ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
17

U tim je okolnostima Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionalni upravni sud u Laciju) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Je li, i u kojim aspektima, zanimanje vezanog zastupnika (tied agent) obuhvaćeno usklađivanjem uređenim [Direktivom 2004/39]? 2. Protivi li se pravilnoj primjeni [Direktive 2004/39], a osobito njezinim člancima 8., 23. i 51. te načelima i pravilima sadržanima u Ugovorima o nediskriminaciji, proporcionalnosti, slobodi pružanja usluga i pravu poslovnog nastana, nacionalno pravno pravilo poput onog propisanog člankom 55. stavkom 2. [TUF‑a], kako je izmijenjen, te člankom 111. stavkom 2. [Uredbe o utvrđivanju pravila za provedbu Zakonodavne uredbe br. 16190 od 24. veljače 1998. o posrednicima, koju je Consob donio odlukom br. 16190 od 29. listopada 2007.], kojim se: (a) omogućuje zabrana obavljanja djelatnosti ‚vezanog zastupnika’ (savjetnik ovlašten za prodaju od vrata do vrata) ‚po diskrecijskoj ovlasti’ s obzirom na to da ne podrazumijeva gubitak dobrog ugleda, kako je to predviđeno nacionalnim pravom, te ujedno ne poštuje pravila o provedbi te direktive; (b) omogućuje zabrana obavljanja djelatnosti ‚vezanog zastupnika’ (savjetnik ovlašten za prodaju od vrata do vrata) do jedne godine ‚po diskrecijskoj ovlasti’ u postupku kojem je cilj sprečavanje učinka optužbe u kaznenom postupku po principu ‚strepitus’ i čije je trajanje mnogo dulje od jedne godine?”
21

Žalbeni sud je isto tako smatrao da nije bila riječ o prijenosu poduzeća u smislu članka 1. stavka 1. Direktive 2001/23 jer ugovor o prijenosu sklopljen između Banke Koper i Alte Invest nije podrazumijevao promjenu poslodavca u smislu te odredbe. Taj je sud odlučujućim smatrao to da prvo društvo nije na drugo društvo prenijelo klijente. U vezi s tim je pojasnio da okolnost da su se za prelazak Alti Invest odlučile gotovo sve klijente nije dostatna za utvrđenje da je došlo do „prijenosa poduzeća” u smislu Direktive 2001/23. Osim toga,okolnost da je Banka Koper nastavila obavljati djelatnost burzovnog posredovanja, među ostalim, za Altu Invest, prema mišljenju tog suda potvrđuje to da nije bila riječ o prijenosu poduzeća.
80

Kao drugo, malo je vjerojatno da je guverner Središnje banke Latvije počinio kazneno djelo za koje je osumnjičen, to jest kazneno djelo pasivne korupcije u korist jedne privatne latvijske banke, koja je prestala djelovati 2016. i koja je u stečaju. Naime, on ne raspolaže ovlastima koje mu omogućavaju da utječe na bilo koji način na aktivnosti privatne banke. Osim toga, sve odluke Središnje banke Latvije donose se u kolegiju. Nadzor privatnih latvijskih banaka nije u nadležnosti Središnje banke Latvije, nego Komisije za financijska tržišta i tržišta kapitala, kako to predviđa članak 2. stavak 1. Finanšu un kapitāla tirgus komisijas likumsa (Zakon o Komisiji za financijska tržišta i tržišta kapitala).
7

Članak 9. Código do Imposto sobre o Valor Acrescentado (Zakon o porezu na dodanu vrijednost, u daljnjem tekstu: Zakon o PDV‑u), u verziji koja se primjenjuje na dan nastanka činjenica u glavnom postupku, propisuje: „Od plaćanja poreza izuzeti su: […] 30) iznajmljivanje nepokretne imovine. To izuzeće ne obuhvaća: (a) pružanje usluga smještaja u hotelskom sektoru ili u sektorima sa sličnom funkcijom, uključujući pružanje usluga u odmorišnim kampovima; (b) iznajmljivanje prostora i mjesta za skupno parkiranje vozila; (c) iznajmljivanje stalno ugrađene opreme i strojeva te sva druga iznajmljivanja nekretnina koja proizlaze iz prijenosa uz naknadu iskorištavanja gospodarskog ili industrijskog prostora; (d) najam sefova; (e) najam prostora za izložbe ili oglašavanje. […]”
13

