MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

JEANA RICHARDA DE LA TOURA

od 30. lipnja 2022. ( 1 )

Predmet C‑280/21

P. I.

uz sudjelovanje

Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud Litve))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Politika azila – Status izbjeglice ili status stečen na temelju supsidijarne zaštite – Direktiva 2011/95/EU – Uvjeti za odobravanje statusa izbjeglice – Opasnost od proganjanja – Razlozi proganjanja – Pojam ‚političko mišljenje’ – Suprotstavljanje korumpiranoj skupini koja ima utjecaj na državnoj razini”

I. Uvod

1. Ovaj predmet odnosi se na tumačenje pojma „političko mišljenje” koji se definira Direktivom 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite ( 2 ).

2. Sud će odgovaranjem na postavljeno pitanje moći pojasniti što uključuje političko mišljenje na kojem se može temeljiti zahtjev za priznavanje statusa izbjeglice kad to mišljenje ne iznosi podnositelj zahtjeva, nego mu ga pripisuje počinitelj proganjanja.

3. Predlažem Sudu da odgovori da to pripisano političko mišljenje treba istodobno odgovarati definiciji iz članka 10. stavka 1. točke (e) Direktive 2011/95, biti utvrđeno u uvjetima koji se predviđaju člankom 4. te direktive i moći dovesti do protumjera koje donose državna tijela.

II. Pravni okvir

A. Međunarodno pravo

4. Konvencijom o statusu izbjeglica, potpisanom u Ženevi 28. srpnja 1951. ( 3 ), kako je dopunjena Protokolom o statusu izbjeglica sklopljenim u New Yorku 31. siječnja 1967. ( 4 ) (u daljnjem tekstu: Ženevska konvencija), u poglavlju I. članku 1. odjeljku A stavku 2. prvom podstavku određuje se da se pojam „izbjeglica” odnosi na svaku osobu koja se „nalazi izvan zemlje svog državljanstva […], te uslijed osnovanog straha od proganjanja zbog svoje rase, vjere, nacionalnosti, pripadnosti određenoj društvenoj skupini, ili zbog političkog mišljenja, ne može, ili zbog tog straha, ne želi prihvatiti zaštitu dotične zemlje; ili osoba bez državljanstva koja se […] nalazi izvan zemlje prethodnog uobičajenog boravišta, a koja se ne može ili se zbog straha ne želi u nju vratiti”.

B. Pravo Unije

5. U uvodnoj izjavi 12. Direktive 2011/95 navodi se: „Glavni je cilj ove Direktive, s jedne strane, osigurati da države članice primjenjuju zajedničke kriterije za utvrđivanje osoba kojima je zaista potrebna međunarodna zaštita i, s druge strane, osigurati da minimalna razina pogodnosti bude dostupna tim osobama u svim državama članicama.”

6. Člankom 2. te direktive, naslovljenim „Definicije”, predviđa se: „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije: […] (d) ‚izbjeglica’ znači državljanin treće zemlje koji je, zbog osnovanog straha od proganjanja zbog svoje rase, vjere, nacionalnosti, političkog mišljenja ili pripadnosti određenoj društvenoj skupini, izbjegao iz svoje nacionalne države te nije u mogućnosti ili, zbog takvog straha, ne želi staviti se pod zaštitu te države, kao i osoba bez državljanstva koja se nalazi izvan države prethodnog uobičajenog boravišta, a koja se zbog istih gore navedenih razloga, ili zbog takvog straha, ne želi vratiti u tu državu, te na koju se ne primjenjuje članak 12.; […]”

7. Člankom 4. stavkom 5. navedene direktive predviđa se: „Ako država članica primjenjuje načelo prema kojemu je dužnost podnositelja zahtjeva potkrijepiti dokazima zahtjev za međunarodnu zaštitu i ako neke izjave podnositelja zahtjeva nisu potkrijepljene dokumentacijom ili drugim dokazima, tim izjavama ne treba potvrda ako su ispunjeni sljedeći uvjeti: (a) podnositelj zahtjeva je učinio iskreni napor da svoj zahtjev potkrijepi dokazima; (b) podneseni su svi odgovarajući elementi kojima raspolaže podnositelj zahtjeva i dana su zadovoljavajuća objašnjenja u pogledu manjka drugih odgovarajućih elemenata; (c) utvrdilo se da su izjave podnositelja zahtjeva dosljedne i prihvatljive te da ne proturječe dostupnim posebnim i općim informacijama relevantnima za njegov slučaj; (d) podnositelj zahtjeva je zatražio međunarodnu zaštitu što je prije mogao, osim ako podnositelj zahtjeva može predočiti opravdane razloge zašto to nije učinio; i (e) utvrđena je opća vjerodostojnost podnositelja zahtjeva.”

8. Člankom 6. te direktive, naslovljenim „Počinitelji proganjanja ili ozbiljne nepravde”, određuje se: „Počinitelji proganjanja ili teškog stradanja uključuju: (a) državu; […] (c) nedržavna tijela, ako se može dokazati da počinitelji navedeni u točkama (a) i (b), uključujući međunarodne organizacije, nisu u mogućnosti ili ne žele pružiti zaštitu od proganjanja ili ozbiljne nepravde kako je definirano člankom 7.”

