ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
15.

Članak 40. stavci 3. do 7. Direktive 92/49 predviđali su: „3. Ako nadležna tijela jedne države članice utvrde da društvo, koje na njezinu državnom području ima podružnicu ili obavlja poslove na temelju slobode pružanja usluga, nije usklađeno s mjerodavnim zakonskim odredbama te države, ona zahtijevaju od tog društva da ispravi takvu nepropisnu situaciju. 4. Ako to društvo ne poduzme potrebne mjere, nadležna tijela dotične države članice obavješćuju o tome nadležna tijela matične države članice, a ova u što kraćem roku poduzimaju sve odgovarajuće mjere kako bi se osiguralo da društvo ispravi takvu nepropisnu situaciju. Vrsta ovih mjera priopćava se nadležnim tijelima dotične države članice. 5. Ako, unatoč mjerama koje je poduzela matična država članica ili ako su se mjere pokazale neodgovarajućima ili nisu dostupne u dotičnoj državi, društvo i dalje krši zakonske odredbe koje su na snazi u dotičnoj državi članici, ta država članica može, nakon što obavijesti nadležna tijela matične države članice, poduzeti odgovarajuće mjere kako bi spriječila ili sankcionirala daljnje kršenje, uključujući, ako je potrebno, i sprječavanje društva od daljnjeg zaključivanja novih ugovora o osiguranju na svom državnom području. Države članice osiguravaju da na njihovu državnom području mogu biti uručeni pravni dokumenti potrebni za provođenje ovih mjera nad društvima za osiguranje. 6. Stavci 3., 4. i 5. ne utječu na ovlasti država članica da u hitnim slučajevima poduzmu odgovarajuće mjere radi sprječavanja nepravilnosti na svom državnom području. To uključuje i mogućnost sprječavanja društva za osiguranje od daljnjeg zaključivanja novih ugovora o osiguranju na njihovom državnom području. 7. Stavci 3., 4. i 5. ne utječu na ovlasti država članica u pogledu sankcioniranja kršenja propisa na njihovu državnom području. […]”
51.

S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem da Sud na drugo pitanje koje je postavio College van Berop voor het bedrijfsleven (Upravni sud za trgovinu i industriju, Nizozemska) odgovori kako slijedi: Članak 25. stavak 2. Direktive 2002/22/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama (Direktiva o univerzalnoj usluzi), kako je izmijenjena Direktivom 2009/136/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. i članak 12. Direktive 2002/58/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. srpnja 2002. o obradi osobnih podataka i zaštiti privatnosti u području elektroničkih komunikacija (Direktiva o privatnosti i elektroničkim komunikacijama), kako je izmijenjena Direktivom 2009/136, trebaju se tumačiti na način da im je protivno to da poduzeće koje je primilo zahtjev za stavljanje na raspolaganje osobnih podataka svojih pretplatnika i kad prikuplja pristanak potonjih, čini razliku ovisno o državi članici u kojoj se pruža usluga telefonskog imenika i/ili davanja obavijesti o brojevima pretplatnika pod uvjetom da su međutim ti podaci namijenjeni korištenju u svrhe jednake onima za koje su prikupljeni i prilikom prvotne objave. To poduzeće dakle u trenutku potpisivanja ugovora o pretplati treba osigurati da pretplatnik primi jasne i precizne informacije u pogledu svrhe i različitih aspekata postupanja s njegovim osobnim podacima i, osobito, njihovu stavljanju na raspolaganje radi njihove objave u telefonskom imeniku ili njihova korištenja u svrhu usluge davanja obavijesti o brojevima pretplatnika u državi članici koja je različita od one u kojoj on boravi.
65.