U verziji na engleskom jeziku, ta napomena s objašnjenjem glasi: „Beer is an alcoholic beverage obtained by fermenting a liquor (wort) prepared from malted cereals (most commonly barley or wheat), water and (usually) hops. Certain quantities of non‑malted cereals (e.g., maize (corn) or rice) may also be used for the preparation of the liquor (wort). The addition of hops imparts a bitter and aromatic flavour and improves the keeping qualities. Cherries or other flavouring substances are sometimes added during fermentation. Sugar (particularly glucose), colouring matter, carbon dioxide and other substances may also be added. According to the fermenting process employed, the products may be bottom fermentation beer, obtained at a low temperature with bottom yeasts, or top fermentation beer, obtained at a higher temperature with top yeasts. Beer may be pale or dark, sweet or bitter, mild or strong. It may be put up in barrels, bottles or in airtight tins and may be marketed as ale, stout, etc. This heading also covers concentrated beer prepared by vacuum‑condensing beer of low alcoholic strength (but with a high content of malt extract) to between one fifth and one sixth of its original volume. The heading does not cover: (a) Certain beverages which, although they are sometimes described as beers, do not contain alcohol (e.g., beverages prepared from water and caramelised sugar) (heading 22.02). (b) Beverages called non‑alcoholic beer consisting of beer made from malt, the alcoholic strength of which by volume has been reduced to 0.5 % vol or less (heading 22.02). (c) Medicaments of heading 30.03 or 30.04.”
17

U tim je okolnostima tribunal de première instance de Liège (Prvostupanjski sud u Liègeu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje: „Protivi li se članku 39. [UEU‑a] to da belgijski porezni sustav svojim člankom 155. ZPD‑a [iz 1992.], neovisno o tome primjenjuje li se okružnica [iz 2008.], dovodi do toga da se tužiteljeve luksemburške mirovine, oslobođene od poreza na temelju članka 18. [Ugovora iz 1970.], uključuju u izračun belgijskog poreza i ulaze u osnovicu za dodjelu poreznih olakšica propisanih u ZPD‑u [iz 1992.] iako one ne bi smjele biti njezin dio zbog njihova potpunog oslobođenja koje se zahtijeva [navedenim ugovorom] te da se korist od tih olakšica, kao što su to dio dohotka izuzet od oporezivanja, dugoročna štednja, troškovi plaćeni bonovima za posebne usluge, troškovi za postizanje energetske učinkovitosti stambenog objekta, troškovi zaštite stambenog objekta od provale ili požara i tužiteljeve donacije, djelomično gubi, umanjuje ili priznaje u umanjenom iznosu od onoga koji bi bio priznat u slučaju da su oba tužitelja ostvarila belgijske prihode, koji su pak oporezivi u Belgiji i nisu oslobođeni od poreza te stoga mogu apsorbirati sve porezne olakšice?”
21

Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (Žalbeni sud u Stockholmu u svojstvu žalbenog suda za intelektualno vlasništvo i gospodarske stvari) pita se može li se figurativni žig, poput žiga MANHATTAN, koji se sastoji od dvodimenzionalne reprodukcije dvodimenzionalnog proizvoda, poput tkanine, smatrati oblikom u smislu te odredbe. On u tom smislu ističe da iz članka 7. stavka 1. točke (e) podtočke iii. Uredbe br. 207/2009 jasno proizlazi da se razlog za ništavost predviđen tom odredbom primjenjuje na trodimenzionalne žigove i dvodimenzionalne žigove koji prikazuju trodimenzionalne oblike, poput prikaza skulpture ili vaze, kao što je to presudio Sud EFTA‑e u točkama 110. do 115. svoje presude od 6. travnja 2017., Norwegian Board of Appeal for Industrial Property Rights – appeal from the municipality of Oslo (E-05/16) ili kao što je to presudio Sud u presudi od 18. lipnja 2002., Philips (C‑299/99, EU:C:2002:377).
43