9. Članak 9. Direktive 2011/95, naslovljen „Djelo proganjanja” glasi kako slijedi: „1. Da bi se neko djelo smatralo djelom proganjanja u smislu članka 1.A Ženevske konvencije, djelo mora: (a) biti dovoljno ozbiljno po svojoj prirodi ili ponavljanju da predstavlja ozbiljno kršenje temeljnih ljudskih prava, posebno prava [od kojih nisu moguća nikakva odstupanja] prema članku 15. stavku 2. Europske konvencije o zaštiti ljudskih prava i temeljnih sloboda[ ( 5 )]; ili (b) biti skup različitih mjera, uključujući kršenja ljudskih prava, koje je dovoljno ozbiljno da utječe na pojedinca na sličan način kako je navedeno u točki (a). 2. Djela proganjanja u smislu stavka 1. mogu, između ostalog, biti u obliku: […] (b) zakonskih, administrativnih, policijskih i/ili sudskih mjera koje su same po sebi diskriminacijske ili koje se primjenjuju na diskriminacijski način; (c) sudskog progona ili kažnjavanja koje je nerazmjerno ili diskriminirajuće; […] 3. U skladu s točkom (d) članka 2., mora postojati veza između razloga navedenih u članku 10. i djela proganjanja kako su opisana u stavku 1. ovog članka ili nedostatka zaštite od takvih djela.”

10. Člankom 10. Direktive 2011/95, naslovljenim „Razlozi proganjanja”, u stavku 1. točki (e) i stavku 2. predviđa se: „1. Države članice uzimaju u obzir sljedeće elemente pri procjenjivanju razloga za proganjanje: […] (e) pojam političkog mišljenja posebno uključuje mišljenje, ideju ili uvjerenje o stvarima povezanim s potencijalnim počiniteljima proganjanja spomenutim u članku 6. i s njihovim politikama ili metodama, bez obzira je li to svoje mišljenje, ideju ili uvjerenje podnositelj zahtjeva pretvorio u djelo. 2. Kad se procjenjuje ima li podnositelj zahtjeva osnovan strah od proganjanja nebitno je posjeduje li on doista rasne, vjerske, nacionalne, društvene ili političke osobine koje izazivaju proganjanje pod uvjetom da mu takvu osobinu pripisuje počinitelj proganjanja.”

C. Litavsko pravo

11. U Litvi se status izbjeglice i supsidijarna zaštita uređuju Lietuvos Respublikos įstatymasom „Dėl užsieniečių teisinės padėties” Nr. IX-2206 (Zakon Republike Litve o pravnom statusu stranaca br. IX-2206) ( 6 ) od 29. travnja 2004., u verziji primjenjivoj u ovom slučaju, kojim se u nacionalno pravo osobito prenosi Direktiva 2011/95.

12. Člankom 71. stavkom 3. točkom 4. tog zakona predviđa se: „Na podnositelju zahtjeva za azil je da u trenutku razmatranja njegova zahtjeva podnese sve dokumente kojima raspolaže i pruži detaljna objašnjenja u skladu s činjenicama koje se odnose na razloge njegova zahtjeva za azil, njegov identitet i okolnosti ulaska u Republiku Litvu i boravka na njezinu području, kao i na obvezu suradnje sa zaposlenicima i službenicima nadležnih tijela.”

13. Članak 83. navedenog zakona, kojim se uređuje procjena zahtjeva za azil, u stavcima 1., 2. i 5. određuje: „1. Zahtjev za azil i informacije koje je podnositelj zahtjeva dostavio njemu u prilog procjenjuju se u suradnji s podnositeljem zahtjeva za azil. 2. Kad se tijekom razmatranja zahtjeva utvrdi da se elementi koji se odnose na određivanje statusa podnositelja zahtjeva za azil ne mogu utvrditi pisanim dokazima, unatoč iskrenim naporima, ti se elementi procjenjuju u korist podnositelja zahtjeva i zahtjev za azil smatra se osnovanim ako je podnesen što je prije moguće, osim ako podnositelj zahtjeva može istaknuti opravdane razloge zašto to nije učinio, ako je podnositelj zahtjeva za azil podnio sve relevantne elemente kojima raspolaže i dao zadovoljavajuće objašnjenje u pogledu nedostatka drugih dokaza i ako se utvrdilo da su njegove izjave dosljedne i prihvatljive te da ne proturječe dostupnim posebnim i općim informacijama relevantnima za njegov slučaj. […] 5. Stavak 2. tog članka ne primjenjuje se, a elementi koji se ne mogu potvrditi pisanim dokazima odbijaju se ako podnositelj zahtjeva tijekom razmatranja njegova zahtjeva za azil iskrivljava istragu, svojim radnjama ili propustima dovodi do njezina kašnjenja ili je pokušava ometati ili ako se među činjenicama na koje se poziva podnositelj zahtjeva utvrde proturječnosti koje imaju odlučujući utjecaj na odobrenje azila.”

