Međutim ne treba Komisiji nametati da u fazi prethodnog prikupljanja dokaza, uz moguće povrede koje namjerava provjeriti, naznači indicije to jest elemente koji su je naveli da stvori pretpostavku o povredi članka 101. UFEU‑a. Takva bi obveza u biti dovela do remećenja ravnoteže između očuvanja učinkovitosti istrage i očuvanja prava na obranu dotičnog poduzetnika.

Uzimajući u obzir široke ovlasti Komisije u vezi s istragom i provjerom, na potonjoj je da procijeni potrebnost informacija traženih od dotičnih poduzetnika. Glede nadzora koji Opći sud izvršava nad tom Komisijinom procjenom, treba podsjetiti na to da prema sudskoj praksi pojam „potrebnih informacija“ treba tumačiti u okviru ciljeva zbog kojih su ovlasti za predmetnu istragu i dodijeljene Komisiji. Dakle, udovoljeno je uvjetu povezanosti između zahtjeva za pružanje informacija i moguće povrede, s obzirom na to da se u toj fazi postupka za navedeni zahtjev može legitimno smatrati da predstavlja vezu s mogućom povredom u smislu da Komisija može razumno pretpostaviti da će joj isprava pomoći pri utvrđivanju navodne povrede.

Što se tiče odgovora na pitanja koja Komisija može uputiti poduzetnicima, treba ih razlikovati s obzirom na to mogu li se kvalificirati kao isključivo činjenična ili ne. Samo u slučaju kad se pitanje ne može kvalificirati kao isključivo činjenično treba provjeriti podrazumijeva li ono odgovor kojim će se dotičnog poduzetnika navesti na priznanje povrede za čije je dokazivanje zadužena Komisija.

U tom pogledu treba razlikovati dvije vrste situacija. S jedne strane, kad Komisija utvrdi povredu pravila tržišnog natjecanja temeljeći se pritom na pretpostavci da se utvrđene činjenice ne može objasniti drugačije nego postojanjem ponašanja suprotnog tržišnom natjecanju, sudac Unije morat će poništiti predmetnu odluku ako dotični poduzetnici iznesu argumentaciju koja baca drukčije svjetlo na činjenice koje je utvrdila Komisija i koja time dopušta da se objašnjenje koje je ponudila Komisija prilikom zaključivanja o povredi zamijeni drugim uvjerljivim objašnjenjem. U biti u takvom slučaju ne treba smatrati da je Komisija uspjela dokazati postojanje povrede prava tržišnog natjecanja. Pitanja koja se međutim ne mogu okvalificirati kao isključivo činjenična podrazumijevaju odgovor koji Komisija tumači, a čije tumačenje bi dotični poduzetnik mogao osporavati, te na taj način ne stvaraju pravo na šutnju njemu u korist.

S druge strane, kada Komisija uspije utvrditi da je poduzetnik sudjelovao na sastancima poduzetnika očito protivnima tržišnom natjecanju, tada je na dotičnom poduzetniku da ponudi drugo objašnjenje sadržaja tih sastanaka. Isto tako, kada se Komisija poziva na dokaze koji su načelno dostatni za dokazivanje povrede, dotičnom poduzetniku nije dovoljno da se pozove na mogućnost nastanka neke okolnosti koja bi mogla utjecati na dokaznu vrijednost tih dokaza, a da bi Komisija preuzela teret dokazivanja da ta okolnost nije mogla utjecati na njihovu dokaznu vrijednost. Naprotiv, osim u slučaju kada poduzetnik ne bi mogao dostaviti takav dokaz zbog ponašanja same Komisije, na dotičnom je poduzetniku da s jedne strane s dovoljnom sigurnošću utvrdi postojanje okolnosti na koju se poziva i, s druge strane, da je ta okolnost dovela u pitanje dokaznu vrijednost dokaza na koje se poziva Komisija. U pogledu pitanja koja kao predmet ili učinak imaju navesti ga na to da Komisiji dostavi takve dokaze, poduzetnik nužno ima pravo na šutnju. Zapravo, u suprotnome on bi bio doveden do toga da prizna povredu za čije je dokazivanje zadužena Komisija.

(t. 63., 75.‑77.)