Međutim, iako nizozemskim zakonodavstvom o kojem je riječ u glavnom postupku nije a priori uspostavljena razlika između radnika migranata i radnika koji nisu migrirali, s obzirom na to da općenito predviđa prelazak u status invalida nakon razdoblja nesposobnosti za rad u trajanju od dvije godine, u praksi ono dovodi do stavljanja u nepovoljniji položaj tijekom druge godine nesposobnosti za rad radnika migranata koji se nalaze u situaciji poput one M. Vester, u odnosu na radnike koji nisu migrirali te dovodi do toga da prvonavedeni gube prednost socijalne sigurnosti koju im je to zakonodavstvo trebalo osigurati.
–

za AIRE Centre, A. O’Neill, QC, D. Chirico i C. Robinson, barristers, A. Lidbetter, M. Evans, L. Nassif, C. Hall, C. Iacono, A. Thornton, M. Papadouli i A. Tidona, solicitors, L. Van den Hende, advocaat, te N. Mole, SC,
28

U ovom slučaju, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je društvo Mydibel nekretnine o kojima je riječ u glavnom postupku neprekinuto i trajno koristilo za obavljanje svojih profesionalnih djelatnosti. Usto, u skladu s naznakama koje se nalaze u toj odluci, iako su transakcije sale and lease back (povratni leasing) o kojima je riječ u glavnom postupku dovele do trenutnog plaćanja naknade društvu Mydibel, to se društvo predmetnim financijskim ustanovama obvezalo na plaćanje kvartalne naknade u razdoblju od 15 godina, čiji ukupan iznos odgovara iznosu te naknade uvećanom za kamate. Tako se čini da je navedeno društvo nastavilo koristiti transakcije izvršene u svrhu izgradnje, prenamjene ili obnove predmetnih nekretnina za svoje transakcije koje su izlazno oporezive. To utvrđenje upućuje, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, na nepostojanje promjene čimbenika koji se koriste za određivanje iznosa odbitaka provedenih nakon podnošenja prijave PDV‑a.
23

U tom pogledu treba pojasniti da se, s obzirom na to da mjere donesene na temelju članka 6. stavka 4. Direktive 2008/98 kao i propisi Unije doneseni na temelju stavka 2. tog članka dovode do prestanka statusa otpada i, slijedom toga, do prestanka zaštite koju pravo kojim se uređuje otpad jamči u odnosu na okoliš i ljudsko zdravlje, njima mora osigurati poštovanje uvjeta postavljenih u stavku 1. točkama (a) do (d) navedenog članka i osobito voditi računa o svim mogućim štetnim učincima dotične tvari ili predmeta na okoliš i ljudsko zdravlje.
27

Uvodno valja podsjetiti da je u točkama 22. i 23. presude od 4. lipnja 2009., Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350), Sud presudio da se sustav zaštite proveden Direktivom 93/13 temelji na ideji da se potrošač u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga nalazi u slabijem položaju i što se tiče pregovaračke moći i razine informiranosti, u kojem on pristupa uvjetima koje je prodavatelj robe ili pružatelj usluga prethodno sastavio, bez mogućnosti utjecanja na njihov sadržaj. Sud je također presudio da, s obzirom na takav slabiji položaj, Direktiva 93/13 obvezuje države članice da propišu mehanizam koji bi osigurao da bilo koja ugovorna odredba o kojoj se nije pojedinačno pregovaralo može biti podvrgnuta ispitivanju kako bi se ocijenilo je li eventualno nepoštena (presuda od 26. ožujka 2019., Abanca Corporación Bancaria, C 70/17, EU:C:2019:250, t. 50.). U tom kontekstu, cilj koji slijedi članak 6. te direktive ne može se postići ako bi potrošači morali sami isticati nepoštenost ugovorne odredbe, a djelotvorna zaštita potrošača mogla bi se osigurati samo ako bi se nacionalnom sudu priznala mogućnost da po službenoj dužnosti ocijeni takvu odredbu (vidjeti u tom smislu presudu od 27. lipnja 2000., Océano Grupo Editorial i Salvat Editores, C‑240/98 do C‑244/98, EU:C:2000:346, t. 26.).
1

Društvo The Green Effort Limited svojom žalbom zahtijeva ukidanje rješenja Općeg suda Europske unije od 23. veljače 2018., The Green Effort/EUIPO – Fédération Internationale de l’Automobile (Formula E) (T‑794/17, neobjavljeno; u daljnjem tekstu: pobijano rješenje, EU:T:2018:115), kojim je on odbio njegovu tužbu za poništenje odluke drugog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 11. rujna 2017. (predmet R 1827/2016‑2), koja se odnosi na postupak opoziva između društva The Green Effort i Fédération internationale de l’automobile (u daljnjem tekstu: sporna odluka).
23

