MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

YVESA BOTA

od 6. veljače 2018. ( 1 )

Predmet C‑390/16

Kazneni postupak

protiv:

Dániela Bertolda Lade

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Szombathelyi Törvényszék (Sud u Sambotelu, Mađarska))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Članak 82. stavak 1. UFEU‑a – Načelo uzajamnog priznavanja presuda i sudskih odluka u kaznenim stvarima – Okvirna odluka 2009/315/PUP i Odluka 2009/316/PUP – Europski informacijski sustav kaznene evidencije (ECRIS) – Okvirna odluka 2008/675/PUP – Poštovanje osuđujuće odluke, koja je prethodno donesena u drugoj državi članici, u novom kaznenom postupku – Prethodni nacionalni postupak priznavanja te odluke kojim se uvjetuje takvo poštovanje – Obveza usklađenog tumačenja – Načelo nadređenosti prava Unije – Obveza da se izuzme iz primjene nacionalni propis koji se protivi Okvirnoj odluci”

1. U ovom se zahtjevu za prethodnu odluku u biti postavlja pitanje može li se osuđujuću odluku koju je donio sud jedne države članice preispitati u okviru nacionalnog postupka priznavanja te odluke koji provodi sud druge države članice te može li u tom okviru to ispitivanje dovesti do prilagodbe navedene odluke, odnosno prekvalifikacije kaznenog djela i izmjene izrečene kazne, kako bi je se uskladilo s kaznenim zakonodavstvom potonje države članice.

2. Zbog tog će zahtjeva Sud pojasniti svoju presudu od 9. lipnja 2016., Balogh ( 2 ). Zahtjev je podnesen u okviru provođenja postupka u Mađarskoj, koji se odnosi na priznavanje pravomoćne sudske odluke koju je austrijski sud donio protiv D. B. Lade.

3. Riječ je o još jednom primjeru prakse mađarskih tijela u pogledu stranih presuda u kaznenim stvarima. U skladu s tom praksom, Igazságügyi Minisztérium (Ministarstvo pravosuđa, Mađarska) traži od suda druge države članice, koji je donio presudu protiv mađarskog državljanina, da mu dostavi tu presudu. Taj je zahtjev podnesen kako bi se proveo postupak priznavanja učinaka navedene presude u Mađarskoj. Predmetna presuda, jednom kad se prizna u Mađarskoj, smatrat će se jednakovrijednom nacionalnoj osuđujućoj presudi koja se unosi u kaznenu evidenciju.

4. U svojoj presudi od 9. lipnja 2016., Balogh ( 3 ), Sud je odlučio da Okvirnu odluku Vijeća 2009/315/PUP od 26. veljače 2009. o organizaciji i sadržaju razmjene podataka iz kaznene evidencije između država članica ( 4 ) i Odluku 2009/316/PUP od 6. travnja 2009. o uspostavi Europskog informacijskog sustava kaznene evidencije (ECRIS) na temelju članka 11. Okvirne odluke 2009/315 ( 5 ) treba tumačiti na način da im se protivi provedba nacionalnog propisa kojim se uvodi poseban nacionalni postupak priznavanja, koji provodi sud jedne države članice, pravomoćne sudske odluke koju je donio sud druge države članice kojom osuđuje osobu za počinjenje kaznenog djela.

5. U okviru ovog predmeta Sud se poziva da nadopuni svoju presudu od 9. lipnja 2016., Balogh ( 6 ), koja se odnosi na jednak nacionalni postupak priznavanja, te da pritom ovaj put protumači Okvirnu odluku Vijeća 2008/675/PUP od 24. srpnja 2008. o poštovanju presuda među državama članicama Europske unije u novom kaznenom postupku ( 7 ). To će biti drugo tumačenje te okvirne odluke, uzimajući u obzir da je na temelju prvog tumačenja donesena presuda od 21. rujna 2017., Beshkov ( 8 ), kojom se Sudu već omogućilo da procijeni usklađenost nacionalnog postupka priznavanja osuđujućih odluka koje su donesene u drugoj državi članici s pravom Unije.

6. Okvirne odluke 2009/315 i 2008/675 usko su povezane jer se prva odnosi na to da se među državama članicama olakša razmjena informacija iz kaznene evidencije osuđene osobe u državi članici, a drugom se stoga omogućuje poštovanje presude ili presuda koje su tako otkrivene. Poboljšanje priopćavanja informacija među državama članicama ne bi bilo od velike koristi kad te države ne bi mogle uzeti u obzir dostavljene informacije. Usto, kako bi poštovanje stranih presuda u okviru novih kaznenih postupaka bilo moguće, mora se još poboljšati razmjena informacija među državama članicama.

7. U ovom se predmetu Sudu daje prilika da pojasni razloge zbog kojih države članice ne mogu zadržati nacionalne postupke priznavanja osuđujućih odluka koje su donesene u drugim državama članicama, kojima preispituju te odluke i kojima, ako je potrebno, mijenjaju meritum kako bi ih prilagodili svojem kaznenom zakonodavstvu. Osobito ću objasniti razloge zbog kojih poštovanje takvih presuda u okviru novih kaznenih postupaka, koje se zahtijeva Okvirnom odlukom 2008/675, ne može biti uvjetovano prethodnim provođenjem nacionalnog postupka priznavanja tih presuda.

8. Uzimajući u obzir dvojbe suda koji je uputio zahtjev u pogledu mogućnosti pozivanja na okvirne odluke u okviru nacionalnog postupka u svrhu isključenja nacionalnog propisa koji im se protivi, u skladu s mišljenjem koje sam iznio u predmetu u kojem je donesena presuda od 29. lipnja 2017., Popławski ( 9 ), moram navesti razloge zbog kojih smatram da se načelom nadređenosti prava Unije nalaže da se u pogledu okvirnih odluka prizna mogućnost pozivanja na isključenje.

I. Pravni okvir

A. Pravo Unije

1. Okvirna odluka 2009/315

9. Uvodne izjave 2., 3., 5. i 17. Okvirne odluke 2009/315 glase: „(2) Dana 29. studenoga 2000. Vijeće je […] usvojilo program mjera za provođenje načela uzajamnog priznavanja odluka u kaznenim stvarima […]. Ta Okvirna odluka doprinosi postizanju ciljeva predviđenih mjerom br. 3 programa […]. (3) U Završnom izvješću o prvoj ocjeni uzajamne pravne pomoći u kaznenim stvarima […] bile su pozvane sve države članice da pojednostave postupke prijenosa dokumenata između država članica, koristeći, prema potrebi, standardne obrasce kako bi se olakšala uzajamna pravna pomoć. […] (5) S ciljem poboljšane razmjene podataka iz kaznenih evidencija između država članica, dobrodošli su projekti koji su osmišljeni za postizanje tog cilja […]. Iskustva […] pokazala su važnost nastavka stremljenja uzajamnoj razmjeni podataka o osuđujućim presudama između država članica. […] (17) […] Međusobno se razumijevanje može poboljšati stvaranjem ‚standardiziranog europskog formata’ koji bi omogućavao razmjenu podataka u jedinstvenom elektroničkom obliku koji bi se mogao strojno čitati. […]”

10. U skladu s člankom 1. te okvirne odluke, kojim se utvrđuje njezin cilj: „Svrha je ove Okvirne odluke: (a) definirati načine na koje država članica koja je izrekla osuđujuću presudu protiv državljanina druge države članice (‚država članica koja je izrekla osuđujuću presudu’) dostavlja podatke o toj osuđujućoj presudi državi članici čiji je osuđena osoba državljanin (‚država članica čiji je osoba državljanin’); (b) definirati obveze pohranjivanja države članice čiji je osoba državljanin i odrediti načine za odgovaranje na zahtjeve za podacima iz kaznenih evidencija; (c) utvrditi okvir za informacijski sustav razmjene podataka o osuđujućim presudama između država članica, koji se treba uspostaviti i razvijati na temelju ove Okvirne odluke i naknadnih odluka iz članka 11. stavka 4.”

11. Člankom 4. navedene okvirne odluke, naslovljenim „Obveze države članice koja je izrekla osuđujuću presudu”, određuje se: „[…] 2. Središnje tijelo države članice koja je izrekla osuđujuću presudu u najkraćem mogućem roku obavješćuje središnja tijela drugih država članica o svakoj osuđujućoj presudi izrečenoj na njezinom državnom području protiv državljana tih drugih država članica, koja je upisana u kaznenu evidenciju. […] 3. Središnje tijelo države članice koja je izrekla osuđujuću presudu bez odgode dostavlja sve naknadne promjene ili brisanja podataka iz kaznene evidencije središnjem tijelu države članice čiji je osoba državljanin. 4. Svaka država članica koja je dostavila podatke na temelju stavaka 2. i 3. dostavlja središnjem tijelu države članice čiji je osoba državljanin, na njezin zahtjev u pojedinačnom slučaju, primjerak osuđujuće presude i naknadne mjere kao i druge odgovarajuće informacije kako bi mogla odlučiti jesu li potrebne neke mjere na nacionalnoj razini.”

12. U članku 5. Okvirne odluke 2009/315, naslovljenom „Obveze države članice čiji je osoba državljanin”, u stavku 1. navodi se: „Središnje tijelo države članice čiji je osoba državljanin pohranjuje sve podatke u skladu s člankom 11. stavcima 1. i 2. dostavljene na temelju članka 4. stavaka 2. i 3. za potrebe daljnjeg prosljeđivanja u skladu s člankom 7.”

13. Člankom 11. te okvirne odluke, naslovljenim „Format i drugi načini organiziranja i olakšavanja razmjene podataka o osuđujućim presudama“, predviđa se: „1. Prilikom dostave podataka u skladu s člankom 4. stavcima 2. i 3. središnje tijelo države članice koja je izrekla osuđujuću presudu dostavlja sljedeće podatke: (a) podatke koji se uvijek dostavljaju […] (obvezni podaci): i. podatke o osuđenoj osobi (puno ime, datum rođenja, mjesto rođenja […], spol, državljanstvo i, prema potrebi, prijašnje ime(na)); ii. podatke o vrsti osuđujuće presude (datum presude, naziv suda, datum pravomoćnosti presude); iii. podatke o kaznenom djelu u pogledu kojeg je donesena osuđujuća presuda (datum kaznenog djela […], oznaka i pravna kvalifikacija kaznenog djela te upućivanje na važeće zakonske odredbe); i iv. podatke o sadržaju osuđujuće presude (posebno glavna kazna i sve dodatne kazne, sigurnosne mjere i naknadne odluke kojima se mijenja izvršenje kazne); (b) podaci koji se dostavljaju ako se unose u kaznenu evidenciju (neobvezni podaci): i. imena roditelja osuđene osobe; ii. oznaka predmeta u kojem je donesena presuda; iii. mjesto kaznenog djela; i iv. gubici prava koji proizlaze iz osuđujuće presude. (c) podaci koji se dostavljaju, ako su dostupni središnjem tijelu (dodatni podaci): i. identifikacijski broj osuđene osobe […]; ii. otisci prstiju koji su uzeti od osuđene osobe; i iii. ako je to primjenjivo, pseudonim i/ili drugo ime(na). Osim toga, središnje tijelo može dostaviti sve druge podatke o osuđujućim presudama unesenima u kaznenu evidenciju. 2. Središnje tijelo države članice čiji je osoba državljanin pohranjuje sve podatke navedene u točkama (a) i (b) stavka 1. koje je zaprimilo u skladu s člankom 5. stavkom 1. za potrebe daljnjeg prosljeđivanja u skladu s člankom 7. Za iste potrebe može pohranjivati sve podatke navedene u točki (c) prvog podstavka i u drugom podstavku stavka 1. 3. […] Nakon proteka roka određenog u stavku 7. ovog članka, središnja tijela država članica dostavljaju te podatke u elektroničkom obliku i standardiziranom formatu. 4. Format iz stavka 3. i svaki drugi način organiziranja i olakšavanja razmjene podataka o osuđujućim presudama između središnjih tijela država članica utvrđuje Vijeće […] Drugi takvi načini uključuju (a) definiranje svih načina koji olakšavaju razumijevanje dostavljenih podataka i njihovo automatsko prevođenje; […]”

2. Odluka 2009/316

14. Uvodne izjave 2., 6. i 12. Odluke 2009/316 glase: „(2) Informacije o osuđujućim presudama koje su izrečene protiv državljana jednih država članica od strane drugih država članica ne protječu učinkovito na temelju važeće Europske konvencije o uzajamnoj pomoći u kaznenim stvarima od 20. travnja 1959. Postoji, stoga, potreba za učinkovitijim i pristupačnijim postupcima razmjene takvih informacija na razini […] [U]nije. […] (6) Cilj ove Odluke jest provedba Okvirne odluke [2009/315] radi uvođenja elektroničkog sustava razmjene informacija o osuđujućim presudama između država članica. […] Trebalo bi […] uspostaviti standardizirani format koji bi omogućio razmjenu informacija na jedinstven, elektronički način uz mogućnost jednostavnog računalnog prijevoda, kao i sve druge načine organiziranja i olakšavanja elektroničke razmjene informacija o osuđujućim presudama između središnjih tijela država članica. […] (12) Referentne tablice kategorija kaznenih djela i kategorija kazni te mjera predviđenih u ovoj Odluci trebale bi olakšati automatsko prevođenje i omogućiti drugim korisnicima da prilikom korištenja sustava razumiju poslane informacije. […]”

15. U skladu s člankom 1. te odluke, kojim se utvrđuje njezin predmet: „Ovom se Odlukom uspostavlja Europski informacijski sustav kaznenih evidencija (ECRIS). Ova Odluka također utvrđuje elemente standardiziranog formata za elektroničku razmjenu informacija iz kaznenih evidencija država članica, osobito u pogledu [informacija o kaznenom djelu za koje je izrečena osuđujuća presuda i] informacija o sadržaju osuđujućih presuda […].”

