24

U tim je okolnostima Székesfehérvári Törvényszék (Sud u Székesfehérváriju) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li temeljna načela i pravila prava Unije (konkretno članak 4. stavak 3. UEU‑a i obvezu ujednačenog tumačenja) tumačiti, kao što ih je protumačio Sud osobito u presudi [od 30. rujna 2003., Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513)], na način da se odgovornost države zbog odluke suda države članice koji u zadnjem stupnju odlučuje presudom kojom se povrjeđuje pravo Unije može temeljiti isključivo na nacionalnom pravu ili na kriterijima utvrđenima nacionalnim pravom? U slučaju niječnog odgovora, treba li pri odlučivanju o odgovornosti ‚države’ temeljna načela i pravila prava Unije, osobito tri kriterija koja je odredio Sud u [presudi od 30. rujna 2003., Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513)], tumačiti na način da se ispunjenje pretpostavki za odgovornost države članice za povredu prava Unije koju su počinili sudovi navedene države treba ocijeniti na temelju nacionalnog prava? 2. Treba li temeljna pravila i temeljna načela prava Unije (konkretno članak 4. stavak 3. UEU‑a i obvezu djelotvorne pravne zaštite), osobito presude Suda Europske unije u području odgovornosti država članica [od 19. studenoga 1991., Francovich i dr. (C‑6/90 i C‑9/90, EU:C:1991:428), od 5. ožujka 1996., Brasserie du pêcheur i Factortame (C‑46/93 i C‑48/93, EU:C:1996:79) i od 30. rujna 2003., Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513)] tumačiti na način da pravomoćnost presuda kojima se povrjeđuje pravo Unije i koje su donijeli sudovi države članice koji odlučuju u zadnjem stupnju isključuje utvrđivanje odgovornosti države članice za štetu? 3. S obzirom na Direktivu [89/665] te Direktivu [92/13], jesu li za potrebe prava Unije relevantni postupak pravne zaštite koji se odnosi na sklapanje ugovora o javnoj nabavi u pogledu ugovora o javnoj nabavi čija vrijednost prelazi pragove [utvrđene pravom Unije] i sudski nadzor upravne odluke donesene u tom postupku? U slučaju potvrdnog odgovora, jesu li relevantni pravo Unije i sudska praksa Suda [među ostalima presude od 13. siječnja 2004., Kühne & Heitz (C‑453/00, EU:C:2004:17) i od 16. ožujka 2006., Kapferer (C‑234/04, EU:C:2006:178), i osobito presuda od 10. srpnja 2014., Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067),] u pogledu potrebe prihvaćanja ponavljanja postupka kao izvanrednog pravnog lijeka koji proizlazi iz nacionalnog prava povezanog sa sudskim nadzorom upravne odluke donesene u navedenom postupku pravne zaštite koji se odnosi na sklapanje ugovora o javnoj nabavi? 4. Treba li direktive „o postupcima pravne zaštite” koji se odnose na sklapanje ugovora o javnoj nabavi (to jest Direktivu [89/665] i Direktivu [92/13]) tumačiti na način da su s njima usklađeni nacionalni propisi u skladu s kojima nacionalni sudovi koji odlučuju u glavnom postupku mogu ne uzeti u obzir činjenicu koju treba ispitati u skladu s presudom Suda Europske unije, koja je donesena u prethodnom postupku u okviru postupka pravne zaštite koji se odnosi na sklapanje ugovora o javnoj nabavi, a koju ne uzimaju u obzir ni nacionalni sudovi koji odlučuju u postupku pokrenutom na temelju prijedloga za ponavljanje postupka podnesenog protiv odluke donesene u glavnom postupku? 5. Treba li Direktivu [89/665], konkretno njezin članak 1. stavke 1. i 3., i Direktivu [92/13], konkretno njezine članke 1. i 2., osobito s obzirom na [presude od 13. siječnja 2004., Kühne & Heitz (C‑453/00, EU:C:2004:17), od 16. ožujka 2006., Kapferer (C‑234/04, EU:C:2006:178), od 12. veljače 2008., Kempter (C‑2/06, EU:C:2008:78), od 4. lipnja 2009., Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350) i od 10. srpnja 2014., Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067)], tumačiti na način da su s tim direktivama i obvezom djelotvorne pravne zaštite te s načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti usklađeni nacionalni propisi, ili njihova primjena, prema kojima sud koji odlučuje o predmetu može odbiti relevantno tumačenje pravila prava Unije koje je Sud dao u svojoj presudi u prethodnom postupku prije donošenja drugostupanjske presude zato što je prvonavedena donesena prekasno te prema kojima sud koji nakon toga odlučuje o ponavljanju postupka može to pravno sredstvo proglasiti nedopuštenim? 