U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev upućuje na to da je u presudi od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru (C‑404/15 i C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198), Sud u kontekstu predaje koja može dovesti do povrede članka 3. EKLJP‑a presudio da ako pravosudno tijelo izvršenja utvrdi sustavne ili opće nedostatke u zaštiti u državi članici izdavateljici, tada to tijelo mora konkretno i precizno ocijeniti postoje li ozbiljni i utvrđeni razlozi zbog kojih se vjeruje da će dotična osoba biti izložena stvarnoj opasnosti od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja u toj državi članici. Sud je u toj presudi također utvrdio dvostupanjski postupak koji bi u takvim okolnostima trebalo primijeniti pravosudno tijelo izvršenja. To bi tijelo prije svega trebalo utvrditi postojanje općih ili sustavnih nedostataka u zaštiti koja se pruža u državi članici izdavateljici, a zatim od pravosudnog tijela te države članice zatražiti sve potrebne dodatne informacije o zaštiti dotične osobe.
47

No, takvo odbijanje da se izvrši europski uhidbeni nalog značilo bi, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 55. svojeg mišljenja, opću jednostranu suspenziju odredaba Okvirne odluke i to bi štoviše bilo u suprotnosti s tekstom uvodne izjave 10. te odluke, prema kojem je Europsko vijeće dužno utvrditi da su u državi članici izdavateljici povrijeđena načela iz članka 2. UEU‑a kako bi se u pogledu te države članice suspendirala primjena mehanizma europskog uhidbenog naloga (presuda od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci u pravosudnom sustavu), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 71.).
37

U tim je okolnostima Court of Appeal (Žalbeni sud, Irska) odlučio u predmetu C‑375/18 prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje: „Je li pravu Unije, a osobito odredbama [Uredbe br. 2201/2003], protivno to da sudovi jedne države članice donesu putem rješenja o privremenoj pravnoj zaštiti (zaštitnu mjeru) nalog koji djeluje in personam u odnosu na tijelo javne vlasti druge države članice zabranjujući mu da postupa u vezi s posvajanjem djece pred sudovima te države članice kada se in personam nalog javlja jer je nužno zaštititi prava stranaka u postupku izvršenja prema poglavlju III. te uredbe?”
57

Proizlazi da činjenica da spor pokrenut pred sudom države članice ne može ući u područje primjene članka 8. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003, ne predstavlja nužno prepreku tome da taj sud bude nadležan za odlučivanje o tom sporu po drugoj osnovi. Konkretno, čak i pod pretpostavkom da bi posljedica tumačenja izloženog u točkama 52. i 53. ove presude, prema kojem je fizička prisutnost djeteta u državi članici uvjet da se tamo odredi njegovo uobičajeno boravište, u situaciji, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, bila to da na temelju odredaba te uredbe ne bi bilo moguće kao nadležan odrediti sud države članice, ostaje činjenica, kao što to Komisija primjećuje, da je svaka država članica i dalje slobodna, u skladu s člankom 14. navedene uredbe, utvrditi nadležnost svojih vlastitih sudova na temelju pravila nacionalnog prava otklanjajući kriterij blizine na kojem se zasnivaju odredbe navedene uredbe.
34

Uvodno valja podsjetiti da pravo Unije počiva na temeljnoj pretpostavci da svaka država članica dijeli sa svim drugim državama članicama i priznaje da i one s njom dijele niz zajedničkih vrijednosti na kojima se temelji Unija, kako je navedeno u članku 2. UEU‑a. Ta pretpostavka podrazumijeva i opravdava postojanje uzajamnog povjerenja između država članica pri priznavanju tih vrijednosti i, stoga, pri poštovanju prava Unije kojim se one ostvaruju (presuda od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci pravosudnog sustava), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 35. i navedena sudska praksa).
10