16. Člankom 3. navedene odluke, naslovljenim „Europski informacijski sustav kaznenih evidencija (ECRIS)”, u stavku 1. predviđa se: „ECRIS je decentralizirani sustav informacijske tehnologije koji se temelji na bazama podataka iz kaznenih evidencija svake države članice. Sastoji se od sljedećih elemenata: (a) programske opreme za međusobno povezivanje […] koji omogućuju razmjenu informacija između baza podataka kaznenih evidencija država članica; […]”

17. Člankom 4. Odluke 2009/316, naslovljenim „Obrazac za prijenos informacija” određuje se: „1. Prilikom prijenosa informacija u skladu s člankom 4. stavcima 2. i 3. te člankom 7. Okvirne odluke [2009/315] o nazivu i pravnoj kvalifikaciji kaznenog djela i o mjerodavnim pravnim propisima, države članice navode odgovarajuću oznaku za svako od kaznenih djela navedeno prilikom prijenosa, kako je utvrđeno u tablici kaznenih djela iz Priloga A. […] Države članice mogu, osim toga, pružiti raspoložive informacije koje se odnose na stupanj izvršenja kaznenog djela i stupanj sudjelovanja u kaznenom djelu te, prema potrebi, na postojanje isključenja kaznene odgovornosti ili ponovnog počinjenja. 2. Prilikom prijenosa informacija u skladu s člankom 4. stavkom 2. i stavkom 3. te člankom 7. Okvirne odluke [2009/315] o sadržaju osuđujućih presuda, uključujući kazne kao i dodatne mjere, sigurnosne mjere te naknadne odluke kojima se mijenja izvršenje kazne, države članice navode oznaku za svaku kaznu i mjeru koja se navela prilikom prijenosa, kako je navedeno u tablici kazni i mjera u Prilogu B. […] Države članice također, prema potrebi, dostavljaju raspoložive informacije u vezi s načinom i/ili uvjetima izvršenja kazne ili mjerama određenima prema parametrima Priloga B. […]”

3. Okvirna odluka 2008/675

18. Uvodne izjave 2., 5. do 8. i 13. Okvirne odluke 2008/675 glase: „(2) Vijeće je 29. studenoga 2000. […] usvojilo program mjera za primjenu načela međusobnog priznavanja odluka u kaznenim predmetima […] koji predviđa ‚usvajanje jednog ili više instrumenata o uspostavi načela da se sudu u jednoj državi članici pri ocjeni kaznene evidencije počinitelja, utvrđivanja je li prekršitelj ponovno prekršio zakon te s ciljem utvrđivanja primjerene vrste kazne i načina njezine provedbe osigura poštovanje pravomoćnih kaznenih presuda, koje su izrekli sudovi u drugim državama članicama’. […] (5) Trebalo bi vrijediti načelo po kojem bi države članice trebale priznavati presudi koja je donesena u ostalim državama članicama učinke jednakovrijedne učincima presudi koju su donijeli njihovi vlastiti sudovi u skladu s nacionalnim zakonodavstvom, bez obzira da li su u nacionalnom zakonodavstvu ti učinci suštinski ili su učinci procesnoga ili materijalnog prava. Međutim, ova Okvirna odluka ne teži usklađivanju pravnih posljedica koje različita nacionalna zakonodavstva pridaju postojanju prethodne presude i obveza poštovanja prethodnih presuda koje su donesene u drugim državama članicama postoji samo u tolikoj mjeri da se prethodne nacionalne presude poštuju prema nacionalnom pravu. (6) Za razliku od ostalih instrumenata, cilj ove Okvirne odluke nije izvršavanje sudskih odluka donesenih u drugim državama članicama, već ima za cilj omogućiti da posljedice budu priznate prethodnoj presudi koja je donesena u jednoj državi članici tijekom novoga kaznenog postupka u drugoj državi članici u tolikoj mjeri da su takve posljedice priznate prethodnim nacionalnim presudama prema pravu te druge države članice. Stoga ova Okvirna odluka ne sadrži nikakvu obvezu poštovanja takvih prethodnih presuda, na primjer, u slučajevima u kojima informacije dobivene prema važećim instrumentima nisu dovoljne, u kojima nacionalna presuda ne bi bila moguća za djelo za koje je prethodna presuda bila izrečena, ili u kojima prethodno izrečena kazna nije poznata u nacionalnome pravnom sustavu. (7) Učinci presude koja je donesena u nekoj drugoj državi članici trebali bi biti jednakovrijedni učincima nacionalne odluke u prethodnoj fazi kaznenog postupka, suđenja ili izvršavanja kazne. (8) U slučaju kad su tijekom kaznenog postupka u državi članici dostupne informacije o prethodnoj presudi u nekoj drugoj državi članici, trebalo bi što je više moguće izbjegavati da se prema osobi u pitanju postupa nepovoljnije nego što bi se postupalo da je prethodna presuda bila nacionalna presuda. […] (13) Ova Okvirna odluka uvažava različita domaća rješenja i postupke koji se zahtijevaju za poštovanje prethodne presude koja je donesena u nekoj drugoj državi članici. Isključivanje mogućnosti revidiranja prethodne presude ne bi smjelo spriječiti državu članicu da donese odluku kojom bi, ako je to potrebno, pridala jednakovrijedne pravne učinke takvoj prethodnoj presudi. Međutim, postupci uključeni u donošenje takve odluke ne bi smjeli, s obzirom na zahtijevano vrijeme i postupke ili formalnosti, onemogućiti priznavanje jednakovrijednih učinaka prethodnoj presudi koja je donesena u nekoj drugoj državi članici.”

19. Člankom 1. stavkom 1. te okvirne odluke određuje se: „Svrha ove Okvirne odluke je utvrditi uvjete pod kojima se, u tijeku kaznenog postupka protiv neke osobe u državi članici, poštuju prethodne presude koje su donesene protiv te iste osobe zbog različitih djela u drugim državama članicama.”

20. Člankom 3. navedene okvirne odluke, naslovljenim „Poštovanje presude, donesene u nekoj drugoj državi članici, u novom kaznenom postupku”, predviđa se: „1. Svaka država članica osigurava da se u kaznenom postupku protiv neke osobe prethodne presude, koje su donesene protiv te iste osobe zbog različitih činjenica u drugim državama članicama, u vezi s kojima su dobivene informacije prema važećim instrumentima o uzajamnoj pravnoj pomoći ili o razmjeni informacija iz kaznene evidencije, poštuju u mjeri u kojoj se poštuju prethodne nacionalne presude te da im se pridaju pravni učinci jednakovrijedni onima priznatima prethodnim nacionalnim presudama, u skladu s nacionalnim pravom. 2. Stavak 1. primjenjuje se u prethodnom postupku, tijekom suđenja i u vrijeme izvršenja presude, posebno na važeća pravila postupka, uključujući ona koja se odnose na privremeni pritvor, određenje kaznenog djela, vrstu i visinu kazne i pravila koja uređuju izvršavanje odluke. 3. Poštovanje prethodnih presuda koje su donesene u drugim državama članicama sukladno stavku 1., nema takav učinak da prethodne presude ili odluke prilikom njihovog izvršenja od strne države članice u kojoj se vodi novi postupak smiju biti izmijenjene, ukinute ili ponovno razmatrane. 4. U skladu sa stavkom 3., stavak 1. se ne primjenjuje u tolikoj mjeri da bi, ako je prethodna presuda bila nacionalna presuda države članice u kojoj se vodi novi postupak, poštovanje prethodne presude, u skladu s nacionalnim pravom te države članice, imalo učinak ometanja, poništavanja ili revidiranja prethodne presude ili bilo koje odluke koja se odnosi na njezino izvršavanje. […].”

B. Mađarsko pravo

1. Zakon o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima

21. Članak 46. a nemzetközi bűnügyi jogsegélyről szóló 1996. évi XXXVIII. törvény (Zakon br. XXXVIII iz 1996. o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima, u daljnjem tekstu: Zakon o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima) glasi kako slijedi: „1. Ministar pravosuđa prima obavijesti koje omogućuju priznavanje učinaka strane presude kao i zahtjeve iz inozemstva za prijenos izvršenja kazne ili sigurnosne mjere oduzimanja slobode, […] i […] šalje ih nadležnom sudu […]. 2. Postupak priznavanja presude koju je dostavilo središnje tijelo države članice Unije, koje je u tu svrhu ovlašteno, […] pokreće se najkasnije u trenutku u kojem brisanje iz kaznene evidencije navedeno u informacijama o presudi koje je dostavila država članica počinje imati učinke. 3. Ako se ovim zakonom ne propisuje drukčije, postupak pred nadležnim sudom uređen je općim pravilima iz glave XXIX. büntetőeljárásról szóló 1998 évi XIX. törvény [Zakon br. XIX o uvođenju Zakonika o kaznenom postupku, iz 1998., u daljnjem tekstu: Zakon o kaznenom postupku iz 1998.], koja se odnose na posebne postupke […]”

22. U skladu s člankom 47. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima koji je dio Poglavlja 1. glave IV. tog zakona, naslovljenim ”Priznavanje učinaka strane presude”: „1. Pravomoćna presuda stranog suda ima iste učinke kao i presuda koju je donio mađarski sud ako se postupak koji se odnosi na počinitelja kaznenog djela u inozemstvu, kao i izrečena kazna ili primijenjena mjera, ne protive mađarskom pravnom poretku. […] 3. Ako je mađarski sud priznao učinke strane presude, treba smatrati kao da je glede kaznenog djela donesena pravomoćna odluka mađarskog suda. […].”

23. Konačno, člankom 48. tog zakona određuje se: „1. Kada donosi svoju odluku, mađarski sud vezan je činjenicama kako ih je utvrdio strani sud. 2. Tijekom postupka koji se pred njim odvija, mađarski sud utvrđuje koje su pravne posljedice koje mađarski zakon pripisuje osuđujućoj presudi. Ako kazna ili mjera koju je izrekao strani sud u presudi nije u potpunosti u skladu s mađarskim zakonom, mađarski sud utvrđuje u svojoj odluci koja je kazna ili mjera primjenjiva prema mađarskom zakonu, na način da ona što je više moguće odgovara kazni ili mjeri koju je izrekao strani sud i, u slučaju zahtjeva za izvršenje, izjašnjava se posljedično o izvršenju kazne ili mjere. 3. Kod utvrđenja primjenjive kazne ili mjere, valja uputiti na zakon koji se primjenjuje u trenutku počinjenja kaznenog djela. Ako iz mađarskog zakona primjenjivog u trenutku utvrđenja primjenjive kazne ili mjere proizlazi da predmetni čin više nije kazneno djelo ili treba biti blaže kažnjen, onda treba primijeniti novi zakon. 4. Ako u slučaju nekoliko kaznenih djela strani sud u svojoj presudi izrekne jedinstvenu kaznu i ako jedno od kaznenih djela iz navedene odluke nije kazneno djelo ili se inače ne može priznati u Mađarskoj, mađarski sud odlučuje o kazni u svojoj odluci primjenjujući pravila büntető törvénykönyv [Kazneni zakonik ( 10 )] o utvrđenju kazni zanemarujući to kazneno djelo i uzimajući u obzir druge činjenice na kojima se temeljila presuda. 5. Ako kazna oduzimanja slobode koju je izrekao strani sud nije u skladu s mađarskim zakonom u pogledu načina izvršavanja ili trajanja kazne, mađarski sud odlučuje o kazni i njezinu trajanju u skladu s mađarskim zakonom, uključujući pravila kojima se uređuje način izvršenja kazne i uvjetnog puštanja na slobodu, uzimajući u obzir kazne koje su Kaznenim zakonikom predviđene za kaznena djela koja proizlaze iz činjenica na kojima se temelji presuda i uzimajući u obzir pravila o utvrđivanju kazni. Ako je trajanje kazne oduzimanja slobode koju je izrekao strani sud kraće od trajanja kazne koja bi se izrekla na temelju mađarskog zakona, uzimajući u obzir i pravila Kaznenog zakonika u području ublažavanja kazni, trajanje kazne oduzimanja slobode koju izriče mađarski sud jednako je trajanju kazne koju je izrekao strani sud. Kazna koju utvrđuje mađarski sud ne može trajati dulje od kazne koju je izrekao strani sud. 6. Ako je strani sud izrekao kaznu oduzimanja slobode za koju je naložio da se izvrši tek u određenom dijelu te ako je suspendirao izvršenje ostatka navedene kazne, mađarski sud priznaje navedenu kaznu oduzimanja slobode kao da je osuđena osoba puštena na uvjetnu slobodu. U tom slučaju, kad se utvrđuje trenutak puštanja na uvjetnu slobodu nije potrebno primijeniti članak 38. stavak 2. Kaznenog zakonika, niti članak 39. stavak 1. tog zakonika ako trajanje uvjetne slobode u skladu s tom odredbom premašuje trajanje suspenzije odobrene u presudi stranog suda. U tom slučaju, trajanje uvjetne slobode jednako je trajanju suspenzije koju je u presudi odobrio strani sud te se smatra da je kazna odslužena na posljednji dan tako utvrđene uvjetne slobode. 7. Mađarski sud obavještava ured za kaznenu evidenciju o priznavanju učinaka strane presude. […]”.