14. U skladu s člankom 86. stavkom 1. istog zakona: „Status izbjeglice odobrava se podnositelju zahtjeva za azil koji je, zbog osnovanog straha od proganjanja zbog svoje rase, vjere, nacionalnosti, pripadnosti određenoj društvenoj skupini ili svojeg političkog mišljenja, izbjegao iz države čije ima državljanstvo te nije u mogućnosti ili se zbog takvog straha ne želi staviti se pod zaštitu te države, kao i osobi bez državljanstva bilo koje strane države, koja se nalazi izvan države prethodnog uobičajenog boravišta, a koja se zbog istih gore navedenih razloga, ne može, ili zbog takvog straha, ne želi vratiti u tu državu jer nije obuhvaćena razlozima za isključenje predviđenima u članku 88. stavcima 1. i 2. ovog zakona.”

III. Činjenice u glavnom postupku i prethodno pitanje

15. Osoba P. I. osporava pred sudom odbijanje Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos (Odjel za migracije pri Ministarstvu unutarnjih poslova Republike Litve, u daljnjem tekstu: Odjel za migracije) da joj u odluci od 21. rujna 2020. odobri status izbjeglice u Litvi uz obrazloženje da ne ispunjava uvjete za odobravanje takvog statusa predviđene člankom 86. Zakona Republike Litve o pravnom statusu stranaca br. IX-2206 i člankom 1. odjeljkom A Ženevske konvencije.

16. Nakon što je Vilniaus apygardos administracinis teismas (Okružni upravni sud u Vilniusu, Litva) 21. siječnja 2021. odbio njezinu tužbu, osoba P. I. podnijela je žalbu protiv te odluke Lietuvos vyriausiasis administracinis teismasu (Vrhovni upravni sud Litve).

17. Sud koji je uputio zahtjev navodi da je žalitelj podnio zahtjev za azil 15. srpnja 2019., u kojem je objasnio da je 2010. u trećoj zemlji čiji je državljanin sklopio ugovor s poduzećem koje pripada osobi povezanoj s vlašću i obavještajnim službama na temelju kojeg je tom poduzeću isplatio 690000 američkih dolara (USD) (otprilike 647500 eura), za što je zatražio povrat jer je njegov suugovaratelj propustio prenijeti dionice kao protučinidbu za to.

18. Sud koji je uputio zahtjev dodaje da su se na žalitelja u razdoblju od listopada do studenoga 2015. primjenjivale aktivne mjere u okviru kaznenog progona koji je pokrenut na inicijativu osobe koja je vlasnik poduzeća s kojim je sklopio ugovor, da je zbog tog razloga u prosincu 2015. odustao od velikog dijela svojeg projekta u nepovoljnim uvjetima i da je kontrola nad njegovim poduzećem prenesena poduzećima koja pripadaju drugim dvjema osobama. Taj sud pojašnjava da je kazneni postupak prekinut u siječnju 2016. i da je žalitelj pokušao sudskim putem osporiti nezakonito prisvajanje svojeg projekta. Navedeni sud tvrdi da je u travnju 2016., nakon što je protiv njega svjedočila osoba koja je povezana s novim vlasnicima njegova poduzeća, kazneni postupak ponovno pokrenut, što je u prosincu 2016. i siječnju 2017. dovelo do donošenja rješenjâ o podizanju optužnice i određivanju pritvora, te da mu je oduzeto pravo vlasništva nad dijelom projekta koji mu je ostao.

19. Sud koji je uputio zahtjev objašnjava, s jedne strane, da žalitelj osporava utvrđenje Odjela za migracije u pogledu nepostojanja opasnosti od proganjanja zbog njegova političkog mišljenja, iako se protiv njega vodi kazneni postupak u kojem su istragu montirale osobe koje pripadaju najvišem kleptokratskom krugu, koje su odlučile preuzeti njegovo poduzeće i opljačkati ga te, s druge strane, da ne može zaštititi svoje pravo vlasništva, pri čemu su njegova sloboda, sigurnost i život u opasnosti. Taj sud dodaje da žalitelj izjavljuje da ne sudjeluje u političkom životu, nego samo u poslovnom svijetu i da se u tom okviru suprotstavio osobama koje su usko povezane s vlašću, što je dovelo do prijetnje kaznenim progonom zbog njegova političkog mišljenja. Prema mišljenju navedenog suda, žalitelj osporava analizu Odjela za migracije u skladu s kojom je sustav čija je on žrtva civilizirani pravosudni i politički sustav i da ne postoji povezanost između vlasnika poduzeća koji nije poštovao ugovor i povrede ljudskih prava, iako se protiv njega vodi kazneni postupak koji je prožet korupcijom i iako jedan od njegovih suradnika surađuje sa službenicima zatvorskog sustava.

20. Sud koji je uputio zahtjev navodi da je Odjel za migracije smatrao da žalitelj ne ispunjava ni uvjete za odobravanje statusa izbjeglice ni uvjete za odobrenje supsidijarne zaštite jer se na temelju opasnosti od kaznenog progona može odobriti pristup statusu izbjeglice samo ako se kazneni progon temelji na jednom od razloga iz Ženevske konvencije i stoga, u ovom slučaju, na stvarnom ili pripisanom političkom mišljenju. Taj sud dodaje da Odjel za migracije izvještava da se u njegovoj istrazi pokazalo da su razlozi koji su utvrđeni i ocijenjeni dosljednima gospodarski interesi, financijske pogodnosti ili korupcijske veze.

