MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

PAOLA MENGOZZIJA

od 31. siječnja 2012. ( 1 )

Predmet C‑418/11

TEXDATA Software GmbH

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberlandesgericht Innsbruck (Austrija))

„Pravo društava — Sloboda poslovnog nastana — Članci 49. UFEU‑a i 54. UFEU‑a — Direktiva 2009/101/EZ, Četvrta direktiva 78/660/EEZ, Jedanaesta direktiva 89/666/EEZ — Objava računovodstvenih dokumenata društava kapitala i njihovih podružnica — Sankcije predviđene u slučaju neobjavljivanja — Proporcionalnost sankcije — Načelo djelotvorne sudske zaštite — Načelo poštovanja prava na obranu — Načelo ne bis in idem“

1. Protivi li se pravu Unije nacionalni propis kojim se, u slučaju prekoračenja propisanog roka za objavu računovodstvenih dokumenata društava, predviđa trenutačno izricanje novčane kazne društvu kao i njegovim tijelima bez prethodne opomene i bez mogućnosti podnošenja očitovanja te kojim se, u slučaju daljnjeg kašnjenja, predviđa trenutačno izricanje novih sankcija? To je u biti pitanje koje je postavio Oberlandesgericht Innsbruck (Austrija) ovim zahtjevom za prethodnu odluku.

2. Sud koji je uputio zahtjev traži od Suda da osobito provjeri sukladnost takvog propisa nedavno uvedenog u Austriji, s jedne strane, sa slobodom poslovnog nastana iz članaka 49. UFEU‑a i 54. UFEU‑a i s odredbama koje se odnose na sankcije za neobjavljivanje računovodstvenih dokumenata predviđene u direktivama Unije iz područja društava te, s druge strane, s načelima djelotvorne sudske zaštite, poštovanja prava na obranu i ne bis in idem, zajamčenima različitim odredbama Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) kao i Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (u daljnjem tekstu: EKLJP).

3. Bez obzira na relativno malu vrijednost predmeta spora u glavnom postupku, od Suda se stoga u ovom predmetu traži da zauzme stajalište o pitanjima prava Unije koja nisu nimalo zanemariva.

I – Pravni okvir

A – Pravo Unije

4. Članak 6. Prve direktive iz područja društava, odnosno Direktive 68/151/EEZ ( 2 ), koji je nakon stavljanja izvan snage te direktive postao članak 7. Direktive 2009/101/EZ ( 3 ), određuje sljedeće: „Svaka država članica predviđa odgovarajuće sankcije barem u slučaju: a) ne objave računovodstvenih dokumenata kako se zahtijeva člankom 2. točkom (f); (…)”.

5. Članak 60.a Četvrte direktive iz područja društava, odnosno Direktive 78/660/EEZ ( 4 ), određuje da „[d]ržave članice određuju pravila o sankcijama koje se primjenjuju u slučaju kršenja nacionalnih odredaba donesenih sukladno ovoj Direktivi te poduzimaju sve mjere nužne za njihovu primjenu. Predviđene sankcije moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće”.

6. Članak 1. stavak 1. Jedanaeste direktive iz područja društava, odnosno Direktive 89/666/EEZ ( 5 ), predviđa: „Dokumenti i podaci koji se odnose na podružnicu koju je u državi članici otvorilo trgovačko društvo na koje se primjenjuje pravo druge države članice i na koje se primjenjuje Direktiva 68/151/EEZ objavljuju se prema pravu države podružnice, u skladu s člankom 3. te Direktive.”

7. Na temelju članka 12. navedene direktive, „[d]ržave članice određuju odgovarajuće sankcije u slučaju da se ne ispuni obveza objavljivanja sadržaja navedenih u član[ku] 1. (...)”.