Tužitelji 19. prosinca 2017. u glavnom postupku, među kojima su jedan zastupnik u Parliament of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland (Parlament Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske, u daljnjem tekstu: parlament Ujedinjene Kraljevine), dva zastupnika u Scottish Parliament (škotski parlament, Ujedinjena Kraljevina) i tri zastupnika u Europskom parlamentu, podnijeli su Court of Session (Scotland) (Vrhovni građanski sud, Škotska, Ujedinjena Kraljevina) zahtjev za preispitivanje zakonitosti (judicial review) radi donošenja deklaratorne presude (declarator) kojom bi se pojasnilo može li se, kada i kako navedena obavijest jednostrano opozvati. Ti tužitelji, u čiju su potporu intervenirala druga dvojica zastupnika u parlamentu Ujedinjene Kraljevine, žele znati može li se obavijest iz članka 50. UEU‑s jednostrano opozvati prije isteka roka od dvije godine propisanog tim člankom, a što bi imalo za učinak to da bi Ujedinjena Kraljevina, ako opozove dostavljenu obavijest, ostala u Uniji. Zatražili su od Court of Session (Scotland) (Vrhovni građanski sud, Škotska) da u vezi s time uputi Sudu prethodno pitanje. Državni tajnik za izlazak iz Europske unije u odgovoru je istaknuo da je pitanje hipotetsko i teoretsko, s obzirom na to da je vlada Ujedinjene Kraljevine izrazila stajalište da neće opozvati obavijest.
10

U skladu s člankom 4. iste direktive koji se odnosi na stope: „1. Udio autora u prodajnoj cijeni izvornika umjetničkog djela predviđen člankom 1. određuje se prema sljedećim stopama: (a) 4 % od dijela prodajne cijene u iznosu do 50000 eura (b) 3 % od dijela prodajne cijene u iznosu od 50000,01 do 200000 eura (c) 1 % od dijela prodajne cijene u iznosu od 200000,01 do 350000 eura (d) 0,5 % od dijela prodajne cijene u iznosu od 350000,01 do 500000 eura (e) 0,25 % od dijela prodajne cijene u iznosu većem od 500000 eura Međutim, ukupan iznos udjela autora u prodajnoj cijeni izvornika umjetničkog djela ne može biti veći od 12500 eura. 2. Odstupajući od odredaba stavka 1., države članice mogu primijeniti stopu od 5 % na dio prodajne cijene iz stavka 1. točke (a). 3. Ako bi iznos najniže prodajne cijene bio manji od 3000 eura, države članice također određuju stopu primjenjivu na dio prodajne cijene u iznosu do 3000 eura; ta stopa ne može biti niža od 4 %.”
27

Međutim, iako je točno da u glavnom predmetu nije sporno da je najmoprimac više od deset godina nastavio obavljati samostalnu gospodarsku djelatnost koju je prethodno obavljao najmodavac i da je on, kao što to proizlazi iz očitovanja podnesenih Sudu, preuzeo zaposlenike, zadržao iste dobavljače i nastavio ispunjavati poslovne obveze koje je bio preuzeo najmodavac u odnosu na klijente potonjega, taj najmoprimac ipak nikada nije sam po sebi mogao prestati obavljati predmetnu djelatnost jer, s obzirom na to da nije postao vlasnik velikog dijela elemenata potrebnih za obavljanje navedene djelatnosti, nije mogao njima raspolagati.
28

Naime, kao što su to tvrdile sve stranke koje su podnijele očitovanja, izricanjem supletorne kazne zatvora nastoji se ostvariti cilj Okvirne odluke 2006/783, koji se sastoji, kao što je to navedeno u točki 16. ove presude, od olakšavanja suradnje između država članica, osobito u pogledu izvršenja naloga za oduzimanje imovine, stvarajući pritisak na osobu na koju se on odnosi i koja odbija podmiriti dugovani iznos iako to može učiniti.
15

Kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, društvo A Ltd navelo je u svojem zahtjevu za prethodnu odluku da osiguranje „jamstvo i naknada” koje ugovara prodavatelj obuhvaća, među ostalim, do dogovorenog najvišeg iznosa, troškove postupka i naknadu štete u vezi s povredom jamstva koje je prodavatelj dao u kupoprodajnom ugovoru. U tim situacijama prodavatelj snosi odgovornost prema kupcu i dužan mu je nadoknaditi štetu, a zatim osiguranje jamči prodavatelju troškove i naknade koje je platio kupcu za nastalu odgovornost.
24