21. Nakon što je podsjetio na to da na temelju članka 9. stavka 3. Direktive 2011/95 mora postojati veza između razloga navedenih u članku 10. te direktive i djela proganjanja, sud koji je uputio zahtjev pita o tome što valja podrazumijevati pod pojmom „političko mišljenje” u smislu navedene direktive.

22. Taj sud podsjeća na to da je žalitelj tijekom cijele istrage dosljedno tvrdio da su korumpirane osobe koje su povezane s vlašću preuzele njegovu imovinu u uvjetima koji su nepovoljni za njega, da je nakon što se usprotivio tim radnjama protiv njega pokrenut kazneni postupak na inicijativu jedne od tih poslovnih osoba i da je taj postupak, nakon što je obustavljen, ponovno pokrenut nakon što je žalitelj pokušao ostvariti svoja prava pred sudovima, što je dovelo do postupovnih odluka i rješenja o određivanju pritvora.

23. Sud koji je uputio zahtjev navodi da, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom, kazneni postupci ili kazne predstavljaju proganjanje ako su neproporcionalni i diskriminirajući, odnosno ako se temelje osobito na političkom mišljenju, te smatra da je vjerojatnije da je žalitelj izložen opasnosti od proganjanja.

24. Taj sud dodaje da proganjanje nije dovoljno i da se treba temeljiti na jednom od razloga predviđenih Ženevskom konvencijom, pri čemu treba postojati uzročna veza s djelima proganjanja. Navedeni sud pojašnjava da se, prema mišljenju žalitelja, taj razlog sastoji od njegova političkog mišljenja, što je pojam koji se široko definira člankom 10. stavkom 1. točkom (e) Direktive 2011/95.

25. Sud koji je uputio zahtjev upućuje na to da Europski potporni ured za azil (EASO) navodi da političko mišljenje treba tumačiti široko kako bi se osigurao puni učinak Ženevske konvencije i da taj pojam može obuhvaćati svako mišljenje o bilo kojoj temi u koju mogu biti uključeni državni aparat, vlada i politika. Taj sud iz toga zaključuje da se u okviru Direktive 2011/95 može smatrati da su djela u zemlji podrijetla politička, unatoč činjenici da su slabo politizirana ili da čak nisu izričito politički orijentirana.

26. Sud koji je uputio zahtjev dodaje da se i u Priručniku za osposobljavanje Visokog povjerenika Ujedinjenih naroda za izbjeglice (u daljnjem tekstu: UNHCR) promiče široko tumačenje pojma „političko mišljenje”, na način da obuhvaća svako mišljenje o pitanjima u koja su uključeni država, tijela ili društvo i navodi da je odlučujuće pitanje toleriraju li tijela ili društvo to mišljenje. Taj sud utvrđuje da se u praktičnom priručniku ( 7 ), koji je UNHCR sastavio i ažurirao u veljači 2019., navodi da nije uvijek moguće utvrditi uzročnu vezu između mišljenja koje je iznio podnositelj zahtjeva i postupanja s njim ili postupanja za koje strahuje da će pretrpjeti, koje se najčešće izvršava u obliku kazne koja se izriče za navodna kaznena djela počinjena protiv vlasti.

27. Sud koji je uputio zahtjev iznosi da u skladu s pravnom teorijom, kanadskom sudskom praksom i UNHCR‑om suprotstavljanje korumpiranoj i utjecajnoj skupini koja djeluje nezakonito i ugnjetava podnositelja zahtjeva za azil pomoću državnog aparata te kojoj se nemoguće legitimno usprotiviti zbog raširene korupcije u državi treba smatrati istovjetnim političkom mišljenju koje se pripisuje podnositelju zahtjeva i da žrtvi takvog proganjanja treba odobriti status izbjeglice.

28. U tim je okolnostima Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud Litve) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje: „Treba li suprotstavljanje korumpiranoj i utjecajnoj skupini koja djeluje nezakonito i ugnjetava podnositelja zahtjeva za azil pomoću državnog aparata te kojoj se nemoguće legitimno usprotiviti zbog raširene korupcije u državi smatrati istovjetnim političkom mišljenju koje se pripisuje podnositelju zahtjeva (na engleskom jeziku attributed political opinion) u smislu članka 10. Direktive [2011/95]?”

29. Pisana očitovanja podnijeli su osoba P. I., litavska vlada i Europska komisija.

IV. Analiza

30. Najprije valja podsjetiti na to da, kad se traži tumačenje Direktive 2011/95, odgovor valja dati s obzirom na njezinu opću strukturu i krajnji cilj, poštujući Ženevsku konvenciju i druge relevantne ugovore navedene u članku 78. stavku 1. UFEU‑a. To tumačenje također treba izvesti, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 16. te direktive, u skladu s pravima osobito priznatima Poveljom Europske unije o temeljnim pravima ( 8 ). Tako je sloboda mišljenja zaštićena člankom 11. te povelje i člankom 10. EKLJP‑a.

31. U članku 2. točki (d) Direktive 2011/95 izbjeglica se definira kao državljanin treće zemlje koji je, zbog osnovanog straha od proganjanja zbog svoje rase, vjere, nacionalnosti, političkog mišljenja ili pripadnosti određenoj društvenoj skupini, izbjegao iz svoje nacionalne države te nije u mogućnosti ili, zbog takvog straha, ne želi staviti se pod zaštitu te države.

