja za materijal kategorija 1. do 3., koji su redom navedeni u člancima 8. do 10. te uredbe, ali i dalje slijedeći stupanj rizika koji uključuju različite kategorije. Slijedom toga, članak 14. navedene uredbe ne predviđa zahtjeve koje treba ispuniti u svrhu razvrstavanja materijala u kategorije, a koji su isključivo definirani u člancima 8. do 10. te uredbe, i stoga ne može ugroziti logiku koja je svojstvena razvrstavanju koje je uspostavio zakonodavac Unije u tim člancima.
81

Stoga valja smatrati da se članku 50. Povelje ne protivi to da se počinitelj glavnog kaznenog djela kazneno progoni zbog kaznenog djela pranja novca iz članka 1. stavka 2. točke (a) Direktive 2005/60 ako djela koja dovode do kaznenog progona nisu identična onima koja čine glavno kazneno djelo, pri čemu istovjetnost tih materijalnih činjenica treba ocijeniti s obzirom na kriterij naveden u točkama 78. do 80. ove presude.
24

Žalitelj osim toga ističe da se nije povukao iz natječajnog postupka i da bi, ako bi se pokazalo da grupa Capricorn nije trebala biti odabrana u okviru tog postupka, tada on bio taj kojeg treba odabrati. To potvrđuje njegovu aktivnu procesnu legitimaciju za pobijanje prve sporne odluke. To je razmatranje također u skladu sa sudskom praksom koja se odnosi na aktivnu procesnu legitimaciju u području javne nabave.
49

Najprije valja provjeriti jesu li članci 20. i 21. Povelje relevantni kada je riječ, kao što to zahtijeva sud koji je uputio zahtjev, o ispitivanju može li članak 13. stavak 2. Direktive 2004/38 dovesti do diskriminacije državljana trećih zemalja koji su žrtve nasilja u obitelji čiji je bračni drug građanin Unije u odnosu na one čiji je bračni drug također državljanin treće zemlje.
34

Što se tiče konteksta u kojem se nalazi to pitanje, iz spisa kojim Sud raspolaže i njegovih presuda o mađarskom zakonodavstvu u tom području (vidjeti u tom smislu presude od 3. prosinca 2015., Banif Plus Bank, C‑312/14, EU:C:2015:794, t. 43. i 44. i od 20. rujna 2018., OTP Bank i OTP Faktoring, C‑51/17, EU:C:2018:750, t. 26. i 27.) proizlazi da je na tragu presude od 30. travnja 2014., Kásler i Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282), Kúria (Vrhovni sud) donijela svoju odluku broj 2/2014 PJE (Magyar Közlöny 2014/91., str. 10975.) radi ujednačavanja građanskog prava, a koja se odnosi na ugovore o zajmu sklopljene između trgovaca i potrošača. Prema toj odluci, odredbe o tečajnoj razlici sadržane u ugovorima o zajmu izraženima u stranoj valuti, time što predviđaju nesklad između kupovnog tečaja te valute primijenjene prilikom isplate sredstava i njezina prodajnog tečaja primijenjenog za izračun mjesečnih rata za njihovu otplatu, treba smatrati nepoštenima ako, među ostalim, banka od potrošača dobije naknadu jednaku razlici između navedenih tečajeva a da mu pritom zauzvrat ne pruži uslugu. Nasuprot tomu, u pogledu odredaba o tečajnom riziku koje za učinak imaju to da je rizik povećanja vrijednosti navedene valute samo na potrošaču u zamjenu za povoljniju kamatnu stopu od one ponuđene za zajam izražen u nacionalnoj valuti, navedenom odlukom navodi se da se te odredbe ne mogu nadzirati u pogledu njihove nepoštenosti jer se u načelu odnose na glavni predmet ugovora u smislu nacionalnog zakonodavstva kojim se prenosi članak 4. stavak 2. Direktive 93/13.
53