Kao prvo, čini se da na strani tužitelja ne postoji prijevarno ponašanje. I prvi i drugi iznos PDV-a plaćeni su poreznim tijelima. Kao drugo, odluka kojom je upućeno prethodno pitanje ne spominje nikakvu konkretnu tužiteljevu odgodu plaćanja drugog iznosa PDV-a povrh one do koje je došlo zbog tužiteljeva (pogrešnog) tumačenja sustava obrnute porezne obveze. Kao treće, članak 142. stavak 7. Zakona o PDV-u određuje da je odgovornost za izdavanje računa u skladu sa sustavom obrnute porezne obveze na prodavatelju. Valja istaknuti da je prodavatelj izdao račun koji nije bio u skladu s primjenjivim pravilima sustava obrnute porezne obveze i da je do toga došlo u postupku obvezne prodaje koji su organizirala porezna tijela.
7.

Članak 12. Uredbe br. 1/2003 sadrži pod naslovom „Razmjena informacija” sljedeću odredbu: „1. U svrhu primjene [članaka 101. i 102. UFEU‑a], Komisija i tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje ovlašteni su razmjenjivati, odnosno upotrijebiti kao dokaz tako dobiveno činjenično stanje ili materijalno pravo, uključujući i povjerljive informacije. 2. Međusobno razmijenjene informacije koristit će se kao dokaz samo u svrhu primjene [članka 101. ili 102. UFEU‑a] u vezi predmetnog slučaja za koji je pribavljen od strane nadležnog tijela koje prenosi informacije. Međutim, kada se u istom slučaju primjenjuje nacionalno pravo tržišnog natjecanja usporedno s pravom tržišnog natjecanja Zajednice, pod uvjetom da to ne vodi do različitih rješenja, informacije koje se razmjenjuju sukladno ovom članku također se mogu koristiti u primjeni nacionalnog prava tržišnog natjecanja. 3. Informacije razmijenjene sukladno stavku 1. mogu se koristiti samo u svrhu dokaza na temelju kojeg se izriču kazne fizičkim osobama kada: — propisi nadležnog tijela koje prenosi informacije predviđaju slične kazne u odnosu na povredu [članka 101. ili 102. UFEU‑a], ili ako to nije slučaj, kada su — informacije prikupljene na način koji poštuje isti stupanj zaštite prava na obranu fizičkih osoba kao što je to određeno nacionalnim propisima nadležnog tijela koje informacije prima. Međutim, u ovom slučaju, nadležno tijelo koje prima informacije ne može koristiti razmijenjene informacije u svrhu propisivanja kazne zatvora.”
14.

Odlukom od 6. svibnja 2014. uprava za strance odbila je njezin zahtjev i ponovno produljenje njezine dozvole boravka. S jedne strane, smatrala je da S. Ucar više nema osigurana dovoljna sredstva za život. S druge strane, smatrala je da S. Ucar nije stekla nikakvo pravo na temelju članka 7. prvog stavka Odluke br. 1/80 jer g. Ucar nije zadovoljio uvjet sudjelovanja u uređenom tržištu rada tijekom tri godine koje slijede nakon ulaska njegove supruge na njemačko državno područje i jer nije stekla prvu dozvolu boravka na temelju spajanja obitelji s njezinim suprugom. Okolnost da je g. Ucar obavljao plaćenu djelatnost u neprekinutom razdoblju od 1. studenoga 2005. do prosinca 2011. ne može dovesti do priznanja prava njegove supruge. Konačno, uprava za strance smatrala je da se produljenje dozvole boravka ne može poistovjetiti s odobrenjem za spajanje obitelji iz članka 7. prvog stavka Odluke br. 1/80 jer se prema njezinu mišljenju, to odobrenje odnosi samo na prvo odobrenje koje se daje u trenutku ulaska na državno područje države članice, a ne na kasnija odobrenja.
66.

Kao što je to talijanska vlada pravilno istaknula u svojim pisanim očitovanjima, različita terminologija koja se koristi u člancima 36. do 37. (informacije koje se „stavljaju na raspolaganje”), za razliku od članaka 41. do 42. (informacije se „pružaju”) Direktive 2007/64, izražava dva različita standarda prijenosa podataka korisnicima platnih usluga. Kada se u Direktivi upotrebljava glagol „pružati”, to prema mojem mišljenju označava pojačanu obvezu obavješćivanja.
61.