32. Iz članaka 9. i 10. te direktive proizlazi da se djelo proganjanja sastoji od dvaju elemenata koji moraju biti međusobno povezani: – materijalnog elementa, odnosno „djela proganjanja”, definiranog u članku 9. navedene direktive, zbog kojeg kod žalitelja postoji strah i zbog kojeg ne želi ili ne može staviti se pod zaštitu svoje zemlje podrijetla, te – intelektualnog elementa, odnosno „razloga” definiranog u članku 10. te iste direktive, na kojem se temelje ta djela proganjanja.

33. U ovom predmetu nije riječ ni o prvom elementu ni o povezanosti između dvaju elemenata, iako će ih biti potrebno utvrditi pred sudom koji je uputio zahtjev. Potonji je od Suda zatražio samo tumačenje razloga proganjanja, i to s vrlo specifičnog gledišta pripisanog političkog mišljenja.

34. Naime, s obzirom na to da se u Ženevskoj konvenciji ne definira pojam „političko mišljenje” koji je jedan od pet razloga zbog kojih se može odobriti status izbjeglice, Direktiva 2011/95 značila je korak naprijed kako bi se omogućila ujednačenija ocjena tog razloga unutar država članica ( 9 ). U toj je direktivi, s jedne strane, predložena definicija tog „političkog mišljenja” u članku 10. stavku 1. točki (e) i, s druge strane, u stavku 2. tog članka pojašnjeno da je dovoljno da počinitelj proganjanja pripisuje navedeno političko mišljenje podnositelju zahtjeva, a da to nije njegovo stvarno mišljenje.

35. Pitanje suda koji je uputio zahtjev dovest će do toga da Sud pojasni granice tih dvaju pojmova i njihova međusobnog odnosa.

36. Što se tiče političkog mišljenja, u članku 10. stavku 1. točki (e) Direktive 2011/95 predlaže se nepotpuna definicija, pri čemu se navodi da taj pojam „posebno uključuje mišljenje, ideju ili uvjerenje o stvarima povezanim s potencijalnim počiniteljima proganjanja […] i s njihovim politikama ili metodama, bez obzira je li to svoje mišljenje, ideju ili uvjerenje podnositelj zahtjeva pretvorio u djelo”.

37. Ta definicija uključuje četiri različita kumulativna elementa: – mišljenje, ideju ili uvjerenje o stvarima povezanim; – s počiniteljima proganjanja, kako se definiraju tom direktivom; – i s njihovim politikama ili metodama, – bez obzira na to je li ih podnositelj zahtjeva pretvorio u djelo.

38. Na nadležnom je nacionalnom tijelu u tom području da provjeri i ocijeni dokaze koji su mu dostavljeni za svaki od elementa u uvjetima predviđenima u članku 4. Direktive 2011/95.

39. U pravnoj se teoriji političke izbjeglice moglo podijeliti u dvije kategorije: s jedne strane, osobe koje su počinile politička kaznena djela, pri čemu se uzima u obzir motiv kaznenog djela, njegova težina i politički kontekst ( 10 ) i, s druge strane, pojedinci koje se progoni zbog iznošenja disidentskog političkog mišljenja ( 11 ).

40. Ta se druga kategorija podnositelja zahtjeva znatno povećala zbog toga što su teoriju o pripisanom političkom mišljenju prihvatili nacionalni sudovi, a zatim i pravo Unije.

41. Naime, nakon što je potvrđena u različitim sudskim praksama, među ostalim, u američkoj ( 12 ), kanadskoj ( 13 ), francuskoj ( 14 ) i belgijskoj ( 15 ) sudskoj praksi, teorija o pripisivanju političkog mišljenja uvedena je u pravo Unije člankom 10. stavkom 2. Direktive 2011/95 i Sud ju je primijenio u presudi od 4. listopada 2018., Ahmedbekova ( 16 ).

42. U toj je presudi Sud odlučio da „sudjelovanje podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u podnošenju tužbe protiv svoje države porijekla pred Europskim sudom za ljudska prava […] treba smatrati razlogom za proganjanje zbog ‚političkog mišljenja’, u smislu [članka 10. stavka 1. točke (e) Direktive 2011/95] ako postoje osnovani razlozi za strah da ta država to sudjelovanje doživljava kao čin političkog disidentstva protiv kojeg bi mogla razmotriti donošenje protumjera” ( 17 ).

43. Pojam „političko mišljenje” odražava se u odluci Suda jer upućuje na to da pravni lijek pred Europskim sudom za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) zemlja treba smatrati činom političkog disidentstva, što znači da se svi državljani te zemlje koji se obraćaju tom sudu ne mogu kvalificirati kao „politički protivnici” u navedenoj zemlji. Prema tome, sama činjenica da je podnesen pravni lijek ESLJP‑u ne može predstavljati „političko mišljenje” u smislu članka 10. stavka 1. točke (e) Direktive 2011/95.

44. Smatram da načelo koje je Sud utvrdio u presudi Ahmedbekova treba pojasniti u ovom predmetu.

45. Stoga pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev omogućuje da se pojasne granice pojma „čin političkog disidentstva” koji je Sud upotrijebio u presudi Ahmedbekova u kontekstu koji je vrlo različit od onog u ovom predmetu.

