ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
86

Kao drugo, u drugoj pobijanoj odluci, naslovljenoj „Information on the liquidity situation and the capital ratios of BPE” (Informacije o likvidnosti i stopama kapitala BPE‑a), ESB navodi: „[i]n your confirmatory application you do not contest the ECB’s reasoning and arguments put forward as justification for the non‑disclosure of the liquidity situation and the capital ratios of BPE” ([u] vašem ponovljenom zahtjevu ne osporavate obrazloženje i argumente koje je ESB iznio kako bi opravdao neotkrivanje likvidnosti i stopa kapitala BPE‑a) i da „[t]he Executive Board takes the view that such data are protected under Article 4(1)(c) (‚protected as such under Union law’) and the first indent of Article 4(2) (‚the commercial interests of a natural or legal person’) of Decision ECB/2004/3” (Izvršni odbor smatra da su te informacije zaštićene člankom 4. stavkom 1. točkom (c) („koje se kao takve štite u skladu s pravom Unije”) i člankom 4. stavkom 2. prvom alinejom („[komercijalni] interesi fizičke ili pravne osobe”) Odluke ESB/2004/3). Te rečenice ne ostavljaju nikakvu sumnju u činjenicu da informacije o likvidnosti društva Banco Popular i njegovim stopama kapitala nisu obuhvaćene iznimkama iz članka 4. stavka 1. točke (a), prve, druge i sedme alineje Odluke 2004/258.
566

Komisijin pristup, kad je riječ o ta tri prva argumenta koji se temelje na prednostima s pozitivnim učincima na tržišno natjecanje do kojih su dovele predmetne prakse, tim je više opravdan jer, s jedne strane, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 593. do 596. pobijane odluke i kao što to proizlazi iz ispitivanja trećeg i četvrtog tužbenog razloga, te prakse mogu istisnuti konkurentske uspoređivače proizvoda, što može dovesti do povećanja tarifa za prodavatelje, viših cijena za potrošače i smanjenja inovacija za konkurentske uspoređivače proizvoda i za Googleov uspoređivač proizvoda. S druge strane, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 597. do 600. pobijane odluke, predmetne prakse mogu smanjiti izbor potrošača u području uspoređivača proizvoda i to ne samo zbog smanjenja broja uspoređivača koji su prisutni na tržištu, s obzirom na učinak istiskivanja praksi kako je utvrđen u dijelovima 7.3.1. i 7.3.2. pobijane odluke, nego i zbog, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 598. pobijane odluke, usmjeravanja pažnje potrošačâ prema rezultatima Googleova uspoređivača zbog njihove povećane vidljivosti, unatoč tomu što navedeni rezultati nisu nužno bili relevantniji od rezultata konkurentskih uspoređivača proizvoda (vidjeti točke 296. do 299. ove presude).
492

Ta se argumentacija tužiteljâ ne može prihvatiti. Naime, iz pobijane odluke proizlazi da je Komisija upotrijebila izraz „pomicanje” ili „migracija” razmjena s razine upravnih tijela na njemačku razinu kako bi uputila na to da je došlo do promjene na razini zaposlenika koji su sudjelovali u tajnim kontaktima, a ne kako bi uputila na to da je došlo do bilo kakvog prekida zabranjenog sporazuma. Osim toga, Komisija je u uvodnoj izjavi 327. pobijane odluke navela činjenične okolnosti koje dokazuju izvršenje zabranjenog sporazuma nakon rujna 2004. (vidjeti točke 458. do 458. ove presude) te se, s obzirom na te okolnosti, pokazuje da se nije zahtijevala nikakva „posebna pozitivna mjera” u smislu presude od 10. studenoga 2017., Icap i dr./Komisija (T‑180/15, EU:T:2017:795, t. 223.).
303