Stoga, otvoreno govoreći, nitko na temelju Uredbe nije ovlašten zahtijevati pristup dokumentu „po mjeri” podnositelja, sastavljenom prema njegovim specifikacijama, čime bi upravno tijelo zapravo postalo njegovom privatnom agencijom za istraživanje. Međutim, to ne znači da on sam ne smije provesti potrebne pretrage na temelju neobrađenih podataka ili skupa podataka. Kao što je to već istaknuto, institucije su dužne omogućiti pristup onomu što imaju. To ipak ne znači da su dužne sastavljati sadržajno nove dokumente prema željama „korisnika”.
30.

Danska vlada smatra da uporaba, u navedenoj odredbi, teksta „u stanju u kojem jest” ukazuje na to da roba, kako bi bila kvalificirana kao „rabljena roba”, mora očuvati svoj identitet, što nije slučaj s odvojenim dijelovima s obzirom na to da Sjelle Autogenbrug najprije stječe cijelo vozilo. Nadalje, ta vlada tvrdi da primjena maržnog sustava ne bi bila moguća čak i kada bi se te odvojene dijelove moglo kvalificirati kao „rabljenu robu”, s obzirom na to da se ne može točno odrediti nabavna cijena navedenih odvojenih dijelova.
64.

To naprotiv ne znači da znanstveni dokaz da tvari o kojima je riječ mogu dovesti do ozbiljnih učinaka na zdravlje ili na okoliš zahtijeva da se provede procjena rizika u vezi s njima. Naravno, kao što je pojašnjeno u odjeljcima 1. do 4. Priloga I. Uredbi REACH, povijesni podaci o izloženosti ljudi tvarima mogu biti uzeti u obzir u svrhe ocjene opasnosti povezanih sa svojstvima tih tvari. Ni ECHA ni Komisija to ne osporavaju. Ni Opći sud nije potvrdio protivno. Naime, što se tiče tvari koje izazivaju preosjetljivost dišnih putova a koriste se u industriji, ti podaci i njihova analiza omogućavaju da se bolje identificira razina opasnosti svojstvena tim tvarima i ispita, od slučaja do slučaja, dovode li one do ozbiljnih učinaka na zdravlje ljudi.
—

utvrdi da je Veliko Vojvodstvo Luksemburg uspostavom sustava poreza na dodanu vrijednost za nezavisne grupe osoba, kako se određuje člankom 44. stavkom 1. točkom (y) luksemburškog Zakona o PDV‑u, člancima 1. do 4. luksemburške Uredbe, luksemburškom Upravnom okružnicom, u dijelu u kojem se odnosi na članke 1. do 4. luksemburške Uredbe, kao i CObMa‑ovim dopisom, povrijedilo svoje obveze koje ima na temelju Direktive o PDV‑u, osobito članak 2. stavak 1. točku (c) i članak 132. stavak 1. točku (f), članak 1. stavak 2. drugi podstavak, članak 168. točku (a) i članak 178. točku (a), kao i članak 14. stavak 2. točku (c) i članak 28. te direktive;
23.

Cilj je direktive 2000/26 zajamčiti žrtvama prometnih nezgoda usporedivo postupanje bez obzira na to gdje se nezgoda dogodila ( 26 ). To podrazumijeva da treba uzeti u obzir različit objektivan položaj žrtava nezgoda do kojih je došlo izvan područja države članice u kojoj borave na način da se te razlike kompenziraju pojednostavljenjem poduzimanja potrebnih koraka za ostvarenje naknade štete ( 27 ). To je pojednostavljenje, prema mišljenju Suda, ključna funkcija predstavnika za likvidaciju štete ( 28 ). U vezi s time, sustav uspostavljen Direktivom 2000/26 predviđa, primjerice, da se odštetni zahtjevi tom predstavniku mogu podnositi na jeziku žrtve ( 29 ) te da se pred njim mogu poduzeti i svi prethodni koraci potrebni za naknadu štete.
20.