B – Nacionalno pravo

8. Na temelju članka 227. stavka 1. Unternehmensgesetzbucha (austrijski Zakon o trgovačkim društvima, u daljnjem tekstu: UGB), zakonski zastupnici društava kapitala dužni su podnijeti sudu nadležnom za vođenje registra društava na području sjedišta društva godišnje financijske izvještaje, godišnje izvješće kao i druge dokumente društva, nakon što se o njima raspravljalo na glavnoj skupštini, a u svakom slučaju najkasnije devet mjeseci od završetka financijske godine.

9. Članak 280.a UGB‑a, naslovljen „Objava podružnica stranih društava kapitala”, propisuje da, u slučaju podružnica stranih društava kapitala, zastupnici podružnice dužni su na njemačkom jeziku i u skladu s člankom 227. UGB‑a objaviti računovodstvene dokumente izrađene, revidirane i objavljene u skladu s pravom primjenjivim na glavno sjedište društva ( 6 ).

10. Članak 283. UGB‑a naslovljen je „Novčane kazne” i utvrđuje posljedice neispunjenja gore navedenih obveza objavljivanja. Taj je članak bio predmet reforme 2011. godine (u daljnjem tekstu: reforma iz 2011.) ( 7 ).

11. Na temelju stavka 1. navedene odredbe, kako je izmijenjena, članovi upravnog vijeća ili stečajni upravitelji dužni su poštovati članak 227. UGB‑a, a u slučaju podružnice stranog društva kapitala, osobe ovlaštene za njezino zastupanje dužne su poštovati članak 280.a UGB‑a pod prijetnjom da im sudac izrekne novčanu kaznu u iznosu od 700 do 3600 eura. Ta novčana kazna mora biti izrečena nakon isteka roka za objavu i mora se ponovno izricati svaka dva mjeseca sve dok navedena tijela ne ispune svoje obveze.

12. Člankom 283. stavcima 2. i 3. UGB‑a utvrđuje se postupak izricanja novčane kazne, koji se odvija u dvije faze. U prvoj fazi, predviđenoj stavkom 2. navedenog članka, u slučaju kada tijela društva nisu ispunila svoje obveze objavljivanja do zadnjeg dana propisanog roka, rješenjem se mora izreći novčana kazna od 700 eura, bez ikakva prethodnog postupka. Navedeni izostanak prethodnog postupka prije izricanja te prve sankcije novost je uvedena reformom iz 2011., čiji je cilj promjena ustaljene prakse među austrijskim sucima koja je bila na snazi u prethodnom sustavu da se prije izricanja sankcije poduzetnicima koji nisu ispunili svoje obveze pošalje opomena ( 8 ).

13. Također na temelju članka 283. stavka 2. UGB‑a, novčana kazna ne mora se izreći samo ako tijelo na koje se obveza odnosi očito nije moglo pravodobno ispuniti obveze objave podataka zbog nepredvidljive ili neotklonjive okolnosti. U tom slučaju donošenje rješenja može se odgoditi na razdoblje od najviše četiri tjedna. Zainteresirano tijelo ima rok od četrnaest dana da podnese žalbu protiv rješenja kojim se izriče novčana kazna, u kojoj se navode razlozi koji opravdavaju neizvršavanje obveza. Ako se žalba ne podnese, rješenje postaje pravomoćno. Ako je žalba nepravodobna ili neosnovana, odbit će se rješenjem. Međutim, može se dopustiti povrat u prijašnje stanje.

14. Članak 283. stavak 3. UGB‑a predviđa moguću drugu fazu postupka izricanja novčane kazne. U smislu tog stavka, pravodobnim podnošenjem obrazložene žalbe protiv rješenja kojim se izriče novčana kazna navedena u stavku 2. sprečava se izvršenje tog rješenja te se time pokreće redovni postupak. Taj se postupak može završiti obustavom postupka ili izricanjem novčane kazne u visini od 700 do 3600 eura. Tijelo društva na koje se obveza odnosi može podnijeti pravno sredstvo protiv izricanja novčane kazne u redovnom postupku.