6. Ako na temelju nacionalnog prava treba dopustiti ponavljanje postupka radi ponovne uspostave ustavnosti na temelju nove odluke Ustavnog suda, ne bi li u skladu s [presudom od 26. siječnja 2010., Transportes Urbanos y Servicios Generales (C‑118/08, EU:C:2010:39)] trebalo dopustiti ponavljanje postupka, u slučaju da se u glavnom postupku nije mogla uzeti u obzir presuda Suda zbog odredaba nacionalnog prava koje se odnose na postupovne rokove? 7. Treba li Direktivu [89/665], konkretno njezin članak 1. stavke 1. i 3., i Direktivu [92/13], konkretno njezine članke 1. i 2., s obzirom na [presudu od 12. veljače 2008., Kempter (C‑2/06, EU:C:2008:78)], u skladu s kojom se pojedinac ne mora obvezno pozvati na sudsku praksu Suda, tumačiti na način da se postupci pravne zaštite koji se odnose na sklapanje ugovora o javnoj nabavi, uređeni navedenim direktivama, mogu pokretati samo na temelju zahtjeva za pravnu zaštitu u kojem je sadržan izričit opis navedene povrede koja se odnosi na sklapanje ugovora o javnoj nabavi te konkretno pravilo koje se odnosi na sklapanje javnih ugovora do čije je povrede došlo, to jest konkretni članak i stavak, drugim riječima, da se u postupku pravne zaštite koji se odnosi na sklapanje ugovora o javnoj nabavi mogu ispitati samo povrede koje je podnositelj zahtjeva za pravnu zaštitu naveo pozivajući se na odredbu, to jest na konkretan članak i stavak, koja se odnosi na sklapanje ugovora o javnoj nabavi do čije je povrede došlo, dok je u bilo kojem drugom upravnom i građanskom postupku dostatno da pojedinac iznese činjenice i dokaze kojima to potkrepljuje te da nadležno tijelo ili nadležni sud odluči o zahtjevu za pravnu zaštitu u skladu s njegovim sadržajem? 8. Treba li zahtjev za ‚dovoljno ozbiljnu povredu’, utvrđen u presudama [od 30. rujna 2003., Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513) i od 13. lipnja 2006., Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391)], tumačiti na način da takve povrede nema kada sud koji odlučuje u zadnjem stupnju, otvoreno kršeći ustaljenu, posve detaljno citiranu sudsku praksu Suda Europske unije – koja se, povrh toga, oslanja na razna pravna mišljenja – odbije zahtjev pojedinca za upućivanje prethodnog pitanja u pogledu nužnosti dopuštanja ponavljanja postupka, pri čemu sud to odbijanje temelji na apsurdnom obrazloženju da u propisima Unije, u ovom slučaju, konkretno Direktivi [89/665] i Direktivi [92/13], nema pravila kojima se uređuje ponavljanje postupka, premda je u tom pogledu također posve detaljno citirana relevantna sudska praksa Suda Europske unije koja je sadržana i u [presudi od 10. srpnja 2014., Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067)] u kojoj je odlučeno da je upravo u pogledu postupka sklapanja ugovora o javnoj nabavi nužno provesti ponovljeni postupak? Uzimajući u obzir [presudu od 6. listopada 1982., Cilfit i dr., (283/81, EU:C:1982:335)], koliko detaljno mora biti obrazloženje nacionalnog suda koji unatoč obvezujuće utvrđenom pravnom tumačenju Suda Europske unije ne dopusti ponavljanje postupka? 9. Treba li načela djelotvorne pravne zaštite i ekvivalentnosti iz članka 19. UEU‑a i članka 4. stavka 3. UEU‑a, načela slobode poslovnog nastana i pružanja usluga iz članka 49. UFEU‑a te Direktivu [93/37], kao i direktive [89/665], [92/13] i [2007/66], tumačiti na način da im se ne protivi to da nadležna tijela i sudovi, očito protivno primjenjivom pravu Unije, tužitelju sustavno odbijaju njegove zahtjeve za pravnu zaštitu zbog toga što mu je bilo onemogućeno sudjelovanje u postupku javne nabave, za koje je potrebno sastaviti, ovisno o slučaju, višebrojne dokumente, što zahtijeva znatan utrošak vremena i novca, ili sudjelovanje na raspravama, te to što se relevantnim propisima tužitelju uskraćuje mogućnost da od suda zatraži naknadu štete pretrpljene zbog nezakonitih mjera, iako je točno da u teoriji postoji mogućnost proglašavanja odgovornosti za štetu nastalu izvršavanjem sudačkih dužnosti? 10. Treba li načela utvrđena u presudama [od 9. studenoga 1983., San Giorgio (199/82, EU:C:1983:318), od 30. rujna 2003., Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513) i od 13. lipnja 2006.Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391)] tumačiti na način da se ne može nadoknaditi šteta koja je nastala zato što sud države članice koji odlučuje u zadnjem stupnju, povrjeđujući ustaljenu sudsku praksu Suda, nije dopustio ponavljanje postupka koje je pojedinac pravodobno zatražio i u okviru koje je mogao zatražiti naknadu nastalih troškova?”