Valja podsjetiti na to da je Komisija u spornoj odluci, nakon što je zaključila da tržištem brze dostave malih paketa unutar EGP-a dominiraju četiri sudionika, odnosno DHL, UPS, TNT i FedEx (točka 510. sporne odluke), smatrala da je među tim poduzetnicima FedEx mnogo slabiji i dalji konkurent od UPS-a, TNT-a i DHL-a. Komisija se oslonila na FedEx-ov prihod na tržištu unutar EGP-a (točke 513. do 517. sporne odluke), njegovo pokrivanje tržišta brze dostave malih paketa unutar EGP-a (točke 518. do 527. sporne odluke) i slabost njegove mreže unutar EGP-a u odnosu na one triju ostalih sudionika (točke 528. do 533. sporne odluke). Osim toga, Komisija je istaknula da je, s obzirom na to da FedEx posluje u manjem opsegu, on imao troškove preuzimanja i dostave koji su očito viši od onih njegovih konkurenata, čime je bila ograničena njegova sposobnost izvršavanja konkurentskog pritiska na tržištu, i to unatoč tomu što je 2011. donio plan organskog širenja do 2017. (točke 534. do 546. i 599. do 625. sporne odluke).
260

Ako se pretpostavi, kao što to tvrdi tužitelj, da ta uloga nije dovela do njegova uključivanja u operativne i poslovne aktivnosti društava AF i KLM, važno je podsjetiti na to da se odlučujući utjecaj koji može opravdati pripisivanje društvu majci odgovornosti za povredu koju je počinilo njegovo društvo kći može odnositi samo na poslovnu politiku tog društva kćeri stricto sensu (presuda od 23. siječnja 2014., Gigaset/Komisija, T‑395/09, neobjavljena, EU:T:2014:23, t. 45.) i ne mora biti nužno povezan sa svakodnevnim upravljanjem tim društvom (presuda od 26. rujna 2013., The Dow Chemical Company/Komisija, C‑179/12 P, neobjavljena, EU:C:2013:605, t. 64.).
226

Kao drugo, Opći sud poništio je novčanu kaznu izrečenu tužitelju odlukom od 9. studenoga 2010. jer je smatrao da navedena odluka sadržava temeljne proturječnosti. To znači da je, da se Opći sud nije smatrao vezanim načelom ne ultra petita, sva utvrđenja iz odluke od 9. studenoga 2010. trebalo poništiti. Stoga, s tužiteljeva gledišta, to što Opći sud nije u cijelosti poništio članke 1. do 4. Odluke od 9. studenoga 2010. ne znači da se Komisija mogla temeljiti na tim odredbama kako bi poslije izrekla istu kaznu a da pritom ne iznese dodatno obrazloženje koje opravdava zaključke koji se temelje na navedenim odredbama.
U svakom slučaju, valja istaknuti da je u ovom predmetu, za razliku od okolnosti iz predmeta u kojima su donesene presude od 13. prosinca 2018., Ryanair i Airport Marketing Services/Komisija (T‑53/16, EU:T:2018:943), i od 13. prosinca 2018., Ryanair i Airport Marketing Services/Komisija (T‑165/15, EU:T:2018:953), s jedne strane nije utvrđeno to da je C. C. I. A. Cagliari tijelo javne vlasti jer je tužitelj samo istaknuo, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 55. pobijane odluke, da je na temelju talijanskog prava C. C. I. A. Cagliari „samostalno javno tijelo”. S druge strane, zračnom lukom Cagliari‑Elmas upravlja društvo SOGAER, a ne C. C. I. A. Cagliari, a tužitelj nije pokušao dokazati da su postupanja tog upravitelja zračne luke, u kojem C. C. I. A. Cagliari doduše drži većinski udjel, pripisiva potonjemu, imajući u vidu pretpostavke utvrđene u presudi od 16. svibnja 2002., Francuska/Komisija (C‑482/99, EU:C:2002:294).
208