15. Ako se podaci ne objave u razdoblju od dva mjeseca počevši od isteka posljednjeg dana roka za objavu navedenog u članku 277. UGB‑a i spomenutog u prethodnoj točki 8., članak 283. stavak 4. UGB‑a predviđa da se rješenjem izriče nova novčana kazna od 700 eura, koja se, u slučaju daljnjeg neispunjenja obveze objave podataka, ponavlja za svako sljedeće razdoblje od dva mjeseca. Članak 283. stavak 5. UGB‑a predviđa da se, u slučaju poduzetnika koji su prema kriterijima navedenima u UGB‑u kvalificirani kao srednji ili veliki, novčane kazne predviđene u stavku 3. kao i one koje se iznova izriču u slučaju daljnjeg neispunjenja obveza povećavaju tri odnosno šest puta.

16. Osim toga, na temelju članka 283. stavka 7. UGB‑a, obveze koje su zakonski zastupnici dužni ispuniti na temelju članaka 277. i 280.a primjenjuju se i na društva. Ako društvo posredstvom svojih tijela ne ispuni svoje obveze, i njemu će se naložiti plaćanje novčane kazne.

II – Činjenice, glavni postupak i prethodna pitanja

17. Texdata Software GmbH (u daljnjem tekstu: Texdata) društvo je s ograničenom odgovornošću sa sjedištem u Karlsruheu, u Njemačkoj, čiji je predmet poslovanja osmišljanje i stavljanje u promet programske podrške. Društvo obavlja svoje poslovanje u Austriji putem podružnice koja je od 4. ožujka 2008. upisana u austrijski registar društava kao strano društvo.

18. Rješenjem od 5. svibnja 2011. Landesgericht Innsbruck (sud u Innsbrucku) izrekao je društvu Texdata dvije novčane kazne, svaku u iznosu od 700 eura, u skladu s člankom 283. stavkom 2. UGB‑a, kako je izmijenjen 2011., zbog nepodnošenja godišnjih financijskih izvještaja od 31. prosinca 2008. i 31. prosinca 2009. u određenom roku, odnosno, kao što je naveo sud koji je uputio zahtjev, do 28. veljače 2011.

19. Texdata je 23. svibnja 2011. pravodobno pred Landesgerichtom podnio dvije žalbe u kojima je tvrdio da je izricanje novčane kazne bez prethodne opomene nedopušteno i da su se u svakom slučaju mogli podnijeti samo godišnji financijski izvještaji već objavljeni pred Amtsgerichtom Karlsruhe (Okružni sud u Karlsruheu), koji su se mogli pregledati na internetu zahvaljujući mogućnostima elektroničkog pravosuđa.

20. Istog je dana Texdata podnio Landesgerichtu i dva navedena godišnja financijska izvještaja.

21. Dvjema odlukama od 25. svibnja 2011. Landesgerischt je odlučio da se dva rješenja kojima se izriče novčana kazna neće izvršiti, s obzirom na pravodobnost žalbi, te je u redovnom postupku društvu ponovno izrekao, u smislu članka 283. stavaka 3. i 7. UGB‑a, dvije novčane kazne, svaku u iznosu od 700 eura, zbog nepodnošenja godišnjih financijskih izvještaja u roku.