U tim se okolnostima to odstupanje ne može primijeniti na poduzeće za privremeno zapošljavanje koje, iako u državi članici u kojoj ima poslovni nastan obavlja djelatnosti odabira i zapošljavanja ustupljenih radnika, u toj državi uopće ne ustupa ili barem zanemarivo ustupa takve radnike poduzećima preuzimateljima koja također imaju poslovni nastan u istoj državi. Naime, posljedica primjene navedenog odstupanja na takvo poduzeće za privremeno zapošljavanje bila bi to da bi se njezinim područjem primjene obuhvatili radnici koje je to poduzeće odabralo i zaposlilo, a koji svoju djelatnost uglavnom ili čak isključivo obavljaju u državi članici različitoj od one u kojoj navedeno poduzeće ima poslovni nastan, i to iako se to isto pravilo primjenjuje samo na situacije u kojima radnik u određenom razdoblju obavlja svoje djelatnosti u državi članici različitoj od one u kojoj njegov poslodavac redovno obavlja svoje djelatnosti.
29

S druge strane, sud koji je uputio zahtjev navodi da se, prema mišljenju nadležnih carinskih tijela, konačni proizvod, to jest hidroksi‑acetaldehid ne može razvrstati u tarifni podbroj 17029095 KN‑a, kojim je obuhvaćena njegova sirovina, to jest glukoza, jer je u potpunosti različit od te sirovine s obzirom na to da se ona podvrgava dvjema ireverzibilnim fazama prerade. Jednako tako, navedena tijela smatraju da se proizvod iz glavnog postupka, s obzirom na to da ne sadržava šećer, ne može razvrstati u taj tarifni podbroj, kojim su obuhvaćeni proizvodi s masenim udjelom fruktoze u suhom stanju 50 %. Ona stoga smatraju da se on mora razvrstati u tarifni podbroj 29124900 KN‑a.
37

Naime, u slučaju mješovite ponude, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja je namijenjena kako kvalificiranim tako i malim ulagateljima, svi ulagatelji, neovisno o svojemu svojstvu, raspolažu tim dokumentom za koji se smatra, kao što je to navedeno u točki 33. ove presude, da sadržava potpune i pouzdane informacije na koje se opravdano mogu osloniti. Osim toga, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 30. svojeg mišljenja, odstupanja od obveze objavljivanja prospekta iz članka 3. stavka 2. te direktive ne zabranjuju dobrovoljno objavljivanje takvog dokumenta upućeno svim ulagateljima.
29

Na dan prosljeđivanja te obavijesti jedina dokazana i neosporna činjenica bila je ona da je F. De Esteban Alonso od siječnja 1993. do siječnja 1997. bio direktor u Eurostatu, u hijerarhijskom položaju koji ga je smještao između dvaju osumnjičenih dužnosnika. Prema Komisijinu mišljenju, ta okolnost nije dovoljna kako bi se moglo smatrati da je „osobna uključenost [dotične osobe] bila više nego vjerojatna”, prema riječima upotrijebljenima u točki 71. pobijane presude, ni da je treba „poistovjetiti s osobama na koje se imenom odnose OLAF‑ovi zaključci”, kao što je to Opći sud naveo u točki 77. te presude. Taj je sud pomiješao osobe čije svjedočenje može poslužiti u istrazi i one o kojima postoje dovoljno ozbiljne sumnje. Međutim, te dvije kategorije osoba nalaze se u različitim pravnim situacijama, osobito u pogledu postupovnih jamstava. Isto tako, na dan prosljeđivanja navedene obavijesti OLAF nije raspolagao dostatnim elementima na temelju kojih bi se moglo smatrati da je F. De Esteban Alonso „osobno uključen”. „Mogućnost osobne uključenosti” ne može se izvesti samo iz utvrđenja da je dotična osoba imala određenu dužnost unutar odnosne službe.
28

Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja podsjetiti na to da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, iz zahtjeva ujednačene primjene prava Unije i načela jednakosti proizlazi da tekst odredbe prava Unije koja radi utvrđivanja svojeg smisla i dosega ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica treba u cijeloj Europskoj uniji tumačiti autonomno i ujednačeno, uzimajući u obzir ne samo tekst te odredbe nego i njezin kontekst i cilj koji se želi postići propisom o kojem je riječ (presude od 25. lipnja 2020., Ministerio Fiscal (Tijelo koje može zaprimiti zahtjev za međunarodnu zaštitu), C‑36/20 PPU, EU:C:2020:495, t. 53. i navedena sudska praksa i od 14. siječnja 2021., The International Protection Appeals Tribunal i dr., C‑322/19 i C‑385/19, EU:C:2021:11, t. 57.).
2

Zahtjev je upućen u okviru spora između Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Porezna i carinska uprava, Ujedinjena Kraljevina) i WR‑a povodom zakonitosti naloga za plaćanje trošarina za koje je nastala obveza obračuna koji je potonjem upućen, za robu koju je prevezao u Ujedinjenu Kraljevinu a koja nije bila obuhvaćena valjanim upravnim dokumentom koji dokazuje da je do tog kretanja došlo u sustavu odgode plaćanja trošarine.
33

Međutim, u ovom slučaju iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da, iako je glavni postupak povezan s kvalifikacijom poluprikolice kada je priključena za tegljač, ta kvalifikacija nema veze s obvezom osiguranja predviđenom u članku 3. prvom stavku Direktive 2009/103, kako je prenesena u španjolsko pravo. Osim toga, nesporno je da je u odnosu na oba vozila o kojima je riječ u glavnom postupku ugovoreno obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornost u pogledu njihove upotrebe. Nasuprot tomu, iz tog spisa također proizlazi da navedena kvalifikacija, koja je rezultat tumačenja nacionalnog propisa o kojem je riječ u glavnom postupku, za posljedicu ima to da osiguravatelj od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe vozila koje je vuklo tu prikolicu prilikom nezgode neće nadoknaditi štetu vlasniku ili imatelju poluprikolice koja je oštećena u okolnostima kao što su to one o kojima je riječ u glavnom postupku. To se tumačenje stoga odnosi, podložno provjerama koje treba izvršiti sud koji je uputio zahtjev, na opseg prava oštećenih osoba da dobiju naknadu štete na ime građanskopravne odgovornosti osiguranika.
101

Naime, pod uvjetom provjera koje mora izvršiti sud koji je uputio zahtjev, čini se da ugovorne odredbe o kojima je riječ u glavnom postupku potrošača izlažu, s obzirom na to da pružatelj usluge ili prodavatelj robe nije poštovao zahtjev transparentnosti u odnosu na tog potrošača, neproporcionalnom riziku u odnosu na pružene usluge i iznos primljenog zajma jer primjena tih odredbi ima za posljedicu to da potrošač mora snositi trošak dugoročnih kretanja deviznog tečaja. Ovisno o tom razvoju, taj se potrošač može naći u situaciji u kojoj je, s jedne strane, preostali dugovani iznos glavnice u valuti plaćanja, u ovom slučaju u eurima, znatno veći od iznosa koji je početno pozajmljen i, s druge strane, uplaćeni mjesečne obroci gotovo pokrivaju isključivo kamate. To je osobito slučaj kada to povećanje preostalog iznosa glavnice u nacionalnoj valuti nije uravnoteženo razlikom između kamatne stope strane valute i kamatne stope nacionalne valute jer je postojanje takve razlike za zajmoprimca glavna prednost zajma u stranoj valuti.
69

Naime, pod uvjetom provjera koje treba izvršiti sud koji je uputio zahtjev, čini se da se ugovornim odredbama o kojima je riječ u glavnom postupku, s obzirom na to da prodavatelj robe ili pružatelj usluge nije poštovao zahtjev transparentnosti u pogledu potrošača, na tog potrošača prebacuje neproporcionalan rizik u odnosu na činidbe i na iznos primljenog zajma jer primjena tih odredaba za posljedicu ima to da potrošač mora snositi trošak dugoročnog kretanja tečaja. S obzirom na ta kretanja, taj potrošač može se naći u situaciji u kojoj je, s jedne strane, preostali dugovani iznos glavnice u valuti plaćanja, u ovom slučaju u eurima, znatno veći od iznosa koji je početno pozajmljen i, s druge strane, uplaćeni mjesečni obroci gotovo pokrivaju isključivo kamate. To je osobito slučaj kada to povećanje preostale dugovane glavnice u nacionalnoj valuti nije uravnoteženo razlikom između kamatne stope strane valute i kamatne stope nacionalne valute jer je postojanje takve razlike za zajmoprimca glavna prednost zajma izraženog u stranoj valuti.
24