2. Zakon o kaznenom postupku iz 1998.

24. U mađarskom pravu o kaznenom postupku, takozvani „posebni” postupci služe tome da se, nakon pravomoćne odluke kojom se odlučilo o glavnim pitanjima kaznenog prava, odluči o akcesornim pitanjima kaznenog prava, usko vezanima za glavno pitanje, odnosno riječ je o pojednostavnjenim postupcima.

3. a bűnügyi nyilvántartási rendszerről, az Európai Unió tagállamainak bíróságai által magyar állampolgárokkal szemben hozott ítéletek nyilvántartásáról, valamint a bűnügyi és rendészeti biometrikus adatok nyilvántartásáról szóló 2009. évi XLVII. törvén

25. Glava III. bűnügyi nyilvántartási rendszerről, az Európai Unió tagállamainak bíróságai által magyar állampolgárokkal szemben hozott ítéletek nyilvántartásáról, valamint a bűnügyi és rendészeti biometrikus adatok nyilvántartásáról szóló 2009. évi XLVII. törvény (Zakon br. XLVII iz 2009. o kaznenoj evidenciji, registru presuda koje su sudovi država članica Europske unije donijeli protiv mađarskih građana i biometrijskoj kaznenoj i policijskoj evidenciji) naslovljena je „Registar presuda koje su sudovi Europske unije donijeli protiv mađarskih građana”.

26. Člankom 31. tog zakona određuje se: „Upravljanje podacima iz registra presuda koje su sudovi država članica […] [U]nije donijeli protiv mađarskih građana (u daljnjem tekstu: registar presuda koje su donesene u državama članicama), što se tiče podataka u pravomoćnim presudama koje su donesene u drugim državama članicama […] [U]nije kojima se utvrđuje krivnja mađarskih građana (u daljnjem tekstu: presude donesene u državama članicama), ima za cilj: (a) olakšavanje razmjene navedenih podataka među državama članicama, u okviru suradnje država članica u kaznenim stvarima, (b) uzimanje u obzir navedenih podataka koji se stavljaju na teret osuđenoj osobi, u okviru kaznenog postupka pokrenutog na temelju osnovane sumnje u počinjenje drugog kaznenog djela.”

27. U skladu s člankom 32. navedenog zakona: „U registar presuda donesenih u državama članicama upisuju se podaci o mađarskim građanima čija je krivnja utvrđena pravomoćnim odlukama donesenima u drugim državama članicama [U]nije.”

28. U skladu s člankom 33. tog zakona: „1. Registar presuda donesenih u državama članicama sadržava sljedeće podatke koji se nalaze u presudama donesenima u drugim državama članicama i koje su dostavila središnja tijela koje su države članice u tu svrhu ovlastile: (a) podatke o identitetu zainteresirane osobe, (b) datum presude, datum na koji je presuda postala pravomoćna i naziv suda koji ju je donio, (c) vrstu kaznenog djela na kojem se temelji presuda, njegovu pravnu kvalifikaciju i datum na koji je djelo počinjeno, (d) podatke o kaznama i mjerama, kao i podatke o njihovu izvršenju. […].”

II. Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja

29. Protiv mađarskog državljanina D. B. Ladu donesena je kaznena osuđujuća presuda od 8. siječnja 2016. koju je donio Landesgericht Wiener Neustadt (Zemaljski sud u Bečkom Novom Mjestu, Austrija) i kojom je izrečena kazna oduzimanja slobode od četrnaest mjeseci za pokušaj provale i krađe predmeta visoke vrijednosti. Taj je sud odlučio da D. B. Lada treba odslužiti jedanaest mjeseci te kazne te je suspendirao izvršenje tri mjeseca kazne zatvora.

30. Navedeni sud donio je svoju presudu na glavnoj javnoj raspravi na kojoj je osobno bio prisutan optuženik koji je bio u privremenom pritvoru. Optuženika je zastupao branitelj te se mogao izraziti na materinjem jeziku uz pomoć tumača.

31. Na zahtjev ministarstva pravosuđa, Landesgericht Wiener Neustadt (Zemaljski sud u Bečkom Novom Mjestu) dostavio mu je presudu koju je donio u predmetu i sažetak potrebnih podataka.

32. To je ministarstvo dokumente sastavljene na njemačkom jeziku dostavilo Szombathelyi Törvényszék (Sud u Sambotelu, Mađarska), odnosno sudu koji je uputio zahtjev, koji je na temelju članka 46. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima stvarno i mjesno nadležan u pogledu provedbe postupka „priznavanja učinaka stranih presuda” predviđenog tim zakonom.

33. Sud koji je uputio zahtjev navodi da na početku tog postupka valja osobito ispitati jesu li se u okviru stranog postupka poštovala temeljna prava i odredbe Zakona o kaznenom postupku iz 1998.

34. Taj je sud na temelju toga ispitao dostavljene dokumente te ih je dao prevesti na mađarski jezik. U tijeku postupka odredio je branitelja koji je zastupao D. B. Ladu te je utvrdio da se osuđujuća presuda protiv njega koju je donio Landesgericht Wiener Neustadt (Zemaljski sud u Bečkom Novom Mjestu) nije nalazila u mađarskoj kaznenoj evidenciji, nego u ECRIS‑u. Utvrdio je i da je kazna zatvora bila u fazi izvršavanja.

35. Navedeni sud objašnjava da, kako bi se u Mađarskoj priznali učinci presude koju je Landesgericht Wiener Neustadt (Zemaljski sud u Bečkom Novom Mjestu) donio protiv D. B. Lade, valja provesti poseban postupak koji čini novi kazneni postupak. U tom okviru, kazneno djelo koje je počinila osuđena osoba treba ocijeniti u odnosu na okolnosti koje su se uzele u obzir u stranoj presudi, s obzirom na Kazneni zakonik koji je bio na snazi u vrijeme nastanka činjenica i njihova ispitivanja.

36. Što se tiče ovog postupka priznavanja, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da se u vrijeme nastanka činjenica, kao i u trenutku njihove ocjene, odnosno u trenutku priznavanja učinaka strane presude, primjenjivao Kazneni zakonik uveden 2012. évi C. törvény (Zakon br. C iz 2012.) i da na temelju tog zakonika počinjeno kazneno djelo za koje je u inozemstvu donesena osuđujuća presuda tijekom postupka priznavanja treba prekvalificirati u skladu s mađarskim pravom.

37. Sud koji je uputio zahtjev dodaje da u pogledu tako utvrđenih kaznenih djela osobito valja preformulirati odredbe strane presude u skladu s Kaznenim zakonikom koji je na snazi, čak i ako to uključuje kaznu druge vrste ili opsega.

38. Sud koji je uputio zahtjev utvrđuje da u praksi postupak priznavanja učinaka stranih presuda u Mađarskoj na temelju članaka 46. do 48. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima treba podrazumijevati novu ocjenu i kvalifikaciju, uzimajući u obzir predmetne okolnosti, činjenice o kojima se već odlučilo u odluci stranog kaznenog suda i izricanje (ili utvrđivanje) mađarskih sankcija. Stoga predmetni sud takoreći provodi izmjene ili prekvalifikaciju strane presude u skladu s mađarskim pravom te primjenjuje novu sankciju ili, ako je potrebno, novu mjeru. U skladu s člancima 46. do 48. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima, mađarski sud stoga može, uzimajući u obzir iste činjenice, proglasiti osuđenu osobu krivom za kaznena djela različita od onih koja su utvrđena stranim postupkom te joj izreći kaznu ili mjeru koja se razlikuje od one koja je donesena u tom postupku.

39. Sud koji je uputio zahtjev napominje da se o tom posebnom postupku postavljaju pitanja, s obzirom na to da se čini da se mađarskim pravom zanemaruje načelo uzajamnog priznavanja propisano primarnim pravom Unije. To se potvrđuje člankom 47. stavkom 3. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima, kojim se, podsjećam, predviđa da, „[a]ko je mađarski sud priznao učinke strane presude, treba smatrati kao da je glede kaznenog djela donesena pravomoćna odluka mađarskog suda”. Stoga se čini da iz mađarskog prava proizlazi da presuda koju je donio sud u drugoj državi članici može podrazumijevati osudu dotične osobe i primjenjivost drugih učinaka te presude u Mađarskoj samo ako mađarski sud prizna učinke navedene presude na mađarskom državnom području u okviru posebnog postupka priznavanja. Drugim riječima, iz mađarskog prava proizlazi da se strana presuda može poštovati u Mađarskoj tek kad je mađarski sud prizna u okviru tog posebnog postupka.

40. Sud koji je uputio zahtjev napominje i da se poseban postupak priznavanja ne sastoji samo od automatskog preuzimanja strane presude. Naime, u okviru tog postupka nadležni mađarski sud može utvrditi kaznu koja se po vrsti i opsegu razlikuje od kazne koja je izrečena u inozemstvu, pa čak i priznati presudu smatrajući pritom da djela čine kazneno djelo za koje se može izreći stroža kazna. Slijedom navedenog, učinci strane presude priznaju se novom odlukom. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, u toj se situaciji nepotpuno preuzima strana presuda u Mađarskoj ili se njome podrazumijeva da postoji druga presuda donesena u drugoj državi članici u pogledu iste osobe i istih činjenica jer u okviru posebnog postupka osobu valja proglasiti krivom za nova kaznena djela u skladu s mađarskim pravom, uzimajući u obzir da se odgovarajuća osuđujuća presuda unosi u mađarsku kaznenu evidenciju. Na temelju toga postavlja se pitanje usklađenosti posebnog postupka priznavanja s načelom ne bis in idem, koje se može riješiti tumačenjem članka 54. Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma od 14. lipnja 1985. između vlada država Gospodarske unije Beneluksa, Savezne Republike Njemačke i Francuske Republike o postupnom ukidanju kontrola na zajedničkim granicama ( 11 ) i članka 50. Povelje Europske unije o temeljnim pravima ( 12 ).

41. Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da se odredbe Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima, kojima se predviđa postupak priznavanja stranih presuda, odnose na to da se osude koje proizlaze iz takvih presuda unose u mađarsku kaznenu evidenciju, pod uvjetom da je mađarski sud priznao učinke tih presuda. Stoga se tako priznatim presudama, ako je potrebno, može opravdati da se u budućnosti osuđene osobe smatra recidivistima, čak i višestrukima.

42. Sud koji je uputio zahtjev ističe i da primjena mađarskog prava dovodi do situacije u kojoj mađarska kaznena evidencija nakon postupka priznavanja u pogledu osuđene osobe sadržava kaznena djela i kazne priznate mađarskim pravom, dok ECRIS i dalje uključuje podatke iz strane presude.

43. Konačno, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da nije riječ o konkretnom izvršavanju u Mađarskoj sankcija izrečenih u presudi koju je donio sud druge države članice i da se u takvoj situaciji postupak koji treba provesti temelji na drugom zakonodavstvu, odnosno az Európai Unió tagállamaival folytatott bűnügyi együttműködésről szóló 2012. évi CLXXX. törvény (Zakon br. CLXXX iz 2012. o suradnji između država članica Europske unije u kaznenim stvarima) ( 13 ).