Komisija smatra da nejednakost u veličini i vrsti između oglašivača i konkurenta u većini slučajeva nije takve naravi da bi zavarala potrošača i utjecala na njegovo ponašanje. Međutim, Komisija smatra da u određenim okolnostima nije moguće isključiti to da takve razlike mogu biti zavaravajuće naravi u smislu članka 4. točke (a) Direktive 2006/114, što osobito ovisi o razini informacija koje su dane potrošaču. Isto tako, provjera uvjeta objektivnosti iz točke (c) tog članka ovisi o analizi od slučaja do slučaja.
23.

Što se tiče te točke Priloga III. Direktivi o PDV‑u, kao što je ranije spomenuto, ona se odnosi samo na određena pomagala ili medicinske uređaje namijenjene za određene specifične upotrebe. Naime, s jedne strane, ta točka se odnosi na medicinska pomagala i druge uređaje „uobičajeno namijenjene za olakšavanje ili tretiranje invalidnosti“ i ne odnosi se na proizvode koji se općenito koriste u druge svrhe ( 11 ). S druge strane, kao što je to Sud presudio u presudi od 17. siječnja 2013., Komisija/Španjolska (C‑360/11, EU:C:2013:17, t. 85. do 88.), točka 4. Priloga III. Direktivi o PDV‑u odnosi se na pomagala i medicinske uređaje za „osobnu“ i „isključivu“ upotrebu od strane invalidnih osoba, a ne na pomagala i uređaje za opću upotrebu u bolnicama i za profesionalce koji rade u zdravstvu. To ograničenje primjene snižene stope PDV‑a na osobnu i isključivu upotrebu od strane konačnog potrošača u skladu je sa socioekonomskim ciljem Priloga III. Direktivi o PDV‑u, a koji je smanjiti trošak određenih proizvoda koji se smatraju osobito potrebnim ( 12 ).
44.

Članak 8. stavak 3. Direktive 2006/115 ne daje organizacijama za radiodifuziju samo pravo na naknadu, kao što je to predviđeno na primjer u članku 8. stavku 2. te direktive, nego i isključivo pravo da zabrane ili daju odobrenje za priopćavanje javnosti njihovih emitiranja. To znači da organizacije za radiodifuziju imaju pravo usprotiviti se tome da određena osoba priopći javnosti njihova emitiranja. Ocjena da to pravo obuhvaća i priopćavanje emitiranja u hotelskim sobama dovela bi do toga da bi se organizacijama za radiodifuziju priznala mogućnost odlučivanja o tome može li određena osoba pružati hotelske usluge. Iako su potpisnici Rimske konvencije zapravo namjeravali omogućiti organizacijama za radiodifuziju zabranjivanje organizacije javnih i naplatnih prijenosa njihovih emitiranja, zasigurno im cilj nije bio da im dodijele pravo odlučivanja o mogućnosti ili nemogućnosti drugih osoba da obavljaju druge vrste djelatnosti, u okviru kojih je priopćavanje televizijskih programa sporedno. ( 19 ) Tumačenje te odredbe koje predlaže tužitelj u glavnom postupku očito je u suprotnosti s ciljevima Rimske konvencije, a time i s voljom zakonodavca Unije.
30.