22. Sud koji je uputio zahtjev, pred kojim je društvo Texdata podnijelo žalbu protiv dvaju navedenih rješenja, postavlja pitanje o sukladnosti s pravom Unije predmetnog nacionalnog propisa, kako je izmijenjen 2011., te je stoga prekinuo postupak i postavio Sudu sljedeće prethodno pitanje: „Je li pravo Unije prema svojem trenutačnom stanju, a posebno: 1. sloboda poslovnog nastana uređena člancima 49. UFEU‑a i 54. UFEU‑a; 2. opće načelo prava (članak 6. stavak 3. UEU‑a) na djelotvornu sudsku zaštitu (načelo djelotvornosti); 3. načelo poštovanja prava na obranu predviđeno člankom 47. stavkom 2. Povelje o temeljnim pravima (članak 6. stavak 1. UEU‑a) i člankom 6. stavkom 2. EKLJP‑a (članak 6. stavak 1. UEU‑a); 4. načelo ne bis in idem iz članka 50. Povelje o temeljnim pravima, ili 5. pravila koja se odnose na sankcije u postupku objave koja proizlaze iz članka 6. Direktive 68/151/EEZ, članka 60.a Direktive 78/660/EEZ i iz članka 38. stavka 6. Direktive 83/349/EEZ ( 9 ), protivno nacionalnim odredbama koje, u slučaju prekoračenja zakonskog roka od devet mjeseci predviđenog za izradu godišnjih financijskih izvještaja i njihovu objavu kod suda nadležnog za vođenje registra društava, — ne ostavljajući mogućnost prethodnog izjašnjavanja glede postojanja obveze objave i isticanja eventualnih razloga spriječenosti, a posebno bez prethodne provjere jesu li godišnji izvještaji već podneseni sudu koji vodi registar koji je nadležan prema glavnom sjedištu društva, i — ne uputivši prethodno pojedinačnu opomenu društvu ili tijelima nadležnima za njegovo zastupanje da ispune obvezu objave podataka, obvezuju potonji da, s jedne strane, trenutačno izrekne minimalnu novčanu kaznu od 700 eura društvu i svakom tijelu nadležnom za njegovo zastupanje zato što će se, u izostanku suprotnog dokaza, svaki propust staviti njemu na teret, i da, s druge strane, društvu i svakom tijelu nadležnom za njegovo zastupanje trenutačno izrekne novu minimalnu novčanu kaznu u visini od 700 eura za daljnje propuste za svako sljedeće razdoblje od dva mjeseca, na temelju iste predmnjeve odgovornosti.”

III – Postupak pred Sudom

23. Sud je 10. kolovoza 2011. zaprimio rješenje kojim se upućuje zahtjev za prethodnu odluku. Pisana očitovanja podnijeli su Texdata, austrijska vlada i vlada Ujedinjene Kraljevine kao i Europska komisija.

24. Na raspravi održanoj 27. studenoga 2012. intervenirali su Texdata, austrijska vlada i Komisija.

IV – Pravna analiza

A – Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku

25. Najprije valja analizirati argumente koji se odnose na nedopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku.

26. Austrijska vlada ističe niz pogrešaka u izlaganju nacionalnog propisa u rješenju kojim se upućuje zahtjev za prethodnu odluku i stoga tvrdi da sud koji je uputio zahtjev nije predstavio taj propis na način koji bi Sudu omogućio da pruži koristan, a ne samo hipotetski odgovor.

27. U tom pogledu ipak valja podsjetiti da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da cilj prethodnog postupka, kako je predviđen člankom 267. UFEU‑a, nije tumačenje zakonodavnih odredbi ili nacionalnih propisa te, prema tome, moguće netočnosti sadržane u opisu predmetnih nacionalnih odredbi koji je sud koji je uputio zahtjev naveo u rješenju kojim se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne mogu imati za učinak oduzimanje Sudu nadležnosti za odgovaranje na prethodno pitanje koje je uputio taj sud ( 10 ). U ovom slučaju, na temelju podataka sadržanih u rješenju kojim se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, smatram da Sud raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima kako bi na koristan način odgovorio na pitanja koja su mu postavljena.

28. Vlada Ujedinjene Kraljevine, iako nije službeno istaknula prigovor nedopuštenosti, ističe da nije jasno zašto je novi postupak predviđen člankom 283. UGB‑a nakon reforme iz 2011. retroaktivno primijenjen na obvezu podnošenja izvještaja koji se odnose na financijske godine 2008. i 2009.