44. Sud koji je uputio zahtjev pita je li takav postupak priznavanja u skladu s pravom Unije, osobito s obzirom na načelo uzajamnog priznavanja u području pravosudne suradnje u kaznenim stvarima kao i načelo ne bis in idem, koja su predviđena primarnim pravom Unije.

45. S obzirom na pitanja suda koji je uputio zahtjev u ovom predmetu, 13. rujna 2016. odlučilo se dostaviti sudu koji je uputio zahtjev presudu od 9. lipnja 2016., Balogh ( 14 ), u kojoj je Sud odlučio da Okvirnu odluku 2009/315 i Odluku 2009/316 treba tumačiti na način da im se protivi provedba nacionalnog propisa kojim se uvodi poseban nacionalni postupak priznavanja, koji provodi sud jedne države članice, pravomoćne sudske odluke koju je donio sud druge države članice kojom osuđuje osobu za počinjenje kaznenog djela.

46. Dopisom koji je Sud zaprimio 12. listopada 2016., Szombathelyi Törvényszék (Sud u Sambotelu) odlučio je ostati pri svojem zahtjevu za prethodnu odluku, pri čemu je pojasnio da se činjenice na temelju kojih je donesena gore navedena presuda od 9. lipnja 2016., Balogh ( 15 ), odnose samo na troškove prijevoda i tumačenja kako bi dotična osoba u mađarskom postupku priznavanja mogla upotrijebiti svoj materinji jezik.

47. Osim toga, taj sud ističe da ta presuda nije pridonijela uspostavljanju ujednačene prakse mađarskih sudova. Stoga su određeni sudovi, uzimajući u obzir obilježja okvirne odluke u pravu Unije, nastavila provoditi posebne postupke u iščekivanju izmjene mađarskog zakonodavstva. Drugi su sudovi zaključili predmete bez poduzimanja drugih mjera ili pak čekaju da se razvije ujednačena sudska praksa. Sud koji je uputio zahtjev napominje da bi, kad bi se utvrdila neusklađenost mađarskog zakonodavstva s primarnim pravom Unije, mađarski sudovi pred kojima se vode postupci mogli automatski izuzeti iz primjene to zakonodavstvo te bi se mogla dati potpuna prednost načelu uzajamnog priznavanja sudskih odluka u kaznenim stvarima.

48. Osim toga, analizom usklađenosti posebnog postupka priznavanja s načelom uzajamnog priznavanja zahtijeva se, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, mnogo šire ispitivanje pitanja od onog koje je provedeno u presudi od 9. lipnja 2016., Balogh ( 16 ). U ovom se slučaju konkretno mora ispitati i to može li nacionalni sud poduzeti mjere koje, u odnosu na mjere suda koji je donio stranu presudu, imaju za posljedicu nekakvu izmjenu te presude.

49. Sud koji je uputio zahtjev primjećuje i da se poseban postupak priznavanja predviđen mađarskim zakonodavstvom još nije ispitivao s gledišta načela ne bis in idem. Međutim, taj postupak treba ispitati s gledišta tog načela, kao i načela uzajamnog priznavanja jer nadležni mađarski sud tijekom navedenog postupka kvalificira kaznena djela u pogledu kojih je već donesena osuđujuća presuda u inozemstvu ovisno o mađarskom pravu koje je na snazi te može primijeniti kazne i druge mjere koje se razlikuju od sankcija koje je izrekao strani sud. Stoga se može dogoditi da se utvrde potpuno različita kaznena djela u pogledu istih činjenica u stranoj presudi i mađarskoj odluci. Isto vrijedi za kazne, uzimajući u obzir da kazne izrečene u Mađarskoj ipak ne mogu biti strože od onih koje su izrečene u inozemstvu.

50. Sud koji je uputio zahtjev smatra i da je Okvirna odluka 2008/675 relevantna za predmetni postupak jer se strana osuđujuća presuda protiv D. B. Lade ne može poštovati u naknadnom kaznenom postupku bez prethodne primjene posebnog postupka priznavanja.

51. U tim je okolnostima Szombathelyi Törvényszék (Sud u Sambotelu) odlučio ostati pri sljedećim prethodnim pitanjima: „1. Treba li članke 67. i 82. UFEU‑a tumačiti na način da se njima isključuje provođenje kaznenog ili drugog postupka, koji je uređen nacionalnim zakonodavstvom i odnosi se na ‚priznavanje’ ili izmjenu na nacionalnoj razini učinaka strane presude i na temelju kojeg se treba smatrati kao da je navedenu presudu donio nacionalni sud, u pogledu osobe osuđene u postupku u kojem je nacionalni sud druge države članice Unije već donio pravomoćnu presudu? 2. Je li usklađen s načelom ne bis in idem propisanim člankom 50. [Povelje] i člankom 54. Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma, s obzirom na Okvirnu odluku 2008/675, postupak uređen člancima 46. do 48. [Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima] pokrenut ‚u svrhu priznavanja učinaka’ u Mađarskoj stranih presuda koje su donesene slijedom kaznenog postupka koji je proveden i okončan pravomoćnom presudom u državi članici Unije, odnosno u drugoj državi članici, ali u pogledu iste osobe i istog kaznenog djela, te koji se u stvarnosti ne odnosi na izvršavanje navedenih presuda, nego na postavljanje temelja za poštovanje potonjih presuda u budućim kaznenim postupcima?”

III. Moja analiza

52. Svojim dvama prethodnim pitanjima, koje prema mojem mišljenju treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev želi znati je li poseban postupak priznavanja stranih presuda, koji je predviđen mađarskim pravom, u skladu s pravom Unije i, konkretnije, s načelom uzajamnog priznavanja predviđenim člancima 67. i 82. UFEU‑a, Okvirnom odlukom 2008/675 i načelom ne bis in idem propisanim u članku 50. Povelje i članku 54. Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma.

53. Ta je pitanja postavio nacionalni sud koji je u mađarskom pravnom poretku nadležan za provođenje posebnog postupka priznavanja osuđujućih presuda koje je Landesgericht Wiener Neustadt (Zemaljski sud u Bečkom Novom Mjestu) donio protiv D. B. Lade, koji je predviđen člancima 46. do 48. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima.

54. Valja pojasniti da taj postupak priznavanja stranih presuda u ovom slučaju nije proveden u svrhu izvršavanja kazne izrečene tom presudom u Mađarskoj niti kako bi se navedenu presudu poštovalo u okviru novog kaznenog postupka koji se sada vodi protiv D. B. Lade u Mađarskoj.

55. Člancima 46. do 48. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima uvodi se poseban prethodni postupak priznavanja, koji provode nadležni mađarski sudovi, pravomoćnih osuđujućih presuda koje su donijeli strani sudovi, i kojim se nastoji odluci kojom su priznaju te osuđujuće presude dodijeliti učinak osuđujuće presude mađarskog suda.

56. U skladu s opisom suda koji je uputio zahtjev, taj postupak podrazumijeva preispitivanje predmetne strane osuđujuće presude koje može dovesti do prekvalifikacije kaznenog djela u pogledu kojeg je donesena ta osuđujuća presuda, kao i do prilagodbe izrečene kazne ako ti elementi nisu u skladu s mađarskim kaznenim zakonodavstvom.

57. U okviru posebnog postupka priznavanja osuđujuće odluke koju je donio sud druge države članice, protiv osobe u odnosu na koju je donesena pravomoćna kaznena presuda ne pokreće se novi kazneni postupak u kojem se može donijeti druga osuđujuća presuda za isto kazneno djelo. Taj postupak, u kojem mađarski nadležni sud ne provodi novu ocjenu činjenica ili razine kaznene odgovornosti dotične osobe, predstavlja postupak egzekvature i odnosi se na prilagodbu pravne posljedice utvrđene u stranoj presudi kako bi bila u skladu s mađarskim kaznenim zakonodavstvom. Stoga mi se načelo ne bis in idem, koje se odnosi na to da se unutar prostora slobode, sigurnosti i pravde izbjegne da se osobu protiv koje je sudski postupak pravomoćno okončan progoni za iste činjenice na državnom području nekoliko država članica, uslijed ostvarivanja njezina prava slobodnog kretanja ( 17 ), ne čini relevantno u okviru ovog predmeta.

58. Kao što sam prethodno naveo, Sud je već u svojoj presudi od 9. lipnja 2016., Balogh ( 18 ), imao priliku odlučiti da Okvirnu odluku 2009/315 i Odluku 2009/316 treba tumačiti na način da im se protivi provođenje mađarskog posebnog postupka priznavanja. Konkretnije, presudio je da, u skladu s tim aktima, središnje tijelo države članice čiji je osoba državljanin mora u kaznenu evidenciju upisati osuđujuće presude koje su donijeli sudovi države članice koja ih je izrekla, izravno na temelju dostave podataka koju je izvršilo središnje tijelo potonje države članice putem ECRIS‑a u obliku oznaka, koji se tiču tih osuđujućih presuda ( 19 ). U tim okolnostima, taj upis ne može ovisiti o prethodnoj provedbi postupka sudskog priznavanja navedenih osuđujućih presuda, kao što je mađarski posebni postupak, niti a fortiori o dostavi osuđujuće odluke državi članici čiji je osoba državljanin u svrhu takvog priznavanja ( 20 ).

59. Sud je također u svojoj presudi od 21. rujna 2017., Beshkov ( 21 ) odlučio o bugarskom posebnom postupku priznavanja. Tako je presudio je da Okvirnu odluku 2008/675 treba tumačiti na način da joj se protivi to da se poštovanje, u državi članici, presude koju je prethodno donio sud druge države članice uvjetuje prethodnom provedbom nacionalnog postupka priznavanja te odluke od strane nadležnih sudova te prve države članice.

60. U tim dvjema presudama Sud je odlučio da se takvi nacionalni postupci priznavanja stranih presuda protive načelu uzajamnog priznavanja presuda i sudskih odluka u kaznenim stvarima predviđenom u članku 82. stavku 1. UFEU‑a, koji je zamijenio članak 31. UEU‑a na kojem se temelje Okvirna odluka 2009/315, Odluka 2009/316 i Okvirna odluka 2008/675 ( 22 ). Konkretno, tom se načelu protivi da se osuđujuće odluke donesene u drugim državama članicama preispituje u nacionalnom postupku priznavanja ( 23 ).

61. S obzirom na stajalište Suda u tim dvjema presudama, legitimno je ispitati razloge zbog kojih Sud ponovno odlučuje o usklađenosti kaznenog prava Unije i te vrste nacionalnog postupka priznavanja stranih presuda iako se moglo smatrati da je o tom pitanju konačno i potpuno odlučio u navedenim presudama. Prema mojem mišljenju, za to postoje tri razloga.

62. Kao prvo, čini mi se da se na temelju objašnjenja mađarske vlade u njezinim pisanim očitovanjima može dovesti u pitanje pretpostavka na kojoj je Sud temeljio svoje rasuđivanje u presudi od 9. lipnja 2016., Balogh ( 24 ), odnosno pretpostavka prema kojoj je mađarski posebni postupak priznavanja nužan preduvjet toga da se u mađarsku kaznenu evidenciju upišu osuđujuće presude koje su sudovi drugih država članica donijeli u pogledu mađarskih građana. Polazeći od te pretpostavke Sud je tumačio Okvirnu odluku 2009/315 i Odluku 2009/316, odnosno dva pravna pravila kojima se olakšava brza razmjena informacija o osuđujućim kaznenim presudama među državama članicama te kojima se stoga protivi nacionalni postupak priznavanja čijim se prethodnim provođenjem uvjetuje unošenje tih informacija u mađarsku kaznenu evidenciju.

63. Naime, mađarska vlada u svojim pisanim očitovanjima u biti objašnjava da se, na temelju Zakona br. XLVII iz 2009. o kaznenoj evidenciji, registru presuda koje su sudovi država članica Europske unije donijeli protiv mađarskih građana i biometrijskoj kaznenoj i policijskoj evidenciji, presuda donesena u državi članici, ako ju je tijelo te države članice dostavilo u prikladnom obliku i s odgovarajućim sadržajem u svrhu njezina upisa, bez ikakvog posebnog postupka upisuje u registar presuda koje su sudovi država članica donijeli protiv mađarskih građana, uzimajući u obzir da tim registrom upravlja ured za kaznenu evidenciju. U skladu s tim opisom, mađarska vlada smatra da je mađarski propis u biti u skladu s odredbama Okvirne odluke 2009/315. Iz tih objašnjenja proizlazi da se poseban postupak priznavanja tih presuda provodi neovisno o tom upisivanju u registar presuda koje su donijeli sudovi drugih država članica.

64. S obzirom na navedeno, elementima iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku potvrđuje se pretpostavka prema kojoj se poseban postupak priznavanja provodi prethodno i u svrhu upisa stranih osuđujućih presuda donesenih protiv mađarskih građana u mađarsku kaznenu evidenciju.