Isključio bih mogućnost da se za utvrđivanje odgovornosti prema prvoj alineji članka 202. stavka 3. Carinskog zakonika može uzeti u obzir samo postupanje zakonskih zastupnika. Kao što to Komisija ističe, takvo tumačenje bilo bi protivno svrsi te odredbe, to jest, dati široku definiciju osoba koje mogu biti carinski dužnici ( 14 ). Još važnije, to bi za posljedicu imalo to da bi bilo koje trgovačko društvo, iznad određene veličine, izbjeglo odgovornost prema prvoj alineji s obzirom na to da je mala vjerojatnost da bi kod bilo kojeg velikog trgovačkog društva njegovi zakonski zastupnici – uobičajeno direktori ili drugi članovi upravnih tijela – upravljali svojim brodovima ili vozilima. Konačno, takvo tumačenje nema podršku u sudskoj praksi Suda, koja jasno ističe da poslodavac može biti dužnik, bilo samostalno ili zajedno sa svojim zaposlenikom, prema prvoj alineji članka 202. stavka 3. Carinskog zakonika ( 15 ).
93.

Glavni argument koji se iznosi u prilog tom prvom rješenju tiče se činjenice da kad zakonodavac Unije želi neko tijelo izjednačiti sa sudom, on to u dotičnom pravnom aktu izričito i navede. No u Uredbi br. 805/2004 ne spominju se hrvatski javni bilježnici. U članku 4. točki 7. te uredbe spominje se samo švedska služba za izvršenje vezano uz platne naloge, a u članku 3. Uredbe br. 1215/2012 uz navedenu švedsku službu za izvršenje sa sudom se izričito izjednačavaju i mađarski javni bilježnici u skraćenim postupcima u vezi s platnim nalozima.
78.

Treba istaknuti da je u točkama 95. i 96. pobijane presude, na temelju dopisa koji je Emirate National Bank of Dubai uputio žalitelju, a kojim ga obavještava o zatvaranju njegovih bankovnih računa, Opći sud utvrdio da je to zatvaranje posljedica donošenja mjera ograničavanja protiv žalitelja nedugo prije toga. Međutim, u nastavku obrazloženja te presude, što se tiče postojanja i opsega štete na koju se poziva, Opći sud istaknuo je, kao prvo, da Emirate National Bank of Dubai nije zamrznula sredstva na računima žalitelja, već mu ih je vratila (točka 97. pobijane presude), kao drugo, da se žalitelj nije pozvao ni na jedan element kojim bi se utvrdilo da nije mogao od neke druge banke dobiti financijske usluge koje mu je dotad pružao Emirate National Bank of Dubai (točka 98. te presude), kao treće, da nije predstavio nijedan konkretan element kojim bi dokazao da su zatvaranje njegovih računa ili prekid njegovih plaćanja mogli utjecati na njegove odnose s trgovinskim partnerima ili drugim osobama ili subjektima (točka 99. navedene presude) i kao četvrto, nije predstavio elemente koji bi opravdali iznos pretrpljene štete (točka 100. iste presude).
74.

Osim toga, potreba za profesionalnošću prilikom djelovanja javnih tijela potpuno je sukladna sa sudskom praksom Suda, u okviru koje se ističe opća obveza dužne pažnje prilikom provjeravanja ispravnosti izvršenih plaćanja koja opterećuju proračun Unije. Ta obveza proizlazi iz šire obveze koju državama članicama nalaže članak 4. stavak 3. UEU‑a, u skladu s kojim one poduzimaju sve „odgovarajuće mjere kako bi osigurale ispunjavanje obveza koje proizlaze iz Ugovorâ ili akata institucija Unije”. Među potonjima su one koje imaju za cilj ispravljanje nepravilnosti ( 49 ), uključujući one koje su dovele do obračuna kamata, kada je tako predviđeno pravom Unije.
50.

Ako bi, kao što to Komisija predlaže, trebala postojati mogućnost da se bilo koji akt pobija u svako doba, ne bi se popravila brzina postupaka javne nabave (koji brojnim državama članicama nedvojbeno nisu trenutno među najbržim upravnim postupcima ( 24 )). Nadalje, mogućnost pojedinačnog pobijanja pripremnih akata ne bi u stvari dovelo do pojačane djelotvorne sudske zaštite, već do zagušenja sustava ( 25 ). Kao što je sam Sud dao do znanja, potpuno ostvarivanje cilja Direktive o pravnim sredstvima bilo bi dovedeno u pitanje ako bi se natjecatelji ili ponuditelji mogli u svakom trenutku postupka dodjele pozvati na povrede pravila o provedbi javne nabave, što onda obvezuje javnog naručitelja da ponovi cijeli postupak kako bi ispravio te povrede ( 26 ).
8.