46. Naime, azerbajdžanska državljanka tvrdila je da je, osim podnošenja tužbe pred ESLJP‑om usmjerene protiv Azerbajdžana s kojim je se povezivalo, sudjelovala u zaštiti osoba koje su nacionalne vlasti progonile zbog njihova sudjelovanja u sferi zaštite ljudskih prava i pridonijela audiovizualnom mediju koji je bio aktivan u kampanji protiv režima na vlasti ( 18 ). Na temelju svih tih elemenata sud koji je uputio zahtjev treba moći kvalificirati te aktivnosti kao „čin političkog disidentstva”.

47. Međutim, u ovom predmetu, u skladu s utvrđenjima suda koji je uputio zahtjev, osoba P. I. navodi da je sklopila ugovor koji njezin suugovaratelj nije izvršio. Prvi je put od njega zatražila izvršenje tog ugovora pod neodređenim uvjetima, a drugi put u sudskom postupku. Odustala je od tužbe zbog kaznenog postupka koji je protiv nje pokrenut nakon njezina prvog prigovora. Taj se postupak nastavio nakon što je podnijela tužbu zbog postupanja svojeg suugovaratelja i osoba koje su joj oduzele imovinu. Tijekom navedenog kaznenog postupka donesena je odluka o određivanju pritvora. Osoba P. I. ne zauzima nikakvo političko mišljenje, ali smatra da činjenica da zahtijeva povrat dugova i imovine u sudskom postupku predstavlja suprotstavljanje korumpiranom sustavu. To suprotstavljanje počinitelj proganjanja može smatrati činom političkog disidentstva, te stoga političkim mišljenjem.

48. Naime, dok god počinitelj proganjanja pripisuje žalitelju političko mišljenje, smatrajaći da ono predstavlja čin političkog disidentstva, nije važno to da se taj žalitelj ne slaže s tim političkim mišljenjem kako bi se smatralo da ga se proganja zbog tog razloga.

49. Suprotno tomu, treba li navedeno političko mišljenje odgovarati definiciji utvrđenoj Direktivom 2011/95?

50. Uvjeren sam da definiciju političkog mišljenja, nakon što je utvrđena u Direktivi 2011/95, treba jednako primjenjivati kako bi se kvalificiralo političko mišljenje, neovisno o tome je li ono stvarno ili pripisano. Prema tome, četiri elementa navedena u točki 37. ovog mišljenja, odnosno mišljenje koje se odnosi na stvari povezane s počiniteljem proganjanja ili kojim se kritiziraju njegove politike ili metode, bez obzira na to jesu li pretvorene u djelo, treba potkrijepiti na načine predviđene člankom 4. te direktive.

51. Naime, spoj tih četiriju elemenata omogućit će da se uvede razlika između proganjanja zbog pripisanog političkog mišljenja i trgovinskog spora koji dovodi do kaznenog postupka, čiji je cilj izvršavanje pritiska na jednog od suugovaratelja, do čega može doći neovisno o bilo kakvom političkom mišljenju, uključujući u kontekstu korupcije. Sve žrtve kaznenih djela nisu politički protivnici, čak i ako im se pripisuje mišljenje, ali mora biti riječ o političkom mišljenju.

52. Doista, Sud je već priznao da bi bilo protivno općoj strukturi i ciljevima Direktive 2011/95 odobriti statuse koje ona predviđa državljanima trećih zemalja koji se nalaze u situacijama koje nisu ni u kakvoj vezi s logikom međunarodne zaštite ( 19 ). Pojasnio je i da odbijanje izvršavanja vojne službe može biti uvjetovano političkim razlozima, ali i drugim drugim razlozima koji nisu povezani ni s jednim od razloga predviđenih Direktivom ( 20 ), što znači da se međunarodna zaštita zbog toga ne provodi.

53. Točno je, kao što na to podsjeća sud koji je uputio zahtjev, da se u određenim zemljama u sudskoj praksi priznalo da prijavljivanje korupcije može predstavljati pripisano političko mišljenje ( 21 ) i da je UNHCR u jednim od svojih smjernica naveo da cilj narkokartela, osim samog profita, može biti „učvršćivanje ili proširenje moći skupine unutar društva” ( 22 ), na temelju čega se suprotstavljanje njihovim kriminalnim radnjama može kvalificirati kao „političko”.

54. Međutim, u tim dvama slučajevima, političku prirodu obilježava aktivno prijavljivanje podnošenjem pritužbe za korupciju, za koju se priznaje da je široko rasprostranjena, ili utvrđenjem da naoružana skupina ima političke ciljeve na temelju kojih se suprotstavljanje njihovim kriminalnim radnjama može smatrati političkim mišljenjem. Prema tome, te situacije mogu ispuniti uvjete iz definicije političkog mišljenja u Direktivi 2011/95, što omogućuje da ih se razlikuje od slučajeva kriminalnih radnji koje se temelje samo na financijskom interesu.