65. U tom pogledu navodim članak 48. stavak 7. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima, koji navodi sud koji je uputio zahtjev i kojim se predviđa da „[m]ađarski sud obavještava ured za kaznenu evidenciju o priznavanju učinaka strane presude”. Usto, sud koji je uputio zahtjev navodi da će se nova kaznena djela koja proizlaze iz mađarskog prava, odnosno nakon prekvalifikacije u okviru posebnog postupka priznavanja, trebati navesti u nacionalnoj kaznenoj evidenciji ( 25 ). Osim toga, taj je sud tijekom postupka utvrdio da se osuđujuća presuda koju je Landesgericht Wiener Neustadt (Zemaljski sud u Bečkom Novom Mjestu) donio protiv D. B. Lade ne nalazi u mađarskoj kaznenoj evidenciji, nego u ECRIS‑u. Konačno, navedeni sud pojašnjava da se odredbe iz Poglavlja 1. glave IV. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima odnose na to da se strane osuđujuće presude mogu unijeti u mađarsku kaznenu evidenciju, pod uvjetom da je mađarski sud priznao njezine učinke ( 26 ). Iz tih elemenata zaključujem da do upisa strane presude u mađarsku kaznenu evidenciju dolazi nakon priznavanja te presude u skladu s posebnim postupkom.

66. Osim toga, kao što je istaknuo sud koji je uputio zahtjev, u okviru posebnog postupka priznavanja, nadležni mađarski sud u skladu s mađarskim pravom može, uzimajući u obzir iste činjenice, osobu protiv koje je donesena strana osuđujuća presuda proglasiti krivom za kaznena djela različita od onih koja su utvrđena stranim kaznenim postupkom te joj izreći kaznu ili mjeru koja se razlikuje od one utvrđene u tom postupku ( 27 ). Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu napominje da se provedbom posebnog postupka priznavanja stvara situacija u kojoj mađarska kaznena evidencija nakon tog postupka u pogledu osuđene osobe sadržava kaznena djela i kazne priznate mađarskim pravom, dok ECRIS i dalje uključuje podatke iz strane presude ( 28 ).

67. Takvo nepodudaranje informacija iz ECRIS‑a i mađarske kaznene evidencije protivi se sustavu razmjene i pohrane informacija o osuđujućim kaznenim presudama koji je uspostavljen Okvirnom odlukom 2009/315 i Odlukom 2009/316.

68. Pitanje provodi li se poseban postupak priznavanja osuđujućih presuda koje je donio sud druge države članice zaista u svrhu upisa tih osuđujućih presuda u mađarsku kaznenu evidenciju, u svakom je slučaju pitanje tumačenja nacionalnog prava koje nije u nadležnosti Suda ( 29 ).

69. Što se tiče, k tome, prakse za koju se čini da ju je prihvatilo ministarstvo pravosuđa, a koja se sastoji u tome da mu se strana presuda dostavi prije upisa osuđujuće presude u mađarsku kaznenu evidenciju, valja podsjetiti da se ta praksa protivi sustavu uspostavljenom Okvirnom odlukom 2009/315 i Odlukom 2009/316. Naime, tim se aktima uspostavlja brz i učinkovit sustav razmjene informacija o osuđujućim kaznenim presudama donesenima u različitim državama članicama ( 30 ). Te se informacije tako dostavljaju središnjim tijelima država članica putem ECRIS‑a, u obliku oznaka koje odgovaraju svakom kaznenom djelu i sankcijama koje su predmet dostave ( 31 ). Stoga, dostavljanje središnjem tijelu države članice čiji je osoba državljanin osuđujuće odluke koju je donio sud druge države članice izvršava se tek kada to zahtijevaju posebne okolnosti te se ono ne može zahtijevati sustavno u svrhu upisa navedene osuđujuće presude u kaznenu evidenciju prve države članice ( 32 ). U tom pogledu ističem da mađarska vlada u okviru ovog postupka nije navela nijednu posebnu okolnost kojom se može opravdati dostavljanje presude Landesgericht Wiener Neustadt (Zemaljski sud u Bečkom Novom Mjestu) ministarstvu pravosuđa.

70. S obzirom na prethodno navedene elemente, predlažem stoga Sudu da potvrdi svoje rasuđivanje iz točaka 28. do 35., kao i točaka 41. do 55. svoje presude od 9. lipnja 2016., Balogh ( 33 ). Što se mene tiče, ostajem pri stajalištu koje sam iznio u točkama 36. do 67. mišljenja koje sam iznio u tom predmetu i na koje upućujem ( 34 ).

71. Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev i mađarska vlada uspoređuju poseban postupak priznavanja s odredbama iz Okvirne odluke 2008/675. U tom pogledu iz objašnjenja podnesenih Sudu proizlazi da je taj postupak koji provode nadležni mađarski sudovi nužna formalnost koja prethodi poštovanju, u okviru novog kaznenog postupka, osuđujuće odluke koju je prethodno donio sud druge države članice. Mađarska vlada u tom pogledu ističe nužnost prilagodbe takve osuđujuće presude mađarskom kaznenom zakonodavstvu u okviru tog posebnog postupka priznavanja. Bez takve prethodne prilagodbe, navedena osuđujuća presuda ne može se poštovati u okviru budućih kaznenih postupaka koji se, po potrebi, mogu provoditi protiv osobe na koju se odnosila strana osuđujuća presuda.

72. Kao što sam prethodno naveo, protiv D. B. Lade trenutačno se ne provodi novi kazneni postupak u Mađarskoj, tako da se relevantnost Okvirne odluke 2008/675 čija je svrha, u skladu s njezinim člankom 1. stavkom 1., „utvrditi uvjete pod kojima se, u tijeku kaznenog postupka protiv neke osobe u državi članici, poštuju prethodne presude koje su donesene protiv te iste osobe zbog različitih djela u drugim državama članicama” ( 35 ), može činiti upitnom u ovom slučaju. U tom se pogledu ta situacija razlikuje od situacije T. Beškova protiv kojeg je u Bugarskoj pokrenut novi kazneni postupak u okviru kojeg se postavilo pitanje poštovanja osuđujuće presude koju je prethodno donio austrijski sud ( 36 ).

73. S obzirom na navedeno, jasno je da se poseban postupak priznavanja, bez obzira na situaciju u kojoj se provodi, i dalje protivi sustavu uspostavljenom Okvirnom odlukom 2008/675 jer čini prethodnu formalnost koja se ne predviđa tom okvirnom odlukom i kojom se uvjetuje njezina primjena. Drugim riječima, mađarski zakonodavac osmislio je taj postupak kako bi se pripremio za poštovanje stranih osuđujućih presuda u okviru eventualnih budućih kaznenih postupaka. Stoga se čini da ga mađarska tijela smatraju neodvojivim od provedbe Okvirne odluke 2008/675. Slijedom toga, kako bi se sudu koji je uputio zahtjev omogućilo da odluči o glavnom postupku i, konkretnije, kako bi se odlučilo treba li taj sud provoditi taj nacionalni postupak priznavanja, korisno je da Sud u bitnome podsjeti na ono što je odlučio u točkama 35. do 38. i u točki 40. svoje presude od 21. rujna 2017., Beshkov ( 37 ), odnosno da Okvirnu odluku 2008/675 treba tumačiti na način da joj se protivi to da se poštovanje, u državi članici, presude koju je prethodno donio sud druge države članice uvjetuje prethodnom provedbom nacionalnog postupka priznavanja te odluke od strane nadležnih sudova te prve države članice. Što se mene tiče, upućujem na točke 27. do 31. mišljenja koje sam iznio u tom predmetu ( 38 ).

74. Za razliku od onoga što tvrde češka i mađarska vlada, uvodnu izjavu 13. Okvirne odluke 2008/675 ne može se shvatiti kao da znači da država članica može osuđujuću presudu koju je donio sud druge države članice podvrgnuti nacionalnom postupku priznavanja prije nego što je može poštovati u okviru novog kaznenog postupka.

75. Kao što je navela Europska komisija u svojem izvješću Europskom parlamentu i Vijeću o provedbi od strane država članica [Okvirne odluke 2008/675], ta okvirna odluka ima dodanu vrijednost „u promicanju međusobnog povjerenja u kazneno pravo i sudske odluke u europskom području pravde jer potiče pravosudnu kulturu u kojoj se prethodne presude donesene u drugoj državi članici u načelu uzimaju u obzir” ( 39 ). U tu svrhu, člankom 3. stavkom 1. te okvirne odluke, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 5., državama članicama propisuje se obveza da osiguraju da se, u novom kaznenom postupku pokrenutom u državi članici protiv neke osobe, prethodne presude, koje su donesene protiv te iste osobe zbog različitih činjenica u drugim državama članicama, u vezi s kojima su dobivene informacije prema važećim instrumentima o uzajamnoj pravnoj pomoći ili o razmjeni informacija iz kaznene evidencije, s jedne strane, poštuju u mjeri u kojoj se poštuju prethodne nacionalne presude na temelju nacionalnog prava te, s druge strane, da im se priznaju učinci jednakovrijedni onima priznatima potonjim presudama u skladu s tim pravom.

76. Okvirna odluka 2008/675 stoga se temelji na načelu ekvivalentnosti ( 40 ). U skladu s tim načelom, poštovanje prethodnih presuda koje je donio sud druge države članice obvezno je za nacionalni sud pred kojim se vodi novi kazneni postupak samo ako je to poštovanje moguće u potpuno unutarnjoj situaciji.

77. Taj je zahtjev jasno povezan s ostvarenjem područja slobode, sigurnosti i pravde, a time i s uzajamnim priznavanjem koje nalaže ne samo poštovanje strane odluke, već i postupanje u skladu s njom.

78. Stoga, poštujući tu prethodnu stranu odluku, sud koji naknadno postupa ne može je izmijeniti ni u kojem smislu. Člankom 3. stavkom 3. Okvirne odluke 2008/675 utvrđuje se to načelo. Nacionalni sud koji naknadno postupa jednostavno mora toj odluci priznati učinke koje bi na temelju njegova nacionalnog prava imala prethodna nacionalna odluka.

79. Kao što je Sud pojasnio u svojoj presudi od 21. rujna 2017., Beshkov ( 41 ), člankom 3. stavkom 3. kao i uvodnom izjavom 13. te okvirne odluke izričito se zabranjuje preispitivanje osuđujućih odluka koje su prethodno donesene u drugim državama članicama jer se te odluke moraju poštovati u onom obliku u kojem su donesene ( 42 ).

80. Stoga, suprotno onomu što tvrde češka i mađarska vlada, iako se u uvodnoj izjavi 13. navodi i da se tom okvirnom odlukom uvažavaju različita domaća rješenja i postupci koji se zahtijevaju za poštovanje prethodne presude koja je donesena u nekoj drugoj državi članici i da se ne sprječava državu članicu da donese odluku kojom bi, ako je to potrebno, pridala jednakovrijedne pravne učinke takvoj presudi, donošenje takve odluke ne može međutim, i u svakom slučaju, podrazumijevati provedbu nacionalnog postupka prethodnog priznavanja poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku ( 43 ).

81. Ukratko, iako se u uvodnoj izjavi 13. Okvirne odluke 2008/675 navodi da država članica može donijeti odluku kojom bi, ako je to potrebno, pridala jednakovrijedne pravne učinke prethodnoj osuđujućoj presudi, to može samo pod uvjetom da se tom odlukom poštuju pravila iz članka 3. stavka 3. te okvirne odluke, odnosno da se njome ne preispituje ta presuda.

82. U tom pogledu postoji velika razlika između, jedne strane, donošenja odluke kojom se preispituje prethodna strana presuda i koja stoga može dovesti do prekvalifikacije kaznenog djela i izmjene kazne izrečene tom presudom te, s druge strane, donošenja odluke kojom se pojašnjavaju konkretni načini na koje se poštuje strana presuda u okviru novog kaznenog postupka ili kojom se pojašnjavaju razlozi zbog kojih takvo poštovanje nije moguće u konkretnom slučaju.