U njegovu konkretnom slučaju, tužitelj ne osporava da potpora koju je primio za sve zračne linije koje je osigurao iz zračne luke Olbia nije bila degresivna, kada je riječ o toj zračnoj luci, jer je on, u skladu sa spornim programom potpora, od upravitelja te zračne luke primio ili trebao primiti naknade koje su upravo suprotno rasle s vremenom, u ovom slučaju 280000 eura za razdoblje od svibnja 2012. do ožujka 2013. i 300000 eura za razdoblje od lipnja do prosinca 2013. Kada je riječ o zračnoj luci Cagliari‑Elmas, bilo je predviđeno da on primi iznos od 74450 eura za razdoblje od prosinca 2012. do siječnja 2013. S obzirom na to, iz spornog programa potpora ili dokumenata koje je dostavio tužitelj ne proizlazi da su zračne linije na koje su se ti iznosi općenito odnosili bile profitabilne bez predmetnog financiranja, niti to da se ta potpora može individualizirati za svaku od linija, kako bi se za svaku od njih utvrdilo da je potpora koja se odnosi na pojedinu liniju bila degresivna.
28

Komisija, koju podupire Vijeće, ističe da je tužba nedopuštena. Budući da se tužitelj poziva samo na članak 2. pobijane uredbe, on mora dokazati da ima aktivnu procesnu legitimaciju na temelju članka 263. UFEU‑a i osobito izravni utjecaj. Također bi trebao dokazati da ima pravni interes u pogledu navedene odredbe pobijane uredbe. Komisija ističe da, s obzirom na to da to je društvo Seraphim Solar System GmbH bilo ono koje je trebalo – kao pravnu posljedicu nevaljanosti računa koje je izdao tužitelj – platiti dugovane antidampinške i kompenzacijske pristojbe nacionalnim tijelima, a ne tužitelj, on nije dokazao ni izravni utjecaj niti pravni interes. Prema mišljenju Komisije, u ovom slučaju, pobijana uredba nije konkretno naštetila tužitelju (vidjeti, analogijom, presudu od 16. ožujka 1978., Unicme i dr./Vijeće, 123/77, EU:C:1978:73).
75

Točno je da je posebnost članka 100. stavka 3. drugog podstavka Uredbe br. 1308/2013 u tome što se Komisiji izričito nalaže da uzme u obzir postojeće postupke označivanja. Međutim, to pojašnjenje ne može dovesti do zaključka da se ovlaštenje koje je Komisiji dodijeljeno tom odredbom bitno razlikuje od onog predviđenog člankom 42. stavkom 3. Uredbe br. 479/2008, a zatim člankom 118.j stavkom 3. Uredbe br. 1234/2007, s obzirom na to da da se njime samo nastoji pojasniti to ovlaštenje na način da se Komisiji nalaže da uzme u obzir postojeće postupke označivanja. To usto omogućuje da se proizvođačima kojima je odobrena uporaba ZOI‑ja ponudi veće jamstvo da Komisijina odluka neće biti donesena proizvoljno a da pritom nije izmijenjena priroda ili opseg ovlaštenja koje je zakonodavac dodijelio Komisiji.
11