Članak 6. stavak 3. Direktive o staništima predviđa ocjenu utjecaja određenih planova i programa na europska zaštićena područja: „Svaki plan ili projekt koji nije izravno povezan s upravljanjem područjem ili potreban za njegovo upravljanje, ali bi na njega mogao imati značajan utjecaj, bilo pojedinačno bilo u kombinaciji s ostalim planovima ili projektima, predmet je ocjene prihvatljivosti utjecaja koje bi mogao imati na to područje, s obzirom na ciljeve očuvanja područja. U svjetlu zaključaka procjene utjecaja na područje i sukladno odredbama stavka 4., nadležna tijela državne vlasti odobravaju plan ili projekt tek nakon što se uvjere da on neće negativno utjecati na cjelovitost dotičnog područja te, ako je to potrebno, nakon dobivanja mišljenja od šire javnosti.”
79.

U dijelu u kojemu se ciljani smjer pojednostavljenja sustava oporezivanja do 31. prosinca 2014. odnosio samo na porezne obveznike sa sjedištem izvan Unije, prethodna razmatranja manje su značajna. To se, međutim, za to razdoblje u svakom slučaju kompenzira legitimnim ciljem sprečavanja štetnog poreznog natjecanja između država članica ( 71 ).
85.

Prema mojem mišljenju, to je ovdje slučaj. Naime, u ovom sam predmetu sklon smatrati da je težište više na strani slobodnog pružanja usluga i to s obzirom na cilj koji L. Vanderborght želi postići oglašavanjem ne samo u lokalnim novinama, nego i pokretanjem internetske stranice. Primjenom takve oglašivačke prakse, on želi steći nove klijente, bez obzira na to nalaze li se u državi članici u kojoj on ima poslovni nastan ili u nekoj drugoj državi članici ( 42 ).
6.

Na temelju članka 1. Direktive 68/151, mjere za usklađivanje predviđene tom direktivom primjenjuju se na zakone i druge propise država članica koji se odnose na sljedeće vrste društava, odnosno, u Talijanskoj Republici: „società per azioni [dioničko društvo], società in accomandita per azioni [komanditno dioničko društvo], [i] società a responsabilità limitata [društvo s ograničenom odgovornošću]”.
37.

Sud koji je uputio zahtjev u svojoj je odluci smatrao u praksi isključenim da bi moglo doći do postojanja odnosa tržišnog natjecanja između dionica ceste na kojima NRA naplaćuje cestarinu i drugim, već postojećim ili budućim dionicama ceste na kojima bi privatni poduzetnici mogli naplaćivati pristojbe. Pri navedenom je utvrđenju sud koji je uputio zahtjev međutim uzeo u obzir samo dionice ceste koje iz perspektive njezinih korisnika stoje u odnosu tržišnog natjecanja jedna prema drugoj, što je Sud smatrao isključenim. Pri takvom načinu razmišljanja ovaj je zaključak dakako točan – vozač koji želi doći od točke A do točke B neće se odvesti do točke C samo zato što bi za to platio nižu cestarinu.
37.

Doduše, ta se fikcija odnosi na načelno ograničen krug projekata, to jest na one koji su odobreni više od tri godine prije stupanja na snagu pravila o toj fikciji. No, nije jasno koji to projekti stvarno mogu imati koristi od tih pravila zato što su odobreni bez procjene učinaka na okoliš, iako je ona bila nužna. Da bi se to pojasnilo, morali bi se ispitati svi projekti koji su u Austriji bili odobreni tijekom predmetnog razdoblja i koji bi mogli biti obuhvaćeni područjem primjene Direktive PUO, ali za koje nije provedena procjena učinaka na okoliš.
280.