83. Prvo se rješenje izravno protivi načelu uzajamnog priznavanja, dok se drugim, naprotiv, to načelo konkretno provodi.

84. Naznakama iz uvodne izjave 13. Okvirne odluke 2008/675, prema mojem se mišljenju državama članicama samo ostavlja margina prosudbe u utvrđivanju konkretnih načina na koje njihovi sudovi mogu poštovati osuđujuće presude koje su prethodno donesene u drugoj državi članici. Naime, valja pojasniti da se Okvirnom odlukom 2008/675 ne usklađuju pravni učinci koje treba pridati prethodnim osuđujućim presudama ( 44 ). Primjena načela uzajamnog priznavanja dovodi do priznavanja iste vrijednosti osuđujućim presudama donesenima u drugoj državi članici te do toga da im se pridaju isti učinci kao i prethodnoj nacionalnoj osuđujućoj presudi. Drugim riječima, tom se okvirnom odlukom uspostavlja „načelo izjednačavanja” odluke donesene u drugoj državi članici i nacionalne osuđujuće presude ( 45 ). Suprotno tome, navedenom se okvirnom odlukom ostavlja mogućnost da se u nacionalnim zakonodavstvima primijene učinci tog načela, što znači da se ni na koji način ne odnosi na usklađivanje posljedica koje su u svakoj državi članici povezane s prethodnim osuđujućim presudama, koje se i dalje isključivo uređuju nacionalnim pravom ( 46 ). Budući da ne postoji usklađivanje, države članice u svojim nacionalnim pravima stoga predviđaju različite pravne učinke, koji se štoviše mogu primijeniti na različite načine i u različitim fazama njihova kaznenog postupka.

85. U tom je pogledu Komisija u obrazloženju svojeg Prijedloga okvirne odluke utvrdila da se učinci prethodnih osuđujućih presuda iznimno razlikuju u nacionalnim sustavima. U određenim državama članicama, postojanje prethodne osuđujuće presude potpuno je činjenični element, koji ocjenjuju nadležna tijela koja je uzimaju u obzir u donošenju svoje odluke. U drugim državama članicama postoji sustav recidivizma u širokom smislu riječi, kojim se postojanju prethodne osuđujuće presude pridaju određeni pravni učinci, pri čemu nadležna tijela nemaju diskrecijsku ovlast u pogledu tih učinaka. U slučaju zakonskog okvira recidivizma, Komisija navodi da države članice trebaju pojasniti uvjete pod kojima se pridaju jednakovrijedni učinci postojanju osuđujuće presude donesene u drugoj državi članici. Naime, nacionalni mehanizmi recidivizma često su izravno povezani sa strukturom kaznenih djela i kazni koja postoji na nacionalnoj razini, osobito u svim slučajevima u kojima postoji sustav specijalnog recidivizma ( 47 ).

86. S obzirom na ta objašnjenja, uvodna izjava 13. Okvirne odluke 2008/675 ne može se stoga shvatiti kao da se njome omogućuje provedba nacionalnog postupka priznavanja presuda u kaznenim stvarima donesenih u drugim državama članicama, kao što je ona u glavnom postupku. Takvo široko tumačenje protivilo bi se načelu uzajamnog priznavanja tih presuda. Vrlo ograničavajući uvjeti iz uvodne izjave 13. te okvirne odluke uostalom dokazuju da se mogućnost država članica da donesu odluku kojom se jednakovrijedni pravni učinci mogu pridati prethodnoj stranoj osuđujućoj presudi, koja podliježe zabrani preispitivanja te osuđujuće presude, može iskoristiti samo iznimno i ovisno o slučaju, u situacijama koje su toliko jasne da ih se može riješiti u kratkom roku koji se propisuje tom uvodnom izjavom.

87. Iz prethodnih razmatranja zaključujem da se sustavu uspostavljenom Okvirnom odlukom 2008/675 protivi to da država članica osuđujuće odluke koje su donijeli sudovi drugih država članica podvrgne nacionalnom postupku priznavanja u okviru kojeg se te odluke preispituju, što može dovesti do toga da ih se izmijeni kako bi ih se prilagodilo kaznenom zakonodavstvu te države članice. U tom pogledu podsjećam da posebni postupak priznavanja predviđen mađarskim pravom može dovesti do prekvalifikacije kaznenog djela na koje se odnosi pravomoćna odluka suda druge države članice i do prilagodbe izrečene kazne mađarskom kaznenom zakonodavstvu.

88. Točno je da je mađarska vlada objasnila Sudu da je nakon presude od 9. lipnja 2016., Balogh ( 48 ), odlučila da više neće sustavno provoditi poseban postupak priznavanja stranih presuda ( 49 ). Međutim, valja naglasiti da se samom sustavnom naravi provođenja tog postupka, iako ona na neki način čini otegotnu okolnost, ne opravdava utvrđivanje neusklađenosti navedenog postupka s Okvirnom odlukom 2008/675. Ta se neusklađenost utvrđuje činjenicom da taj postupak, čak i da se provodi samo u slučaju novog kaznenog postupka koji je stvarno pokrenut protiv osobe na koju se odnosi prethodna osuđujuća presuda koju je donio sud druge države članice, a ne više sustavno i neovisno o bilo kakvom novom kaznenom postupku, s jedne strane, čini prethodnu formalnost kojom se uvjetuje poštovanje takve prethodne osuđujuće presude i, s druge strane, uključuje preispitivanje te osuđujuće presude koje može dovesti do njezine izmjene kako bi je se prilagodilo mađarskom kaznenom zakonodavstvu.

89. Valja napomenuti da se sustav uspostavljen Okvirnom odlukom 2008/675 po tom pitanju temeljno razlikuje od sustava uspostavljenog Okvirnom odlukom Vijeća 2008/909/PUP od 27. studenoga 2008. o primjeni načela uzajamnog priznavanja presuda u kaznenim predmetima kojima se izriču kazne zatvora ili mjere koje uključuju oduzimanje slobode s ciljem njihova izvršenja u Europskoj uniji ( 50 ). Naime, iako se prvim aktom ne dopušta nikakva prilagodba stranih osuđujućih presuda u svrhu njihova poštovanja u okviru novog kaznenog postupka, drugim se aktom u njegovu članku 8. nadležnom tijelu države izvršiteljice naloga uvode strogi uvjeti za prilagodbu osuđujuće presude donesene u državi izdavateljici naloga, koji su jedine iznimke od načelne obveze navedenog tijela da prizna presudu koja mu se dostavila i izvrši osuđujuću presudu čije trajanje i vrsta odgovaraju onima predviđenima u presudi donesenoj u toj državi izdavateljici naloga ( 51 ). Međutim, mađarska vlada ne može se u ovom predmetu ni u kojem slučaju pozvati na takvu mogućnost prilagodbe strane osuđujuće presude jer nije sporno da se on ne odnosi na provedbu posebnog postupka priznavanja u pogledu toga da se u Mađarskoj izvrši osuđujuća presuda koju je Landesgericht Wiener Neustadt (Zemaljski sud u Bečkom Novom Mjestu) donio u pogledu D. B. Lade.

90. Konačno, naglašavam da mi se postojanje postupka kao što je onaj koji mađarska tijela provode prije upisa strane kaznene sudske odluke u nacionalnu kaznenu evidenciju, bez obzira na to je li ono sustavno, uopće ne čini korisnim u okviru sustava uspostavljenog Okvirnom odlukom 2009/315 i Odlukom 2009/316 te mi se stoga čini da se protivi tim aktima. Tim se dvama propisima najprije organiziraju informacije zajedničke kaznenim evidencijama država članica. Problem se sam po sebi pojednostavnjuje ako se u obzir uzme temeljna svrha kaznene evidencije.

91. Postojanjem kaznene evidencije omogućuje se sudskim tijelima da saznaju je li dotični pojedinac osuđivan, što je uključivala njegova kazna, kao i koja je djela počinio, čime se omogućava da se po potrebi utvrdi ili isključi eventualno ponavljanje kaznenog djela i provjeri je li se izvršila izrečena kazna.

92. Upis u kaznenu evidenciju sam po sebi ne predstavlja poštovanje ni izvršenje osuđujuće presude. Sudsko će tijelo provjeravanjem kaznene evidencije u okviru naknadnog progona zaključiti nalazi li se u njoj osuđujuća presuda koju treba poštovati ili izvršiti. Tek pod tom pretpostavkom i ovisno o slučaju, sud pred kojim se vodi novi kazneni postupak postavit će pitanje primjene Okvirne odluke 2008/675 kako bi se poštovalo osuđujuću presudu ili Okvirne odluke 2008/909 za izvršenje te presude.

93. Kao treće, sud koji je uputio zahtjev poziva Sud da protumači primarno pravo Unije, odnosno članak 82. stavak 1. UFEU‑a, kojim se uspostavlja načelo uzajamnog priznavanja presuda i sudskih odluka u kaznenim stvarima, pritom naglašavajući činjenicu da nacionalni sudovi tada mogu izuzeti iz primjene mađarski propis koji se protivi tom pravu, što ne mogu učiniti ako Sud protumači samo okvirne odluke i istakne da im se nacionalni propis protivi ( 52 ). Na taj je način utvrđen problem koji se odnosi na mogućnost pozivanja na okvirne odluke pred nacionalnim sudovima u svrhu isključenja primjene nacionalnog propisa koji im se protivi.

94. Prema mojem je mišljenju jasno da se mađarskim posebnim postupkom povrjeđuje načelo uzajamnog priznavanja uspostavljeno u članku 82. stavku 1. UFEU‑a. Naime, kao što pravilno ističe Komisija, tim se postupkom sprječava automatsko priznavanje presuda donesenih u drugim državama članicama s obzirom na to da se njime predviđa da se te presude, umjesto da ih se prizna, zamijeni nacionalnom odlukom, koja jedina može proizvoditi pravne učinke u mađarskom pravnom poretku. Tekst članka 47. stavka 3. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima u tom je pogledu vrlo jasan jer se njime predviđa da, „[a]ko je mađarski sud priznao učinke strane presude, treba smatrati kao da je glede kaznenog djela donesena pravomoćna odluka mađarskog suda”. Valja dodati da odluka koju donese nadležni mađarski sud u posebnom postupku priznavanja može po potrebi sadržavati prilagodbu strane presude kako bi je se uskladilo s mađarskim pravom. To se potvrđuje člankom 48. stavcima 2. do 6. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima.

95. Sud stoga može odabrati da se u svojem odgovoru sudu koji je uputio zahtjev usredotoči na članak 82. stavak 1. UFEU‑a. Naime, tim se člankom uspostavlja načelo uzajamnog priznavanja presuda i sudskih odluka u kaznenim stvarima te se njime zamijenio članak 31. UEU‑a na kojem se temelje Okvirna odluka 2009/315, Odluka 2009/316 i Okvirna odluka 2008/675.

96. Međutim, to nije način na koji je Sud presudio, da navedem samo dva primjera, u svojim presudama od 9. lipnja 2016., Balogh ( 53 ) i od 21. rujna 2017., Beshkov ( 54 ), u kojima je, navodeći načelo uzajamnog priznavanja presuda i sudskih odluka u kaznenim stvarima u tekstu svojih presuda, protumačio odredbe sekundarnog prava Unije kojima se provodi to načelo.

97. Prema mojem mišljenju, taj način treba slijediti jer se upravo tim odredbama sekundarnog prava Unije pojašnjavaju uvjeti i ograničenja u odnosu na koje treba primjenjivati načelo uzajamnog priznavanja presuda i sudskih odluka u kaznenim stvarima, uzimajući u obzir posebnosti različitih dijelova kaznenog postupka, i za koje stoga može biti potrebno pojašnjenje Suda.

98. Međutim, Sud treba još pojasniti zaključke koje nacionalni sudovi trebaju izvesti iz utvrđenja neusklađenosti nacionalnog propisa i okvirne odluke i osobito jasno odlučiti da ti sudovi, kad takav nacionalni propis nisu u mogućnosti tumačiti u skladu s takvom odredbom sekundarnog prava Unije, na temelju načela nadređenosti prava Unije imaju obvezu izuzeti iz primjene taj nacionalni propis koji mu se protivi.

99. Tu sam problematiku već obradio u mišljenju koje sam iznio u predmetu u kojem je donesena presuda od 29. lipnja 2017., Popławski ( 55 ). Nakon te presude, rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu, Nizozemska) ponovno je pitao Sud, osobito o navedenom problemu, u predmetu Popławski (C‑573/17) koji je u tijeku. Sud je stoga imao nekoliko prilika pojasniti je li nacionalni sud, kad smatra da njegovo nacionalno pravo nije moguće tumačiti u skladu s okvirnom odlukom, dužan ne primijeniti to pravo.

100. U tom pogledu valja podsjetiti da se zbog utvrđenja prema kojem okvirna odluka ne može imati izravan učinak ne treba zanemariti činjenica da, u skladu s člankom 34. stavkom 2. točkom (b) UEU‑a ( 56 ), ona ipak obvezuje države članice u pogledu rezultata koji treba postići, a odabir oblika i metoda postizanja tog rezultata prepušten je nacionalnim tijelima ( 57 ). Osim toga, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, države članice moraju donijeti sve opće ili posebne mjere prikladne za osiguranje izvršenja svojih obveza na temelju okvirne odluke ( 58 ).