K tome, kao što to proizlazi iz članka 65. stavka 3. Uredbe br. 650/2012, zahtjev za potvrdu mora sadržavati podatke navedene u toj odredbi, ako su ti podaci poznati podnositelju zahtjeva i nužni tijelu izdavanja za potvrđivanje elemenata za koje podnositelj zahtjeva želi potvrdu, te mu moraju biti priložene sve relevantne isprave u izvorniku ili preslikama koje ispunjavaju uvjete za utvrđivanje njihove autentičnosti. Iz toga slijedi da, iako podnositelj zahtjeva treba dostaviti podatke na temelju kojih tijelo izdavanja može potvrditi navedene elemente, iz članka 65. Uredbe br. 650/2012 ne proizlazi da je on to dužan učiniti koristeći se obrascem IV.
24

U tom pogledu valja podsjetiti, s jedne strane, na to da iz članka 4. stavka 1. Uredbe Rim II proizlazi da je pravo koje se primjenjuje na izvanugovornu obvezu nastalu iz protupravnog postupanja pravo one države u kojoj šteta nastane, bez obzira na to u kojoj je državi nastao događaj koji je prouzročio nastalu štetu te bez obzira na državu ili države u kojima nastanu posredne posljedice tog događaja.
16

Smatrajući da tumačenje pojma „tržnica” u smislu Uredbe br. 561/2006 nije očito, Oberlandesgericht Oldenburg (Visoki zemaljski sud u Oldenburgu) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje: „Može li se trgovac na veliko stokom, koji od poljoprivrednika kupuje žive životinje i prevozi ih do klaonice u krugu do 100 km i kojoj prodaje životinje pozivati na iznimku propisanu u članku 13. stavku 1. točki (p) Uredbe br. 561/2006 […] – ‚vozila koja se koriste za prijevoz živih životinja s gospodarstava do lokalnih tržnica i natrag s tržnica u lokalne klaonice u krugu do 100 km’ jer je u slučaju kupnje od poljoprivrednika riječ o ‚tržnici’ u smislu te odredbe ili jer sâmog poduzetnika koji trguje stokom treba smatrati ‚tržnicom’? Ako nije riječ o „tržnici” u smislu navedene odredbe: Može li se trgovac na veliko stokom, koji od poljoprivrednika kupuje žive životinje i prevozi ih do klaonice u krugu do 100 km i kojoj prodaje životinje, odgovarajućom primjenom prethodno navedene norme pozivati na tu iznimku?”
35

Drugo, s obzirom na to da se to pitanje konkretno odnosi na smanjenja plaća za „sudačke dužnosnike s najnižim primanjima”, iz navedene odluke proizlazi, s jedne strane, da tu grupu čine niži sudački dužnosnici iz platne grupe 5 i, s druge strane, da C. Escribano Vindel ne pripada toj grupi. Naime, dok španjolska vlada i Komisija smatraju da činjenični elementi koje je iznio sud koji je uputio zahtjev dokazuju da potonji pripada platnoj grupi 1, čini se da sud koji je uputio zahtjev smatra da on pripada platnoj grupi 4.
43

Međutim, ocjena pravosudnog tijela izvršenja – koje mora odlučiti o predaji osobe protiv koje je izdan europski uhidbeni nalog – u pogledu postojanja stvarne opasnosti da će ta osoba u slučaju predaje pravosudnom tijelu izdavanja biti izložena nečovječnom ili ponižavajućem postupanju u smislu članka 4. Povelje ili povredi njezina temeljnog prava na neovisan sud, a time i bitnog sadržaja njezina temeljnog prava na pravično suđenje, zajamčenog člankom 47. drugim stavkom Povelje, u skladu s člankom 1. stavkom 3. Okvirne odluke 2002/584 (vidjeti u tom smislu presude od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru, C‑404/15 i C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, t. 83. i 88. i navedenu sudsku praksu te od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci pravosudnog sustava), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 59. i 60. i navedenu sudsku praksu), može dovesti do toga da postupak predaje traje dulje od 90 dana, kao što to pravilno ističe sud koji je uputio zahtjev. Postoji opasnost da će se isto dogoditi u slučaju dodatnog trajanja postupka u vezi s prekidom postupka do donošenja odluke Suda u prethodnom postupku koji je pravosudno tijelo izvršenja pokrenulo na temelju članka 267. UFEU‑a.