Komisija je 20. srpnja 2017. donijela odluku C(2017) 5050 final o potpori za ulaganje za slovačkog proizvođača kremenog pijeska, društvo NAJPI a. s. (SA.38121 (2016/FC) – Slovačka) (SL 2017., C 336, str. 1.) (u daljnjem tekstu: pobijana odluka), koju je uputila slovačkom Ministarstvu vanjskih poslova, ali čiju pravnu osnovu nije navela. U toj je odluci u biti smatrala, kao prvo, da su ispunjeni uvjeti za pojam državne potpore u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a (točke 43. i 44.), kao drugo, da je potpora o kojoj je riječ dodijeljena 7. studenoga 2013., što odgovara danu nakon dana registracije ugovora o bespovratnim sredstvima sklopljenog 29. listopada 2013. u slovačkom središnjem registru ugovora (točke 45. do 47.), kao treće, da su i program potpora o kojem je riječ na temelju kojeg je potpora u pitanju dodijeljena i ta potpora kao takva ispunjavali uvjete utvrđene Uredbom br. 800/2008, osim onih iz njezina članka 3. stavka 2. prema kojem mjera pojedinačne potpore mora upućivati na to da je dodijeljena na temelju iste uredbe (točke 50. do 55.), kao četvrto, trebalo je analizirati može li se navedena potpora smatrati spojivom s unutarnjim tržištem u skladu s Uredbom Komisije (EU) br. 651/2014 оd 17. lipnja 2014. o ocjenjivanju određenih kategorija potpora spojivima s unutarnjim tržištem u primjeni članaka 107. i 108. [UFEU‑a] (SL 2014., L 187, str. 1.), u skladu s njezinim člankom 58. (točka 56.), i, kao peto, navedena potpora ispunjavala je uvjete iz te uredbe, osobito onaj koji se odnosio na status MSP‑a poduzetnika koji prima potporu, na način da je bila izuzeta od obveze prijave i da je treba smatrati spojivom s unutarnjim tržištem (točke 57. do 63.). Iz toga je zaključila da nije nadležna analizirati potporu o kojoj je riječ u okviru prethodnog ispitivanja predviđenog člankom 4. Uredbe Vijeća (EU) 2015/1589 od 13. srpnja 2015. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka 108. [UFEU‑a] (SL 2015., L 248, str. 9.) (točka 64. navedene odluke). Slijedom toga, ona je „odbila” kao neosnovanu pritužbu koju je tužitelj anonimno podnio na temelju članka 24. stavka 2. Uredbe 2015/1589 (točka 65. navedene odluke).
33

K tomu, s obzirom na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, opći akt čija se nezakonitost ističe mora biti izravno ili neizravno primjenjiv na slučaj koji je predmet tužbe te mora postojati izravna pravna veza između pojedinačne pobijane odluke i predmetnog općeg akta (vidjeti presudu od 17. veljače 2017., Islamic Republic of Iran Shipping Lines i dr./Vijeće, T‑14/14 i T‑87/14, EU:T:2017:102, t. 55. i navedenu sudsku praksu), dovoljno je navesti da se u pobijanoj odluci navodi Delegirana uredba 2015/63 – na čiju se nezakonitost poziva tužitelj u pogledu njezinih članaka 4. do 7., članka 9. i njezina Priloga I. (vidjeti točku 35. ove presude) – kao jedna od njezinih pravnih osnova. Osim toga, iz spisa proizlazi da je ex ante doprinos tužitelja za 2017. izračunan prema metodi nazvanoj „risk adjusted” [prilagođeno riziku], dakle upravo primjenom, među ostalim, prethodno navedenih odredbi Delegirane uredbe 2015/63.
53

Točno je da Komisija u ovom slučaju od nacionalnih tijela nije zatražila pomoć „policije” ili „drugog odgovarajućeg tijela” na temelju članka 20. stavaka 6. do 8. Uredbe br. 1/2003. To osobito potvrđuje činjenica da nalozi francuskih sudova kojima se odobravaju te pretrage i oduzimanja predmeta, koje je kao preventivnu mjeru zatražila Komisija, nisu dostavljeni tužiteljima (vidjeti točke 5. i 34. ove presude). Međutim, kao što to pravilno tvrde tužitelji, oni su morali postupiti u skladu s odlukom o pretrazi koja je obvezujuća za svoje adresate kojima se u slučaju nepoštovanja može propisati novčana kazna (članak 23. stavak 1. točke (c) do (e) Uredbe br. 1/2003) i koja osobito podrazumijeva ulazak u sve službene prostore te izvršavanje uvida u poslovnu dokumentaciju i uzimanje njezina primjerka (članak 20. stavak 2. točke (a) i (d) Uredbe br. 1/2003), što je dovoljno da se utvrdi neželjen ulaz u prostor poduzetnika u pogledu kojih se provodi pretraga, čime se opravdava to da se jamče prava koja se u sudskoj praksi ESLJP‑a iz točaka 50. i 51. ove presude priznaju poduzetnicima u čijim se prostorima provode pretrage (vidjeti u tom smislu presude od 6. rujna 2013., Deutsche Bahn i dr./Komisija, T‑289/11, T‑290/11 i T‑521/11, EU:T:2013:404, t. 65.; ESLJP, 14. ožujka 2013., Bernh Larsen Holding AS i drugi protiv Norveške, CE:ECHR:2013:0314JUD002411708, t. 106.). Stoga nije odlučujuće to da se pretraga u ovom slučaju provela a da sud nije prethodno intervenirao odobravanjem pomoći policije te se može smatrati i da to nepostojanje prethodne sudske intervencije opravdava a fortiori potrebu poštovanja jamstava utvrđenih sudskom praksom ESLJP‑a u fazi sudskog nadzora a posteriori odluke kojom se nalaže pregled (vidjeti u tom smislu presudu od 6. rujna 2013., Deutsche Bahn i dr./Komisija, T‑289/11, T‑290/11 i T‑521/11, EU:T:2013:404, t. 66. i navedenu sudsku praksu ESLJP‑a). Važno je usto naglasiti da, kad se od suda Unije traži da odluči o poštovanju temeljnih prava poduzetnika u pogledu kojih se provodi pretraga, on se uvijek oslanja na sudsku praksu ESLJP‑a (presude od 18. lipnja 2015., Deutsche Bahn i dr./Komisija, C‑583/13 P, EU:C:2015:404, t. 41. do 48.; od 6. rujna 2013., Deutsche Bahn i dr./Komisija, T‑289/11, T‑290/11 i T‑521/11, EU:T:2013:404, t. 109. do 114. i od 10. travnja 2018., Alcogroup i Alcodis/Komisija, T‑274/15, neobjavljena, EU:T:2018:179, t. 91.).
47