55. Usto, u sudskoj praksi u određenim zemljama smatralo se da se „odbijanje podvrgavanja korupciji može izjednačiti s disidentskim političkim mišljenjem ako se cjelokupan politički sustav temelji na korupciji” ( 23 ). Stoga odbijanje sudjelovanja u korupciji, a da se izričito ne prijavi, doseže političku razinu samo kad je korupcija raširena i nije djelo samo nekoliko izoliranih osoba. Smatram da ta situacija također odgovara definiciji „političkog mišljenja” iz Direktive 2011/95 i da se ne može izjednačiti sa situacijom u kojoj se štite samo imovinski interesi, uključujući u sudskom postupku, a da se pritom „ne razmotri pitanje šireg društvenog ili kolektivnog utjecaja” ( 24 ).

56. U svim se tim predmetima utvrdilo da postoji politički razlog. Prema tome, poteškoće se javljaju u području dokazivanja.

57. Naime, kad se političko mišljenje pripisuje određenoj osobi, valja utvrditi da počinitelj proganjanja smatra da su suprotstavljanje ili prijava političko mišljenje. Međutim, počinitelj proganjanja ne sudjeluje u postupku podnošenja zahtjeva za međunarodnu zaštitu i ne može ga se ispitati. Kako bi se izbjeglo da pojam „pripisano političko mišljenje” dovede do pretjeranog povećanja kategorije disidentskih političkih izbjeglica, određene države, uključujući Sjedinjene Američke Države od 2005., zahtijevaju da žalitelj podnese izravne dokaze da mu počinitelj proganjanja pripisuje političko mišljenje ( 25 ).

58. Međutim, Sud je prilikom tumačenja zahtjeva iz članka 4. Direktive 2011/95 već ukazao na to pitanje opsega dokaza koji se zahtijeva. Presudio je da, „[s] jedne strane, […] članak 4. stavak 1. te direktive samo državama članicama dopušta da podnositelju zahtjeva nametnu obvezu da ‚čim prije dostavi sve potrebne elemente kojima će potkrijepiti svoj zahtjev za međunarodnu zaštitu’ i obvezuje državu članicu kojoj je zahtjev podnesen da ocijeni relevantne elemente zahtjeva. S druge strane, […] člankom 4. stavkom 5. Direktive 2011/95 priznaje se da podnositelj zahtjeva nije uvijek u mogućnosti svoj zahtjev potkrijepiti dokumentacijom ili drugim dokazima i navodi kumulativne uvjete pod kojima se takvi dokazi ne traže. U tom pogledu, razlozi za odbijanje izvršavanja vojne službe i slijedom toga sudski progon do kojeg to odbijanje dovodi čine subjektivne elemente zahtjeva u pogledu kojih može biti osobito teško podnijeti neposredan dokaz” ( 26 ).

59. To se rasuđivanje može primijeniti u području dokazivanja razloga proganjanja. Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da u ovom slučaju, s obzirom na sve okolnosti, ocijeni vjerodostojnost pripisanog političkog mišljenja u situaciji osobe P. I.

60. Naime, činjenica da se mora odustati od podnošenja pravnog lijeka koji je povezan s neizvršenjem ugovora koji se odnosi na veliku krađu imovine, zbog kaznenog postupka koji je pokrenuo suugovaratelj koji ima veze sa zatvorskim sustavom i tijekom kojeg su se naložile aktivne mjere, nije dovoljna da se utvrdi politička priroda pripisanog mišljenja. Potrebno je i da počinitelj proganjanja taj pravni lijek smatra činom političkog disidentstva koji ne tolerira, odnosno kao kritiku svojih metoda i politike. To znači da taj počinitelj djeluje na visokoj političkoj razini ili da je korupcija raširena u predmetnoj zemlji i da smatra da navedeni pravni lijek nije običan zahtjev za izvršenje ugovora. Na sudu koji je uputio zahtjev je da ocijeni slučaj o kojem odlučuje s obzirom na te kriterije.

61. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodno pitanje odgovori na sljedeći način: Članak 10. stavak 1. točku (e) i članak 10. stavak 2. Direktive 2011/95 treba tumačiti na način da se pravni lijek koji je osoba podnijela protiv nedržavnih tijela radi zaštite svojih imovinskih interesa može smatrati „političkim mišljenjem” ako postoje osnovani razlozi za strah, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, da se taj pravni lijek može smatrati suprotstavljanjem i da ga državna tijela mogu doživljavati kao čin političkog disidentstva protiv kojeg bi mogla razmotriti donošenje protumjera.

V. Zaključak

62. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud Litve) odgovori na sljedeći način: Članak 10. stavak 1. točku (e) i članak 10. stavak 2. Direktive 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite treba tumačiti na način da se pravni lijek koji je osoba podnijela protiv nedržavnih tijela radi zaštite svojih imovinskih interesa može smatrati „političkim mišljenjem” ako postoje osnovani razlozi za strah, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, da se taj pravni lijek može smatrati suprotstavljanjem i da ga državna tijela mogu doživljavati kao čin političkog disidentstva protiv kojeg bi mogla razmotriti donošenje protumjera.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) SL 2011., L 337, str. 9. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 248. i ispravak SL 2020., L 76, str. 37.)

( 3 ) Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 189., str. 150., br. 2545 (1954.). Konvencija je stupila na snagu 22. travnja 1954.

( 4 ) Protokol je stupio na snagu 4. listopada 1967.