Također valja podsjetiti na to da je, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 16. svojeg mišljenja, Direktiva 2011/95 s učinkom od 21. prosinca 2013. stavila izvan snage i zamijenila Direktivu Vijeća 2004/83/EZ od 29. travnja 2004. o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita te o sadržaju odobrene zaštite (SL 2004., L 304, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 64.) i da ta promjena pravnog pravila nije dovela ni do kakve izmjene pravnog sustava priznavanja supsidijarne zaštite, čak ni u pogledu numeriranja predmetnih odredbi. Tako je tekst članka 15. točke (c) Direktive 2011/95 potpuno istovjetan tekstu članka 15. točke (c) Direktive 2004/83, tako da je sudska praksa koja se odnosi na tu drugu odredbu relevantna za tumačenje prve (vidjeti u tom smislu presudu od 13. siječnja 2021., Bundesrepublik Deutschland (Status izbjeglice osobe bez državljanstva palestinskog podrijetla), C‑507/19, EU:C:2021:3, t. 37.).
42

U tim je okolnostima hof van beroep te Brussel (Žalbeni sud u Bruxellesu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li članak 55. stavak 1.‚ članke 56. do 58. i članke 60. do 66. [Uredbe 2016/679]‚ u vezi s člancima 7.‚ 8. i 47. [Povelje]‚ tumačiti na način da nadzorno tijelo koje prema nacionalnom zakonu kojim je prenesen članak 58. stavak 5. te uredbe ima ovlast podnijeti tužbu sudu svoje države članice u slučaju povreda te uredbe ne može tu ovlast izvršavati u vezi s prekograničnom obradom ako nije vodeće nadzorno tijelo za tu prekograničnu obradu? 2. Je li pritom važno to što voditelj te prekogranične obrade u navedenoj državi članici‚ iako u njoj nema svoj glavni poslovni nastan‚ ipak ima drugi poslovni nastan? 3. Je li pritom važno podnosi li nacionalno nadzorno tijelo tužbu protiv glavnog poslovnog nastana voditelja obrade ili poslovnog nastana voditelja obrade u vlastitoj državi članici? 4. Je li pritom važno to što je nacionalno nadzorno tijelo već podnijelo tužbu prije stupanja na snagu [Uredbe 2016/679] (25. svibnja 2018.)? 5. U slučaju potvrdnog odgovora na prvo prethodno pitanje: ima li članak 58. stavak 5. Uredbe 2016/679 izravan učinak‚ tako da se nacionalno nadzorno tijelo može pozvati na tu odredbu kako bi pokrenulo ili nastavilo sudski postupak protiv privatnih stranaka čak i ako članak 58. stavak 5. Uredbe 2016/679 nije prenesen u nacionalno pravo unatoč obvezi da se to učini? 6. U slučaju potvrdnog odgovora na prvo‚ drugo‚ treće‚ četvrto i peto pitanje‚ može li ishod takvog postupka onemogućiti vodeće nadzorno tijelo da donese suprotno utvrđenje kada to tijelo istražuje iste ili slične postupke prekogranične obrade u skladu s mehanizmom predviđenim člancima 56. i 60. Uredbe 2016/679?”
8