29. U tom pogledu iz sudske prakse proizlazi da nije na Sudu da odlučuje o tumačenju i primjenjivosti nacionalnih odredbi ili da utvrdi činjenice relevantne za rješavanje glavnog postupka. Sud je, naime, u okviru podjele nadležnosti između sudova Unije i nacionalnih sudova dužan uzeti u obzir činjenični i pravni kontekst u pogledu kojeg je postavljeno prethodno pitanje, kao što je određen u rješenju kojim se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ( 11 ). Osim toga, Sud je također odlučio da je utvrđivanje nacionalnog propisa koji se primjenjuje ratione temporis pitanje tumačenja nacionalnog prava, što nije u nadležnosti Suda, pred kojim je pokrenut postupak za prethodnu odluku ( 12 ).

30. Prema mojem mišljenju, iz navedenih razmatranja proizlazi da je prethodno pitanje dopušteno.

B – O prethodnom pitanju

1. Sloboda poslovnog nastana i direktive iz područja društava

a) Opća razmatranja

31. Prvim i petim dijelom svojeg prethodnog pitanja, koje prema mojem mišljenju valja analizirati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li slobodu poslovnog nastana – predviđenu člancima 49. UFEU‑a i 54. UFEU‑a kao i odredbama članka 6. Prve direktive 68/151/EEZ, članka 60.a Četvrte direktive 78/660/EEZ i članka 38. stavka 6. Sedme direktive 83/349/EEZ – tumačiti na način da se protivi nacionalnom propisu koji se odnosi na sustav sankcija za neispunjenje obveza objavljivanja računovodstvenih dokumenata društava kapitala, poput onog predviđenog UGB‑om, kako je izmijenjen 2011., i opisanog u prethodnim točkama 10. do 16.

32. Konkretno, sud koji je uputio zahtjev pita može li se cilj objave godišnjih financijskih izvještaja postići na jednako učinkovit način postupkom koji je manje „drastičan” od onog uvedenog reformom iz 2011., poput, primjerice, postupka koji je bio na snazi prije navedene reforme ( 13 ). Novim se sustavom, naime, stranim društvima nalažu nepotrebni troškovi i opterećenja jer su primorana obratiti se odvjetniku kako bi zaštitila prava koja imaju na temelju slobode poslovnog nastana, dok bi, naprotiv, kako bi se utvrdilo jesu li ta društva već objavila relevantne računovodstvene dokumente, odnosno završne račune objavljene pred sudom nadležnim za mjesto glavnog sjedišta društva, bilo moguće podnijeti upit navedenom stranom sudu ili pak glavnom sjedištu predmetnog društva.

33. Ponajprije treba istaknuti da se obveza objave godišnjih financijskih izvještaja kao i odnosni sustav sankcija predviđen nacionalnim propisom koji je predmet glavnog postupka primjenjuju na društvo Texdata, s obzirom na to da Texdata, njemačko društvo kapitala, obavlja svoje djelatnosti u Austriji posredstvom podružnice registrirane u toj državi kao strana podružnica društva kapitala. U tim okolnostima smatram, kao što je to napomenula vlada Ujedinjene Kraljevine, da za analizu ovog predmeta nije toliko važna Sedma direktiva 83/349/EEZ o godišnjim financijskim izvještajima, koju je naveo sud koji je uputio zahtjev, s obzirom na to da se primjenjuje na grupe poduzetnika koje se sastoje od matičnog društva i društava kćeri koja imaju vlastitu pravnu osobnost ( 14 ), koliko Jedanaesta direktiva 89/666/EEZ o objavi podružnica društava kapitala. Osim toga, kao što je to već istaknuto u točki 4., Prva direktiva 68/151/EEZ, na koju se u zahtjevu za prethodnu odluku poziva sud koji je uputio zahtjev, stavljena je izvan snage i zamijenjena Direktivom 2009/101/EZ.