( 5 ) Potpisana u Rimu 4. studenoga 1950., u daljnjem tekstu: EKLJP

( 6 ) Žin., 2004., br. 73‑2539

( 7 ) Vidjeti UNHCR, Guide et principes directeurs sur les procédures et critères à appliquer pour déterminer le statut des réfugiés et lignes directrices sur la protection internationale, Ženeva, 2019., str. 24., dostupan na sljedećoj internetskoj adresi: https://www.unhcr.org/publications/legal/5ddfcdc47/handbook‑procedures‑criteria‑determining‑refugee‑status‑under-1951.

( 8 ) Vidjeti presudu od 5. rujna 2012., Y i Z (C‑71/11 i C‑99/11, EU:C:2012:518, t. 48. i navedena sudska praksa).

( 9 ) Vidjeti uvodnu izjavu 25. Direktive 2011/95.

( 10 ) Vidjeti Tissier‑Raffin, M., La qualité de réfugié de l’article 1 de la Convention de Genève à la lumière des jurisprudences occidentales, 1. izd., Bruylant, Bruxelles, 2016., str. 94. do 99., t. 58. do 60.

( 11 ) Vidjeti Tissier‑Raffin, M., La qualité de réfugié de l’article 1 de la Convention de Genève à la lumière des jurisprudences occidentales, 1. izd., Bruylant, Bruxelles, str. 100. do 107., t. 61. do 64.

( 12 ) Vidjeti presudu United States Court of Appeals for the Ninth Circuit (Žalbeni sud Sjedinjenih Američkih Država za deveti okrug) od 7. ožujka 1998., Desir protiv Ilcherta (840 F.2d 723), koja se odnosi na haićanskog ribara kojeg su iznuđivale haićanske sigurnosne snage koje se nazivaju „tontons macoutes”.

( 13 ) Vidjeti presudu Cour Suprême du Canada (Vrhovni sud Kanade) od 30. lipnja 1993., Kanada (Glavni državni odvjetnik) protiv Warda ((1993) 2 RCS 689), koja se odnosi na člana Irish Republican Armyja (Irska republikanska armija) koji je pomagao u tajnom oslobađanju taoca civila čijoj je otmici pridonio, nakon što je shvatio da će biti pogubljeni.

( 14 ) Vidjeti presudu Conseil d’État (Državno vijeće, Francuska) od 27. travnja 1998., 10/7 SSR (br. 168335, objavljena u zborniku Lebon).

( 15 ) Vidjeti presudu Conseila du Contentieux des Étrangers (Vijeće za sporove u vezi sa strancima, Belgija) od 18. prosinca 2008. (br. 20772), koja se odnosi na afganistanskog tužitelja kojeg se smatra talibanom.

( 16 ) C‑652/16, u daljnjem tekstu: presuda Ahmedbekova, EU:C:2018:801 Vidjeti i presudu od 19. studenoga 2020., Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Vojna služba i azil) (C‑238/19, EU:C:2020:945, t. 60.).

( 17 ) Presuda Ahmedbekova (t. 90. i izreka)

( 18 ) Vidjeti presudu Ahmedbekova (t. 41.).

( 19 ) Vidjeti presudu od 23. svibnja 2019., Bilali (C‑720/17, EU:C:2019:448, t. 44. i navedena sudska praksa).

( 20 ) Vidjeti presudu od 19. studenog 2020., Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Vojna služba i azil) (C‑238/19, EU:C:2020:945, t. 47. i 48.).

( 21 ) U Kanadi, vidjeti presudu Coura Fédérale (Savezni sud), od 16. travnja 1998., Klinko protiv Kanade (Minister of Citizenship and Immigration) ((1998) 148 F. T. R. 69 (TD)), koja se odnosi na javnu pritužbu o raširenoj korupciji u ukrajinskom državnom sustavu.

( 22 ) Vidjeti UNHCR, „Principes directeurs sur la protection internationale no 12: Demandes de statut de réfugié liées aux situations de conflit armé et de violence relevant de l’Article 1A(2) de la Convention de 1951 et/ou du Protocole de 1967 relatifs au statut des réfugiés et des définitions régionales du statut de réfugié”, 2. prosinca 2016. (HCR/GIP/16/12), t. 36., dostupan na sljedećoj internetskoj adresi: https://www.refworld.org/cgi‑bin/texis/vtx/rwmain/opendocpdf.pdf?reldoc=y&docid=58ac41d14

( 23 ) Tissier‑Raffin, M., La qualité de réfugié de l’article 1 de la Convention de Genève à la lumière des jurisprudences occidentales, 1. izd., Bruylant, Bruxelles, str. 111., t.°66. i sudska praksa navedena u bilješkama 287. i 288.

( 24 ) „Recommandations de Michigan sur le risque en raison d’opinions politiques”, International Journal of Refugee Law, Oxford University Press, Oxford, 2015., sv. 27., br. 3, str. 508. do 511., t. 11.

( 25 ) Tissier‑Raffin, M., La qualité de réfugié de l’article 1 de la convention de Genève à la lumière des jurisprudences occidentales, 1. izd., Bruylant, Bruxelles, 2016., str. 107., t. 65. i sudska praksa navedena u bilješkama 245. i 284.

( 26 ) Presuda od 19. studenoga 2020., Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Vojna služba i azil) (C‑238/19, EU:C:2020:945, t. 55.)