U pogledu drugog dijela četvrte točke tužbenog zahtjeva, usmjerenog protiv navodnog odbijanja zahtjeva za povrat predmetnih privatnih podataka, valja istaknuti da taj zahtjev za povrat, od 24. veljače 2017., kao što to ističu tužitelji u svojim pismenima, ili od 13. travnja 2017., kao što je to spomenuto na raspravi, nije podnesen na dovoljno precizan način da bi se Komisiji omogućilo da u odnosu na njega zauzme korisno stajalište, tako da tužitelji do datuma podnošenja ove tužbe, a na koji se mora ocijeniti njezina dopuštenost (vidjeti u tom smislu presude od 3. prosinca 2014., Castelnou Energía/Komisija, T‑57/11, EU:T:2014:1021, t. 34., i od 22. lipnja 2016., Whirlpool Europe/Komisija, T‑118/13, EU:T:2016:365, t. 49.), nisu primili Komisijin odgovor koji može činiti akt koji se može pobijati. Naime, tužitelji su samo spomenuli „brojne dokumente kojima se ugrožava privatni život njihovih autora”, općenito navodeći da je riječ o „osobnim porukama, adresarima, telefonskim pozivima itd.” i priznajući, u svojem zahtjevu od 13. travnja 2017., da oni „trenutačno analiziraju brojne dokumente koje su Komisijini agenti kopirali” kako bi utvrdili koji su oni na koje se odnosi to ugrožavanje.
100

Tužitelji tvrde da Komisija nije mogla na temelju točaka 145. do 147. Konsolidirane obavijesti o nadležnosti u vezi s preuzimanjem kontrole od strane zajedničkog pothvata identificirati predmetne poduzetnike od slučaja do slučaja, ispitujući gospodarsku stvarnost kako bi utvrdila koji su stvarni sudionici projekta koncentracije. Dakle, predmetne poduzetnike ne može se identificirati na temelju složenih činjeničnih ocjena provedenih od slučaja do slučaja. Iznimka je moguća samo ako je za sve subjekte o kojima je riječ očito da zajednički pothvat koji je samostalan poduzetnik nije predmetni poduzetnik. Komisija može ispitivati gospodarsku stvarnost samo u dvama slučajevima. Prvi je slučaj ako se poduzetnici kupci koriste „fiktivnim društvom”, to jest društvom osnovanim samo radi stjecanja, a drugi su slučaj situacije očitog izbjegavanja, kada je zajednički pothvat koji je samostalan poduzetnik samo sredstvo za transakciju koja za njega uopće nije relevantna i ako je to očito za sve uključene sudionike.
257