34. U tom pogledu valja podsjetiti da činjenica da je sud koji je uputio zahtjev službeno formulirao prethodno pitanje pozivajući se na određene odredbe prava Unije ne sprečava Sud da pruži tom sudu sve elemente tumačenja prava Unije koji mogu biti korisni za rješavanje predmeta koji se pred njim vodi, bez obzira na to je li se taj sud u tekstu svojeg pitanja na njih pozvao. U tom je pogledu na Sudu da iz svih podataka koje je dostavio nacionalni sud, a osobito iz obrazloženja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, izvede one elemente prava Unije koje treba tumačiti uzimajući u obzir predmet spora ( 15 ).

35. S obzirom na činjenične okolnosti iz kojih proizlazi spor i primjenjivi austrijski propis, Sud će, uz članke 49. UFEU‑a i 54. UFEU‑a, trebati tumačiti i Direktivu 2009/101/EZ, Četvrtu direktivu 78/660/EEZ i Jedanaestu direktivu 89/666/EEZ.

b) Direktive 2009/101/EZ, 78/660/EEZ i 89/666/EEZ

36. Gore navedene direktive ubrajaju se u dodatne mjere koje je zakonodavac Unije donio kako bi olakšao ostvarivanje slobode poslovnog nastana. Sve one predstavljaju odredbe za primjenu članka 50. stavka 2. točke (g) UFEU‑a ( 16 ) kao i Općeg programa za ukidanje ograničenja slobode poslovnog nastana koji je 18. prosinca 1961. donijelo Vijeće ( 17 ), a kojima se propisuje usklađivanje zaštitnih mjera koje države članice zahtijevaju za društva radi zaštite interesa članova i trećih osoba. Navedene zaštitne mjere uključuju obvezu objave određenih relevantnih podataka koji se odnose na sama društva. Stoga se u tom pogledu navedenim direktivama predviđaju odredbe čiji je cilj usklađivanje nacionalnih propisa koji se odnose na objavu relevantnih podataka o društvima ( 18 ).

37. Naime, iz različitih uvodnih izjava tih direktiva proizlazi da je glavni cilj usklađivanja nacionalnih propisa koji se odnose na objavu podataka posebno zaštita interesa trećih osoba. Svrha predviđanja obveza objave podataka za društva zapravo je omogućiti trećim osobama koje surađuju ili namjeravaju surađivati s društvom da se upoznaju s njegovim osnovnim dokumentima kao i određenim relevantnim informacijama koje se odnose na društvo, osobito pojedinostima o osobama koje su ga ovlaštene obvezati ( 19 ).

38. Osim toga, što se tiče osobito objave godišnjih financijskih izvještaja društava kapitala, Sud je već imao priliku istaknuti da ona ima ključnu ulogu u zaštiti trećih osoba ( 20 ) i da je njezina svrha ponajprije pružiti informacije trećim osobama koje nisu upoznate ili se ne mogu dovoljno dobro upoznati s računovodstvenim i financijskim stanjem društva ( 21 ). Poseban je cilj omogućiti im da ocijene može li se s društvom uspostaviti ili održavati bilo kakav pravni odnos ( 22 ).

39. S obzirom na to da je primjena pravnog propisa izravno povezana s postojanjem sustava prisile kojim se želi zajamčiti njegovo poštovanje, zakonodavac Unije nije državama članicama propisao samo da donesu potrebne mjere kako bi društva bila podvrgnuta obvezama objavljivanja, osobito u pogledu računovodstvenih dokumenata, već i da predvide „odgovarajuće sankcije” u slučaju neispunjenja tih obveza ( 23 ).

40. Stoga valja zaključiti da je rješenje iz nacionalnog propisa poput onoga u glavnom postupku – kojim je društvima i podružnicama stranih društava kapitala predviđena obveza objavljivanja računovodstvenih i drugih dokumenata navedenih u članku 277. stavku 1. i članku 280.a UGB‑a kao i sankcija za neobjavljivanje tih dokumenata – u skladu s gore navedenim direktivama.

41. Nameće se, međutim, pitanje, koje je postavio sud koji je uputio zahtjev, o prikladnosti i proporcionalnosti tog sustava sankcija.