Komisija je od 14. do 16. travnja 2014. provela reviziju javnih nabava za usluge emitiranja koje je Češka Republika sufinancirala sredstvima Europskog fonda za regionalni razvoj (EFRR) i Europskog socijalnog fonda (ESF) u okviru, među ostalim, navedenih operativnih programa. U revizorskom izvješću Komisija je istaknula da su četiri od tih ugovora o javnoj nabavi izravno dodijeljeni bez objave poziva na nadmetanje. Međutim, Komisija je smatrala da takva izravna dodjela nije dopuštena s obzirom na to da navedene nabave ne mogu biti predmet isključenja koje se odnosi na „stjecanje, razvoj, produkciju ili koprodukciju programskog materijala namijenjenog radiotelevizijskom emitiranju od strane radiotelevizijskih subjekata” iz članka 16. točke (b) Direktive 2004/18 (u daljnjem tekstu: sporno isključenje). Konkretno, četiri predmetna postupka organizirali su Ministarstvo regionalnog razvoja i Ministarstvo obrazovanja, mladih i sporta, dok se, prema Komisijinu mišljenju, to isključenje primjenjuje samo na javne naručitelje koji su radiotelevizijski subjekti.
65

U ovom slučaju odmah valja odbaciti mogućnost da je Mircom tijelo za kolektivno ostvarivanje prava odnosno profesionalna organizacija za zaštitu prava u smislu članka 4. točaka (c) i (d) Direktive 2004/48. Naime, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 92. i 93. svojeg mišljenja, Mircomova zadaća, kao što to uostalom on sam potvrđuje, nije upravljanje autorskim odnosno srodnim prava svojih suugovaratelja ni osiguranje profesionalne zaštite njihovih prava, nego samo potraživanje naknade štete koja je nastala zbog povrede navedenih prava.
102

Naime, iako pravo ulaska predviđeno u članku 5. Direktive 2004/38 omogućuje građaninu Unije da mu se dopusti ulazak na državno područje države članice različite od one čiji je državljanin kako bi ondje boravio na temelju druge odredbe te direktive, to pravo na ulazak može se koristiti i samostalno kada taj građanin Unije, koji nema pravo boravka na tom području na temelju navedene direktive, ipak želi povremeno doći na to područje iz drugih razloga, a ne kako bi tamo boravio. Međutim, kao što to proizlazi iz točke 68. ove presude, članak 15. stavak 3. Direktive 2004/38 propisuje da država članica domaćin u kontekstu odluke o protjerivanju na koju se primjenjuje stavak 1. tog članka ne smije zabraniti ulazak na svoje državno područje.
90

Kada je riječ o kriteriju vezanom uz težinu kazni do kojih počinjenje tih istih djela može dovesti, valja prije svega istaknuti da samo prometni prekršaji određene težine dovode do izricanja kaznenih bodova i da, samim time, takva kažnjiva djela mogu dovesti do kazni određene težine. Nadalje, izricanje kaznenih bodova u pravilu prati sankcija koja se izriče u slučaju počinjenja takvog kažnjivog djela, što je uostalom i slučaj, kao što je istaknuto u točki 58. ove presude, s propisom iz glavnog postupka. Konačno, kumuliranje tih bodova samo po sebi dovodi do pravnih posljedica kao što su obveza polaganja ispita ili čak zabrana upravljanja vozilom.
92

Uostalom, navedena uredba, koja ima opću primjenu jer sadržava odredbe poput onih iz njezinih članaka 2., 3., 6. i 7., kojima se općenitim i apstraktnim kategorijama adresata zabranjuje obavljanje određenih transakcija sa subjektima koji su također određeni na općenit i apstraktan način, i koja se, s obzirom na to da je donesena na temelju članka 215. UFEU‑a i stoga u skladu s nezakonodavnim postupkom predviđenim u potonjoj odredbi, ne može smatrati zakonodavnim aktom, jest „regulatorni akt” u smislu članka 263. četvrtog stavka trećeg dijela rečenice UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 58. do 60.). Budući da odredbe te uredbe koje osporava Bolivarijanska Republika Venezuela usto ne podrazumijevaju provedbene mjere, kao što je to navedeno u točki 90. ove presude, valja utvrditi da ta treća država ima aktivnu procesnu legitimaciju protiv tih odredbi a da pritom ne mora dokazati da se one odnose osobno na nju.
45