Kao prvo, u predmetnom slučaju treba najprije istaknuti da tužitelj svojom argumentacijom nastoji osporiti isključivo dodatne Komisijine ocjene iz uvodnih izjava 208. i sljedećih pobijane odluke, ali ne dovodi u pitanje glavne ocjene sadržane u njezinim uvodnim izjavama 205. do 207., u skladu s kojima je, u biti, prije uklanjanja željezničke pruge društvo LDZ stvarno moglo prevoziti naftne proizvode društva Orlen namijenjene izvozu morskim putem od rafinerije do latvijskih lučkih terminala kratkom rutom prema Latviji. Kad je riječ o odlukama o dodjeli željezničkog infrastrukturnog kapaciteta, valja istaknuti, kao što je to učinila i Komisija, da se u pobijanoj odluci ne osporava činjenica da te odluke donosi VGI. S tim u vezi, Komisija je u uvodnoj izjavi 296. pobijane odluke priznala da, što se tiče dodjele kapaciteta u Litvi, zahtjevi za pristup željezničkoj infrastrukturi podnose se VGI‑ju, koji ispituje jesu li potpuni. Međutim, ona je u nastavku pojasnila, što tužitelj nije pobijao, da upravo potonji provodi tehničku ocjenu zahtjeva i VGI‑ju priprema nacrt voznog reda. Prema tome, kao što tvrdi Komisija, zahtjev za dodjelu kapaciteta koji je podnijelo društvo LDZ konkretno je ovisio o tužiteljevoj ocjeni. Osim toga, zahtjev za dodjelu kapaciteta razlikuje se od zahtjeva za izdavanje propisanih dozvola poput potvrde o sigurnosti potrebne za prometovanje u Latviji. Slijedom navedenog, kao što to s pravom ističe Komisija, nije važno to što je, kako navodi tužitelj, društvu LDZ trebalo 28 dana od dana podnošenja zahtjeva da ishodi sve propisane dozvole potrebne za samostalno obavljanje djelatnosti na dijelu litavske dionice dugih ruta do latvijskih lučkih terminala. Naime, ocjena prepreka ulasku na tržište koja je provedena u pobijanoj odluci ne temelji se na pitanju koliko je teško pribaviti propisane dozvole, nego koliko je teško doći do dodjele kapaciteta.
55

Nasuprot tomu, Komisijino tumačenje koje podvrgava primjenu prijelazne odredbe kumulativnim zahtjevima podnošenja zahtjeva države članice i provođenjem glasovanja najkasnije 31. ožujka 2017. dovelo bi, na kraju prijelaznog razdoblja, do nesigurnosti u pogledu vremenske primjene kvalificirane većine prema definiciji iz članka 3. stavka 3. Protokola br. 36. Naime, iako se trajanje radova na nacrtu akta može razlikovati, država članica koja se koristi pravom koje joj je dodijeljeno tom odredbom tijekom prijelaznog razdoblja, prije svega kad je datum njezina zahtjeva blizu 31. ožujka 2017., nije sigurna da će se stvarno glasovati prema navedenim pravilima. U slučaju da se radovi na nacrtu akta nastave nakon 31. ožujka 2017., Komisijino bi tumačenje dovelo do toga da bi se trebalo glasovati kvalificiranom većinom iz članka 16. stavka 4. UEU‑a, dok bi završetak radova prije tog datuma i mogućnost glasovanja prije 31. ožujka 2017. doveli do primjene kvalificirane većine iz članka 3. stavka 3. Protokola br. 36. Osim toga, takvo bi tumačenje dovelo ne samo do nepredvidivosti, već bi moglo dovesti i do zlouporabe dotične prijelazne odredbe određivanjem datuma glasovanja nakon 31. ožujka 2017.
16