Smatram da spomenuti objektivni razlozi moraju biti navedeni u predviđenom sporazumu, što bi a priori zajamčilo da je to trajanje nužno u svrhe koje on nastoji ostvariti. Radi potpune jasnoće o tom pitanju, treba navesti da to razmatranje jednako vrijedi i u odnosu na članak 16. stavak 5. predviđenog sporazuma, čiji bi doseg, kao što sam to već naveo u razmatranjima u vezi s osjetljivim podacima koji moraju biti isključeni iz područja primjene tog sporazuma, trebao biti ograničen na cilj naveden u članku 3. predviđenog sporazuma kad je riječ o zadržavanju drugih podataka iz PNR‑a u najduljem trajanju od pet godina ( 106 ).
34.

Što se tiče prvog ograničenja, potvrda o primitku predstavlja standardizirani oblik dokaza, za koji se obično smatra da je dostatan za utvrđivanje činjenice dostave pismena. On obično sadržava barem informacije o datumu i mjestu dostave kao i o osobi kojoj je pismeno dostavljeno. Međutim, ova dokazna funkcija potvrde o primitku kao i tekstualna otvorenost članka 14. koju dokazuje upotreba izraza „slična potvrda” navode me na zaključak da izostanak komada papira naslovljenog „potvrda o primitku” ne dovodi automatski do nevaljanosti dostave. Nepostojanje takvog komada papira ne znači da nacionalni sud ne može utvrditi jesu li pismena doista bila dostavljena adresatu. Sud to može utvrditi na temelju drugih dokaza u vezi s tim pitanjem.
58.

Suprotno tom stajalištu međutim sustavno tumačenje LEC‑a potvrđuje da odluke koje u postupku ovrhe nagrada donese Secretario Judicial za svrhu njihove ovrhe poput sudskih odluka podliježu sustavu normiranom u članku 556. LEC‑a. Naime, zakonom 13/2009, s kojim je postupak za ovrhu nagrada prenesen u nadležnost Secretarios Judiciales ( 23 ), izmijenjen je i naslov članka 556. LEC‑a iz „Prigovor protiv ovrhe sudskih odluka ili arbitražnih pravorijeka […]” („Oposición a la ejecución de resoluciones judiciales o arbitrales […]”) u „Prigovor protiv ovrhe ‚procesnih’ odluka ili arbitražnih pravorijeka” („Oposición a la ejecución de resoluciones procesales o arbitrales”); to se dogodilo, kako je to izričito objašnjeno u preambuli zakona 13/2009, kako bi se obuhvatilo novoutvrđenu nadležnost Secretario Judicial koja je uvedena tim zakonom. Stoga se pojam „‚procesne’ odluke” („resoluciones procesales”), kako je to navedeno u preambuli zakona 13/2009, sada odnosi kako na sudske tako i na odluke Secretarios Judiciales ( 24 ).
43.

Naposljetku isto to vrijedi i za propise koji se primjenjuju na cijelu Région wallonne (Valonska regija), s obzirom na to da se temelje na razmatranjima o utjecajima na okoliš i osjetljivosti unutar te regije koja također mogu biti predstavljena i postati predmetom diskusije. Mogle bi se (i trebale bi se) pri pripremi takvih propisa sastaviti prognoze o tome gdje se u cijeloj regiji mogu očekivati odgovarajući projekti i na koji način bi prema tome navedene odredbe mogle utjecati na te projekte. U idealnom slučaju takva razmatranja odnosno diskusije o njima u okviru sudjelovanja javnosti dovode do toga da predložene odredbe budu poboljšane, na primjer time što se za određena mjesta zabranjuju odgovarajući projekti ili im se nameću posebno strogi zahtjevi, dok bi se na drugim mjestima ti zahtjevi mogli ublažiti.