U tom pogledu, valja podsjetiti na to da članak 5. Okvirnog sporazuma, čiji je smisao provedba jednog od ciljeva kojima teži, a to je urediti uzastopnu primjenu ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme, u točki 1. nalaže državama članicama da donesu najmanje jednu od mjera koje nabraja, koja će biti učinkovita i obvezujuća, kada njihovo domaće pravo ne sadržava odgovarajuće pravne mjere. Tri mjere tako nabrojene u stavku 1. točkama (a) do (c) tog članka redom se odnose na objektivne razloge kojima se opravdava obnavljanje takvih ugovora ili takvih radnih odnosa, na najdulje ukupno trajanje tih uzastopnih ugovora o radu ili tih radnih odnosa i na broj njihova obnavljanja (presuda od 11. veljače 2021., M. V. i dr. (Uzastopni ugovori o radu na određeno vrijeme u javnom sektoru), C‑760/18, EU:C:2021:113, t. 54. i navedena sudska praksa).
97

Usto, kao što je to nezavisna odvjetnica također istaknula u točki 87. svojeg mišljenja, na temelju točke 2.2. Priloga II. Direktivi 2000/60, daljnje određivanje značajki tipova potrebno je kada postoji rizik lošeg količinskog stanja podzemnih voda, to jest kada postoji rizik da vodno tijelo ne postigne ciljeve predviđene člankom 4. te direktive. Slijedom toga, Kraljevina Španjolska ne može tvrditi da to daljnje određivanje značajki tipova predmetnih podzemnih voda nije bilo ni nužno, ni odgovarajuće, ni zahtijevano u okviru Hidrološkog plana Guadalquivira 2009. – 2015., s obzirom na to da nije bilo sporno da je takav rizik postojao i da ga se nije moglo odbaciti.
62

U tom pogledu, kad je riječ o prvom uvjetu, člankom 18. stavkom 1. drugim podstavkom Uredbe br. 806/2014 ESB‑u je dana primarna uloga, iako ne isključiva, s obzirom na to da je u pravilu na ESB‑u da procijeni propada li subjekt ili je vjerojatno da će propasti. Iako SRB također može izvršiti tu procjenu, on to može učiniti samo nakon što je o svojoj namjeri da to učini obavijestio ESB te samo ako ESB u roku od tri kalendarska dana od primitka te informacije ne izvrši tu procjenu. ESB‑u se stoga priznaje primarna nadležnost za izvršavanje takve procjene, koja se, kao što to ističe Komisija, temelji na stručnom znanju kojim raspolaže kao nadzorno tijelo jer je, s obzirom na to da u tom svojstvu ima pristup svim informacijama o bonitetu u vezi s predmetnim subjektom, u najboljem položaju za utvrđivanje – s obzirom na definiciju propadanja ili vjerojatne propasti iz članka 18. stavka 4. te uredbe, koja se odnosi, među ostalim, na elemente povezane s bonitetnim stanjem poput uvjeta za odobrenje, iznosa imovine u usporedbi s onim obveza odnosno trenutačnog ili budućeg dugovanja – je li taj uvjet ispunjen.
(b)

Ako ne, jesu li potrebne dodatne okolnosti koje opravdavaju nadležnost nizozemskih sudova te o kojim je okolnostima u tom slučaju riječ? Jesu li sljedeće dodatne okolnosti – odnosno to što društvo BP ima ulagače u cijelom svijetu, uključujući nizozemske ulagače, i to što VEB zastupa interese velikog broja ulagača koji svoj domicil imaju uglavnom u Nizozemskoj, to što nagodba koju je društvo BP sklopilo s drugim dioničarima u Sjedinjenim Američkim Državama nije bila ponuđena ulagačima čije interese zastupa VEB i što u Europi nije vođen nikakav drugi sličan postupak i, naposljetku, to što među dioničarima koje zastupa VEB ima potrošača i što je Uredbom br. 1215/2012 predviđena posebna pravna zaštita za potrošače – dovoljna osnova za nadležnost nizozemskog suda?