101. Konkretno, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da obvezujući karakter neke okvirne odluke obvezuje nacionalna tijela, uključujući nacionalne sudove, da usklađeno tumače nacionalno pravo. Kada primjenjuju nacionalno pravo, ti sudovi od kojih se zahtijeva njegovo tumačenje dužni su to učiniti u najvećoj mogućoj mjeri s obzirom na tekst i svrhu okvirne odluke radi postizanja rezultata koji se njome želi ostvariti. Ta obveza usklađenog tumačenja nacionalnog prava je „svojstvena sustavu uspostavljenom UFEU‑om jer nacionalnim sudovima omogućava da u okviru svojih nadležnosti osiguraju punu djelotvornost prava Unije kada odlučuju u određenom sporu” ( 59 ).

102. Točno je da načelo usklađenog tumačenja nacionalnog prava ima određene granice. Stoga je obveza nacionalnog suda da se pozove na sadržaj okvirne odluke kada tumači i primjenjuje relevantna pravila nacionalnog prava ograničena općim načelima prava, osobito onima pravne sigurnosti i zabrane retroaktivnosti. Ta se načela, među ostalim, protive tomu da ta obveza, na temelju okvirne odluke i neovisno o zakonu donesenom radi njezine provedbe, može dovesti do utvrđivanja ili povećanja kaznene odgovornosti onih koji povrjeđuju njezine odredbe ( 60 ). Usto, načelo usklađenog tumačenja ne može biti temelj za tumačenje nacionalnog prava contra legem ( 61 ).

103. Međutim, ostaje činjenica da se načelom usklađenog tumačenja zahtijeva da nacionalni sudovi učine sve što je u njihovoj nadležnosti, uzimajući u obzir ukupno unutarnje pravo i primjenjujući metode tumačenja koje to pravo priznaje, kako bi se zajamčila puna djelotvornost predmetne direktive i kako bi se došlo do rješenja koje je u skladu sa željenim ciljem ( 62 ). U tom kontekstu Sud je već presudio da se obvezom usklađenog tumačenja obvezuje nacionalne sudove da izmijene, ako je potrebno, ustaljenu sudsku praksu ako se ona temelji na tumačenju nacionalnog prava koje nije u skladu s ciljevima okvirne odluke ( 63 ). Sud je također presudio da, u slučaju da nacionalni sud smatra da ne može tumačiti odredbu nacionalnog prava u skladu s okvirnom odlukom, zbog toga što je vezan tumačenjem koje je toj nacionalnoj odredbi dao nacionalni vrhovni sud u presudi o tumačenju, na njemu je da osigura puni učinak okvirne odluke izuzimajući od primjene, prema potrebi i na temelju samostalne ovlasti, tumačenje koje je izvršio vrhovni sud jer ono nije u skladu s pravom Unije ( 64 ).

104. S obzirom na ta pojašnjenja koja se odnose na obvezu usklađenog tumačenja koju imaju nacionalni sudovi, valja podsjetiti da je u konačnici sud koji je uputio zahtjev dužan ocijeniti može li se njegovo nacionalno pravo, a osobito članci 46. i 48. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima, tumačiti u skladu s okvirnim odlukama 2009/315 i 2008/675.

105. S obzirom na to da nije sigurno da sud koji je uputio zahtjev može doći do tumačenja svojeg nacionalnog prava u skladu s pravom Unije, čini mi se nužnim odrediti, u slučaju da takvo usklađeno tumačenje ne bi bilo moguće, kakve bi konkretne učinke nacionalni sud bio dužan primijeniti iz neusklađenosti članaka 46. do 48. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima s okvirnim odlukama 2009/315 i 2008/675.

106. U načelu, kad se predmetne nacionalne odredbe ne mogu tumačiti usklađeno, nacionalni sud dužan ih je ne primjenjivati u svrhu cjelovite primjene prava Unije.

107. U tom pogledu, valja utvrditi da je Sud, iako se od njega već tražilo da odluči o pravnom dosegu instrumenata donesenih u okviru glave VI. UEU‑a o policijskoj i pravosudnoj suradnji u kaznenim stvarima, u svojoj presudi od 16. lipnja 2005., Pupino ( 65 ), ipak samo proširio načelo usklađenog tumačenja na te instrumente, priznajući da se okvirna odluka u tom pogledu ne može usporediti s direktivom.

108. Suprotno tome, Sud još nije odlučio o tome uzrokuje li neusklađenost nacionalnog pravila s okvirnom odlukom obvezu za nacionalni sud da ne primjenjuje to nacionalno pravilo onda kad ga nije moguće usklađeno tumačiti.

109. Kao što sam tvrdio u svojem stajalištu od 28. travnja 2008. u predmetu Kozłowski ( 66 ), razlozi zbog kojih je Sud u presudi od 15. srpnja 1964., Costa ( 67 ), presudio da države članice, nakon što su dobrovoljno pristale prenijeti svoje ovlasti na Zajednicu, ne mogu obveznom aktu Zajednice pretpostaviti tekst svojeg unutarnjeg pravnog poretka, kakav god bio, mogu se prenijeti na okvirnu odluku. Prema mojem mišljenju, okvirna odluka, kao i svaki obvezujući akt prava Unije, mora biti nadređena bilo kojoj odredbi nacionalnog prava, čak i odredbi koja je ustavne naravi ili pripada temeljnom zakonu. Stoga se načelom nadređenosti prava Unije nacionalnom sudu nalaže da osigura puni učinak prava Unije, „izuzimajući po potrebi od primjene, na temelju samostalne ovlasti, svaku suprotnu odredbu nacionalnog prava” ( 68 ).

110. Više razmatranja ide u prilog priznanju načela nadređenosti okvirnih odluka donesenih u okviru trećeg stupa ( 69 ).

111. Prvo razmatranje odnosi se na tekst. U tom je pogledu potrebno utvrditi da je, uz iznimku pridržaja u pogledu nepostojanja izravnog učinka okvirnih odluka, zakonodavac Unije preslikao sustav okvirnih odluka iz sustava direktiva, predviđajući da su te odluke „obvezujuće za države članice u pogledu rezultata koji je potrebno postići, a odabir oblika i metoda postizanja tog cilja prepušten je nacionalnim tijelima” ( 70 ). Budući da je nesporna osobitost okvirnih odluka ograničena na nepostojanje izravnog učinka ( 71 ), ne postoji nijedan razlog, što se ostalog tiče, za isključivanje nadređenosti tih instrumenata zbog toga što su obuhvaćeni područjem međuvladine suradnje.

112. Drugo se razmatranje odnosi na priznanje Suda da nacionalni sud ima obvezu služiti se tehnikom usklađenog tumačenja kako bi zajamčio punu djelotvornost okvirnih odluka i doći do rješenja usklađenog sa svrhom tih odluka.

113. Točno je da se Sud, kako bi opravdao primjenu načela usklađenog tumačenja, oslonio ne samo na načelo nadređenosti, već i na načelo lojalne suradnje. Sud je također naveo da načelo lojalne suradnje, koje osobito podrazumijeva da države članice poduzimaju sve opće ili posebne mjere potrebne da se osigura ispunjenje njihovih obveza na temelju prava Unije, mora biti također obvezno u okviru policijske i pravosudne suradnje u kaznenim stvarima, koja se uostalom u potpunosti temelji na suradnji država članica i institucija ( 72 ). Ta je logika rasuđivanja već bila prisutna u presudi od 10. travnja 1984., Von Colson i Kamann ( 73 ), s obzirom na to da je Sud u njoj obvezu usklađenog tumačenja osobito izveo iz dužnosti država članica da poduzmu sve opće ili posebne mjere potrebne da se osigura ispunjenje njihovih obveza koje proizlaze iz prava Unije, pojašnjavajući da je to pravo obvezno za sva nacionalna tijela, uključujući pravosudna tijela, u okviru njihovih ovlasti ( 74 ).

114. Ipak ostaje činjenica da zahtjev usklađenog tumačenja, koji Sud na temelju ustaljene sudske prakse smatra „svojstven[im] […] sustavu uspostavljenom UFEU‑om jer nacionalnim sudovima omogućava da u okviru svojih nadležnosti osiguraju punu djelotvornost prava Unije kada odlučuju u određenom sporu” ( 75 ), proizlazi iz zahtjeva djelotvornosti prava Unije i iz potrebe da se osigura nadređenost tog prava nad nacionalnim pravom država članica ( 76 ). Također, priznavanje načela usklađenog tumačenja preko načela lojalne suradnje nužno pretpostavlja da se, makar implicitno, priznaje nadređenost prava Unije. Kako bi se, naime, obvezom lojalne suradnje koja proizlazi iz prava Unije moglo opravdati da nacionalni sud mora izmijeniti značenje svojeg nacionalnog prava tako da bude usklađeno s pravom Unije ako se za tu obvezu ne bi smatralo da treba prevladati nad obvezom nacionalnog suda da odluči o sporu u skladu s pravilima svojeg nacionalnog prava?

115. Treće je razmatranje povezano s razvojem pravnog okvira koji proizlazi iz kraja prijelaznog razdoblja predviđenog Protokolom br. 36. o prijelaznim odredbama, priloženog Ugovorima. Na temelju članka 10. stavka 3. tog protokola, prijelazna mjera koja je navedena u stavku 1. prestaje proizvoditi učinke pet godina nakon stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona, odnosno 30. studenoga 2014. Konačno uključivanje trećeg stupa u područje iz trećeg dijela UFEU‑a, glava V. o području slobode, sigurnosti i pravde nalaže „tumačenje u skladu s pravom Zajednice” ( 77 ). U tom pogledu, osobito valja istaknuti da, iako nadležnost Suda u skladu s bivšim člankom 35. UEU‑a odražava narav međuvladine suradnje u okviru trećeg stupa, Sud od tog datuma ima automatsku i obveznu nadležnost da odlučuje u prethodnom postupku jer više ne ovisi o izjavi u skladu s kojom svaka država članica priznaje tu nadležnost i navodi nacionalne sudove koji mogu pokrenuti postupak pred Sudom. U tom je pogledu zanimljivo istaknuti da se Sud u svojoj presudi od 16. lipnja 2005., Pupino ( 78 ), oslonio na „važnost nadležnosti Suda da odlučuje u prethodnom postupku na temelju članka 35. UEU‑a” kako bi opravdao da se pojedincima priznaje pravo pozivanja na okvirne odluke kako bi se postiglo usklađeno tumačenje nacionalnog prava pred sudovima država članica ( 79 ). Priznavanje nadležnosti istovjetne onoj koju Sud ima u okviru prvog stupa upućuje na snažan proces konvergencije između ta dva stupa, kojim se opravdava preslikavanje učinaka direktiva na okvirne odluke, uz, dakako, iznimku izravnog učinka koji se izričito isključuje.

116. Iz prethodnih razmatranja zaključujem da je na temelju načela nadređenosti svrha okvirne odluke da bude nadređena svim odredbama nacionalnog prava koje su joj protivne.

117. Također mi se čini važnim podsjetiti na ono što je Sud izričito naveo u svojoj presudi od 26. veljače 2013., Melloni ( 80 ), koja se odnosila na tumačenje Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica ( 81 ), odnosno da „[p]rema ustaljenoj sudskoj praksi, na temelju načela nadređenosti prava Unije koje je ključno obilježje pravnog poretka Unije, činjenica da se država članica poziva na odredbe nacionalnog prava, makar one bile i ustavne, ne može utjecati na učinak prava Unije na državnom području te države” ( 82 ).

118. U skladu s logikom razdvajanja učinka „zamjene” i „mogućnosti pozivanja na isključenje” ( 83 ), smatram da nepostojanje izravnog učinka okvirne odluke ne znači da nacionalni sud nema obvezu ne primijeniti one odredbe svojeg nacionalnog prava koje nisu u skladu s pravom Unije. Naime, ta obveza izravno proizlazi iz prednosti prava Unije pred nacionalnim odredbama koje onemogućuju njegovu punu djelotvornost.

119. Prema mojem mišljenju, prethodna razmatranja a fortiori vrijede za odluke donesene u skladu s člankom 34. stavkom 2. točke (c) UEU‑a, kao što je Odluka 2009/316.

120. Slijedom toga, smatram da je na nacionalnom sudu da, prilikom uzimanja u obzir ukupnog nacionalnog prava i primjene načina tumačenja koji se njime priznaju, nacionalne odredbe iz glavnog postupka tumači, koliko je god moguće, s obzirom na tekst i svrhu Okvirne odluke 2009/315, Odluke 2009/316 i Okvirne odluke 2008/675. U slučaju da se pokaže da takvo tumačenje nije moguće, nacionalni sud dužan je ne primijeniti te nacionalne odredbe koje se protive pravu Unije.