42. U tom pogledu Sud je naveo da se za pojašnjavanje dosega zahtjeva koji se odnosi na primjerenost sankcija utvrđenih za neispunjenje obveza objavljivanja može korisno uzeti u obzir ustaljena sudska praksa Suda koja se odnosi na načelo lojalne suradnje, a koje je sada zajamčeno člankom 4. stavkom 3. UEU‑a, iz kojeg proizlazi zahtjev jednake naravi. Prema toj sudskoj praksi, iako zadržavaju pravo na izbor sankcija, države članice moraju osobito osigurati da se povrede prava Unije sankcioniraju u materijalnopravnim i procesnopravnim uvjetima koji su istovrsni onima mjerodavnima za povrede nacionalnog prava slične naravi i važnosti, a koji u svakom slučaju sankciju čine učinkovitom, proporcionalnom i odvraćajućom ( 24 ).

43. Osim toga, valja istaknuti da, iako se direktivama predviđa da države članice donose odgovarajuće sankcije, one ne sadržavaju točne odredbe u pogledu utvrđivanja takvih nacionalnih sankcija i njima se osobito ne utvrđuje nijedan izričit kriterij za ocjenu njihove proporcionalnosti.

44. Međutim, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da, u nedostatku usklađivanja sa zakonodavstvom Unije u području sankcija koje se primjenjuju u slučaju nepoštovanja uvjeta predviđenih sustavom uspostavljenim tim zakonodavstvom, države članice mogu izabrati sankcije koje im se čine primjerenima. Ipak, one su dužne izvršavati svoju nadležnost poštujući pravo Unije i njegova opća načela te u skladu s tim i načelo proporcionalnosti ( 25 ).

45. Stoga u ovom slučaju sankcije koje su dopuštene nacionalnim propisom o kojem se raspravlja u glavnom postupku ne smiju prelaziti granice onoga što je prikladno i nužno za postizanje ciljeva kojima zakonodavstvo legitimno teži, s time da, ako postoji izbor između više prikladnih mjera, treba izabrati manje ograničavajuću, a uzrokovane nepovoljnosti ne smiju biti nerazmjerne u odnosu na ciljeve koje se želi postići ( 26 ).

46. Jasno je da je u okviru prethodne odluke na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni jesu li nacionalne mjere u skladu s pravom Unije te osobito s načelom proporcionalnosti, pri čemu je Sud nadležan samo za pružanje svih elemenata tumačenja koji se odnose na pravo Unije, a koji mu mogu omogućiti da ocijeni takvu sukladnost ( 27 ). Dakle, na tom je sudu, koji je jedini nadležan za tumačenje nacionalnog prava, da odluči ispunjava li sustav sankcija predviđen nacionalnim propisom iz glavnog postupka zahtjeve djelotvornosti, proporcionalnosti i odvraćajućeg učinka te osobito dovodi li u slučaju povrede obveza objavljivanja u nepovoljniji položaj formalno strana društva u odnosu na austrijska ( 28 ). Međutim, prilikom ocjene takve sukladnosti sud koji je uputio zahtjev dužan je uzeti u obzir elemente tumačenja koje mu je dao Sud.