Komisija je u svojem dopisu od 14. veljače 2017. potvrdila, kao što je to već navela tužitelju u svojoj poruci elektroničke pošte od 31. listopada 2016., da nije donijela nikakvu odluku o zahtjevu jednog od odabranih operatora za odobrenje uporabe frekvencijskog pojasa 2 GHz za MSS i da to pitanje moraju „u svakom slučaju” razmotriti nadležna nacionalna tijela. Usto, navela je, s jedne strane, da iako nadzire razvoj tržišta i propisa o tom pitanju, osobito u okviru Odbora za komunikacije i radne skupine Odbora za komunikacije o MSS‑ovima, provedbene mjere koje se odnose na MSS‑ove i njihove operatore donose se na nacionalnoj razini i, s druge strane, da ona samo olakšava suradnju između država članica u skladu s Odlukom o izvršenju. Dodala je da nije predviđena nikakva redefinicija svrhe uporabe frekvencijskog pojasa 2 Ghz od one predviđene Odlukom o MSS‑u i da nije utvrdila nijednu okolnost koja bi mogla dovesti do pokretanja postupka zbog povrede obveze protiv države članice zbog stvarnih ili mogućih nacionalnih mjera u području koje je uređeno Odlukom o MSS‑u, u vezi s izvršavanjem navedenih nacionalnih tijela njihovih funkcija odobrenja ili izvršenja u primjeni te odluke.
108

Valja istaknuti, kao što je to učinila Komisija, da, s obzirom na to da treba uzeti u obzir mjerila za odobravanje iz Uredbe br. 1107/2009, valja provesti cjelovito ispitivanje sigurnosti tvari. To ispitivanje može podrazumijevati i da se prouče područja koja su već ocijenjena tijekom prvog ispitivanja, kako bi ih se ocijenilo s obzirom na najnovije znanstvene spoznaje. U znanstvenoj procjeni u obzir se mora uzeti težina dostupnih dokaza. To načelo se ne poštuje ako se u obzir uzmu samo nova istraživanja odnosno ispitivanja.
61

Međutim, okolnost da Komisija nije uključila tužitelja u prepisku s Republikom Poljskom nakon donošenja odluke o pokretanju postupka – koliko god bila vrijedna žaljenja – nije takva da dovodi do poništenja pobijane odluke, s obzirom na to da u okolnostima ovog slučaja Komisijina pravna ocjena iz te odluke ne bi mogla biti drukčija i da do takvog propusta nije došlo.
91

Međutim, iznimno je moguće pozvati se na povredu prava na saslušanje kada institucija Unije utemelji svoju odluku na činjeničnim i pravnim razmatranjima kojih podnositelj nije bio svjestan ili na dokazima koje on nije podnio (vidjeti u tom smislu presude od 13. prosinca 1995., Windpark Groothusen/Komisija, T‑109/94, EU:T:1995:211, t. 48., od 30. travnja 2014., Euris Consult/Parlament, T‑637/11, EU:T:2014:237, t. 119. i od 15. rujna 2016., AEDEC/Komisija, T‑91/15, neobjavljenu, EU:T:2016:477, t. 24.) ili kada podnositelju stavlja na teret određeno ponašanje, a da mu ne pruži priliku da učinkovito iznese svoje stajalište (vidjeti u tom smislu presudu od 9. srpnja 1999., New Europe Consulting i Brown/Komisija, T‑231/97, EU:T:1999:146, t. 5. i 42. do 44.). Osim toga, valja istaknuti da je u okviru postupaka koji se odnose na plaćanje carina presuđeno da je došlo do povrede prava obrane kada tužitelj nije mogao iznijeti svoje stajalište o važnosti činjenica ili dokumenata uzetih u obzir u pobijanom aktu (vidjeti, u tom smislu, presude od 21. studenoga 1991., Technische Universität München, C‑269/90, EU:C:1991:438, t. 25.; od 19. veljače 1998., Eyckeler & Malt/Komisija, T‑42/96, EU:T:1998:40, t. 86. do 88., i od 17. rujna 1998., Primex Produkte Import‑Export i dr./Komisija, T‑50/96, EU:T:1998:223, t. 63. do 71.).