IV. Zaključak

121. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem da se na prethodna pitanja koja je postavio Törvényszék Szombathelyi (Sud u Sambotelu, Mađarska) odgovori na sljedeći način: 1. Okvirnu odluku Vijeća 2009/315/PUP od 26. veljače 2009. o organizaciji i sadržaju razmjene podataka iz kaznene evidencije između država članica i Odluku Vijeća 2009/316/PUP od 6. travnja 2009. o uspostavi Europskog informacijskog sustava kaznene evidencije (ECRIS) na temelju članka 11. Okvirne odluke 2009/315/PUP treba tumačiti na način da im se protivi provedba nacionalnog propisa kojim se uvodi nacionalni postupak priznavanja, koji provodi sud jedne države članice, pravomoćne sudske odluke koju je donio sud druge države članice kojom osuđuje osobu za počinjenje kaznenog djela. 2. U skladu s tom okvirnom odlukom i tom odlukom, središnje tijelo države članice čiji je osoba državljanin mora u kaznenu evidenciju upisati osuđujuće presude koje su donijeli sudovi države članice koja ih je izrekla, izravno na temelju dostave podataka koju je izvršilo središnje tijelo potonje države članice putem ECRIS‑a u obliku oznaka, koji se tiču tih osuđujućih presuda. U tim okolnostima, taj upis ne može ovisiti o prethodnoj provedbi postupka sudskog priznavanja navedenih osuđujućih presuda, kao što je mađarski posebni postupak, niti a fortiori o dostavi osuđujuće odluke državi članici čiji je osoba državljanin u svrhu takvog priznavanja. 3. Okvirnu odluku Vijeća 2008/675/PUP od 24. srpnja 2008. o poštovanju presuda među državama članicama Europske unije u novom kaznenom postupku treba tumačiti na način da joj se protivi to da se poštovanje, u državi članici, osuđujuće odluke koju je prethodno donio sud druge države članice uvjetuje time da nadležni sudovi te prve države članice provode prethodni nacionalni postupak priznavanja te odluke. 4. Na nacionalnom je sudu da, prilikom uzimanja u obzir ukupnog nacionalnog prava i primjene načina tumačenja koji se njime priznaju, nacionalne odredbe iz glavnog postupka tumači, koliko je god moguće, s obzirom na tekst i svrhu Okvirne odluke 2009/315, Odluke 2009/316 i Okvirne odluke 2008/675. U slučaju da se pokaže da takvo tumačenje nije moguće, nacionalni sud dužan je ne primijeniti te nacionalne odredbe koje se protive pravu Unije.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) C‑25/15, EU:C:2016:423

( 3 ) C‑25/15, EU:C:2016:423

( 4 ) SL 2009., L 93, str. 23. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 7., str. 68.)

( 5 ) SL 2009., L 93, str. 33. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 2., str. 199.)

( 6 ) C‑25/15, EU:C:2016:423

( 7 ) SL 2008., L 220, str. 32. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 130.)

( 8 ) C‑171/16, EU:C:2017:710

( 9 ) C‑579/15, EU:C:2017:503 Mišljenje od 15. veljače 2017.(Popławski, C‑579/15, EU:C:2017:116).

( 10 ) U daljnjem tekstu: Kazneni zakonik

( 11 ) SL 2000., L 239, str. 19. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 9., str. 12.)

( 12 ) U daljnjem tekstu: Povelja

( 13 ) S obzirom na navedeno, mađarska vlada u svojim pisanim očitovanjima pojašnjava da se u slučaju zahtjeva za izvršenje u Mađarskoj osuđujuće presude koju je donio sud druge države članice primjenjuje isti poseban postupak priznavanja.

( 14 ) C‑25/15, EU:C:2016:423

( 15 ) C‑25/15, EU:C:2016:423

( 16 ) C‑25/15, EU:C:2016:423

( 17 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 29. lipnja 2016., Kossowski (C‑486/14, EU:C:2016:483, t. 44. i navedena sudska praksa).

( 18 ) C‑25/15, EU:C:2016:423

( 19 ) Presuda od 9. lipnja 2016., Balogh (C‑25/15, EU:C:2016:423, t. 48.)

( 20 ) Presuda od 9. lipnja 2016., Balogh (C‑25/15, EU:C:2016:423, t. 49.)

( 21 ) C‑171/16, EU:C:2017:710

( 22 ) Presude od 9. lipnja 2016., Balogh (C‑25/15, EU:C:2016:423, t. 54.) i od 21. rujna 2017., Beshkov (C‑171/16, EU:C:2017:710, t. 36.)

( 23 ) Presuda od 21. rujna 2017., Beshkov (C‑171/16, EU:C:2017:710, t. 36.)

( 24 ) C‑25/15, EU:C:2016:423

( 25 ) Vidjeti odluku kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, t. 28.

( 26 ) Vidjeti odluku kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, t. 30.

( 27 ) Vidjeti odluku kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, t. 32.

( 28 ) Vidjeti odluku kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, t. 33.

( 29 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 29. lipnja 2017., Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, t. 39. i navedena sudska praksa).

( 30 ) Presuda od 9. lipnja 2016., Balogh (C‑25/15, EU:C:2016:423, t. 52.)

( 31 ) Presuda od 9. lipnja 2016., Balogh (C‑25/15, EU:C:2016:423, t. 44.)

( 32 ) Presuda od 9. lipnja 2016., Balogh (C‑25/15, EU:C:2016:423, t. 46.)

( 33 ) C‑25/15, EU:C:2016:423

( 34 ) C‑25/15, EU:C:2016:29

( 35 ) Moje isticanje

( 36 ) Vidjeti presudu od 21. rujna 2017., Beshkov (C‑171/16, EU:C:2017:710).

( 37 ) C‑171/16, EU:C:2017:710

( 38 ) C‑171/16, EU:C:2017:386

( 39 ) COM(2014) 312 final, str. 12.

( 40 ) Vidjeti uvodne izjave 5. do 7. te okvirne odluke.

( 41 ) C‑171/16, EU:C:2017:710

( 42 ) Vidjeti presudu od 21. rujna 2017., Beshkov (C‑171/16, EU:C:2017:710, t. 37.).

( 43 ) Vidjeti po analogiji presudu od 21. rujna 2017., Beshkov (C‑171/16, EU:C:2017:710, t. 38.).

( 44 ) Vidjeti uvodnu izjavu 5. Okvirne odluke 2008/675.

( 45 ) Vidjeti Prijedlog okvirne odluke Vijeća o poštovanju presuda među državama članicama Europske unije u novom kaznenom postupku (COM(2005) 91 final, obrazloženje, str. 3., u daljnjem tekstu: Prijedlog okvirne odluke)

( 46 ) Vidjeti Prijedlog okvirne odluke (obrazloženje, str. 5.).

( 47 ) Vidjeti Prijedlog okvirne odluke (str. 5. i 6.).

( 48 ) C‑25/15, EU:C:2016:423

( 49 ) Mađarska vlada navela je na raspravi da ta je ta promjena propisana u okviru novog zakona koji će stupiti na snagu 1. siječnja 2018.

( 50 ) SL 2008., L 327, str. 27. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 111.)

( 51 ) Vidjeti presudu od 8. studenoga 2016., Ognyanov (C‑554/14, EU:C:2016:835, t. 36.).

( 52 ) Vidjeti odgovor suda koji je uputio zahtjev na zahtjev Suda za pružanje informacija, točke 1. i 5. Vidjeti i točku 47. ovog mišljenja.

( 53 ) C‑25/15, EU:C:2016:423

( 54 ) C‑171/16, EU:C:2017:710

( 55 ) C‑579/15, EU:C:2017:503 Mišljenje od 15. veljače 2017.(Popławski, C‑579/15, EU:C:2017:116).

( 56 ) U verziji koja proizlazi iz Ugovora iz Amsterdama.

( 57 ) Vidjeti presudu od 29. lipnja 2017., Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, t. 28. i navedena sudska praksa).

( 58 ) Vidjeti presudu od 29. lipnja 2017., Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, t. 30. i navedena sudska praksa).

( 59 ) Vidjeti presudu od 29. lipnja 2017., Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, t. 31. i navedena sudska praksa).

( 60 ) Vidjeti presudu od 29. lipnja 2017., Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, t. 32. i navedena sudska praksa).

( 61 ) Vidjeti presudu od 29. lipnja 2017., Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, t. 33. i navedena sudska praksa).

( 62 ) Vidjeti presudu od 29. lipnja 2017., Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, t. 34. i navedena sudska praksa).

( 63 ) Vidjeti presudu od 29. lipnja 2017., Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, t. 35. i navedena sudska praksa).

( 64 ) Vidjeti presudu od 29. lipnja 2017., Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, t. 36. i navedena sudska praksa).

( 65 ) C‑105/03, EU:C:2005:386

( 66 ) C‑66/08, EU:C:2008:253

( 67 ) 6/64, EU:C:1964:66

( 68 ) Vidjeti presudu od 5. srpnja 2016., Ognyanov (C‑614/14, EU:C:2016:514, t. 34.).

( 69 ) Vidjeti u tom smislu, Lenaerts, K. i Corthaut, T., „Of birds and hedges: the role of primacy in invoking norms of EU law”, European Law Review, Sweet and Maxwell, London, 2006., str. 287. – 315. Vidjeti u suprotnom smislu Peers, S., „Salvation outside the church: judicial protection in the third pillar after the Pupino and Segi judgments”, Common Market Law Review, br. 44, izdanje 4., Wolters Kluwer Law and Business, Alphen aan den Rijn, 2007., str. 883. – 929., osobito str. 920., koji smatra da, kad bi se načela nadređenosti i izravnog učinka primjenjivala na treći stup, zanemarile bi se namjere autora Ugovora. Taj autor ipak smatra da bi se priznavanjem načela nadređenosti prava Unije u okviru trećeg stupa potvrdilo načelo djelotvornosti te se ne bi izričito povrijedio tekst Ugovora (str. 917.).

( 70 ) Članak 34. stavak 2. točka (b) UEU‑a u verziji koja proizlazi iz Ugovora iz Amsterdama.

( 71 ) Prechal, S. i Marguery, T. kvalificiraju nepostojanje izravnog učinka okvirnih odluka kao „malu posebnost” u „La mise en œuvre des décisions‑cadres une leçon pour les futures directives pénales?”, L’exécution du droit de l’Union, entre mécanismes communautaires et droits nationaux, Bruylant, Bruxelles, 2009., str. 225. – 251., osobito str. 250.

( 72 ) Vidjeti presudu od 16. lipnja 2005., Pupino (C‑105/03, EU:C:2005:386, t. 42.).

( 73 ) 14/83, EU:C:1984:153

( 74 ) Vidjeti presudu od 10. travnja 1984., von Colson i Kamann (14/83, EU:C:1984:153, t. 26.).

( 75 ) Vidjeti konačno presudu od 28. siječnja 2016., BP Europa (C‑64/15, EU:C:2016:62, t. 41. i navedena sudska praksa).

( 76 ) Vidjeti u tom smislu Simon, D., „La panacée de l’interprétation conforme: injection homéopathique ou thérapie palliative?”, De Rome à Lisbonne: les juridictions de l’Union européenne à la croisée des chemins, Mélanges en l’honneur de Paolo Mengozzi, Bruylant, Bruxelles, 2013., str. 279. – 298. Taj autor smatra da se „izjednačavanjem obveze usklađenog tumačenja s ‚načelom svojstvenim sustavu Ugovora’ izravno poštuje […] nadređenost [prava Unije] nad nacionalnim pravom država članica” (str. 282.). Dodaje da je „veza s nadređenošću prava Unije općenito, a ne samo posebno s provedbom direktiva, iskazana obvezom da se osigura da se, ne samo akt prenošenja, već i ukupno nacionalno pravo, bez obzira na to je li doneseno prije ili poslije direktive, tumače ‚u skladu s pravom EU‑a’” (str. 283.).

( 77 ) Prechal, S. i Marguery, T., „La mise en œuvre des décisions‑cadres une leçon pour les futures directives pénales?”, L’exécution du droit de l’Union, entre mécanismes communautaires et droits nationaux, Bruylant, Bruxelles, 2009., str. 225. – 251., osobito str. 232.

( 78 ) C‑105/03, EU:C:2005:386

( 79 ) Presuda od 16. lipnja 2005., Pupino (C‑105/03, EU:C:2005:386, t. 37. i 38.)

( 80 ) C‑399/11, EU:C:2013:107

( 81 ) SL 2002., L 190, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83.)

( 82 ) Vidjeti točku 59. te presude kao i navedenu sudsku praksu.

( 83 ) Vidjeti osobito o toj razlici Simon, D., „L’invocabilité des directives dans les litiges horizontaux: confirmation ou infléchissement?”, Revue Europe, br. 3, LexisNexis, Pariz, 2010. Vidjeti i Dougan, M., „When worlds collide! Competing visions of the relationship between direct effect and supremacy”, Common Market Law Review, br. 44, izdanje 4., Wolters Kluwer Law and Business, Alphen sur‑le‑Rhin, 2007., str. 931. – 963.