47. S tim u vezi, kao prvo, treba uzeti u obzir gore navedeni temeljni cilj zaštite trećih osoba koje surađuju s društvom, koji se, uz to što je sadržan u odredbama prava Unije, mora nastojati postići i nacionalnim odredbama u području objave podataka. U tom pogledu, prije svega, ne mogu ne istaknuti da iz objašnjenja vladina prijedloga zakona kojim je uvedena reforma iz 2011. proizlazi da je u vrijeme prethodnog sustava u Austriji manje od polovice poduzetnika koji podliježu obvezi objavljivanja tu obvezu ispunilo u zadanom roku ( 29 ). Već samo ta primjedba čini mi se dovoljnom da se dokaže kako se prethodnim sustavom ( 30 ), na koji upućuje sud koji je uputio zahtjev i na kojem temelji neke od svojih sumnji u pogledu proporcionalnosti novog sustava sankcija, nije moglo jamčiti da će društva ispuniti svoje obveze objavljivanja računovodstvenih dokumenata te stoga nije bio u skladu sa zahtjevima djelotvornosti i odvraćajućeg učinka kao ni s navedenim temeljnim ciljem zaštite trećih osoba sadržanim u direktivama. Uostalom, iz navedenih objašnjenja vladina prijedloga zakona kao i iz tvrdnji koje je austrijska vlada izričito navela na raspravi proizlazi da je reforma i osobito odredba kojom je uvedeno automatsko izricanje minimalne novčane kazne od 700 eura donesena upravo s ciljem jamčenja djelotvornijeg i bržeg ispunjavanja obveza objavljivanja poduzetnika podvrgnutih tim obvezama, koji je, kao što je to pojasnila i austrijska vlada na raspravi, i postignut, s obzirom na znatan porast broja društava koja su nakon uvođenja reforme iz 2011. ispunjavala u roku svoje obveze objavljivanja.

48. Kao drugo, valja istaknuti da iz Komisijina očitovanja proizlazi da novčana kazna u najnižem iznosu od 700 eura za nepoštovanje obveza objavljivanja koje imaju društva kapitala odgovara otprilike polovici iznosa novčanih kazni predviđenih za takve povrede u državama članicama i da u nekima od njih takve najniže novčane kazne mogu dosegnuti i 1500 eura. Ne čini mi se da predviđanje najniže novčane kazne u tom iznosu prelazi granice onoga što je prikladno i nužno za postizanje temeljnog cilja predmetnog propisa navedenog u prethodnim točkama 37. i 38.

49. Osim toga, ne dovodeći u pitanje razmatranja koja ću poslije iznijeti u pogledu načela ne bis in idem, ni predviđanje ponovnog izricanja novčane kazne svaka dva mjeseca u slučaju daljnjeg neispunjenja obveze nije neproporcionalno u odnosu na ciljeve koji se nastoje postići. Naime, radi se o mjeri čiji je cilj potaknuti društva za koja izricanje novčane kazne nije dovoljno odvraćajuće kako bi brzo ispunila svoju obvezu objavljivanja.

50. Kao treće, valja istaknuti da se predmetnim propisom predviđa rok za objavu od devet mjeseci počevši od datuma završetka financijske godine. Taj je rok, čini se, sasvim dovoljno dugo razdoblje, osim u iznimnim slučajevima, kako bi se društvima omogućilo da ispune obvezu izrade i objavljivanja godišnjih financijskih izvještaja. Uostalom, kad bi se dopustilo objavljivanje izvještaja za prethodnu financijsku godinu u još duljem roku, cilj obveze objavljivanja, odnosno zaštita trećih osoba, bio bi ugrožen, s obzirom na to da bi se riskiralo da podaci o stanju društva kojima imaju pristup treće osobe nisu dovoljno novi kako bi se moglo jamčiti da su točni i da odgovaraju stvarnom stanju društva.

51. Kao četvrto, također valja primijetiti da društvo i njegova tijela u svakom slučaju imaju mogućnost pobijati rješenje kojim se izriče novčana kazna, navodeći razloge koji opravdavaju neispunjenje njihove obveze objavljivanja.

52. Kao peto, u odnosu na zahtjeve utvrđene sudskom praksom navedenom u prethodnoj točki 42., valja primijetiti da nacionalni propis predviđa, kako u materijalnom tako i u postupovnom smislu, potpuno isti sustav sankcija za austrijska društva i za podružnice stranih društava.

53. Na temelju svih prethodnih razmatranja, smatram da nacionalni propis poput onoga koji se primjenjuje u glavnom postupku ne prelazi granice onoga što je prikladno i nužno za postizanje ciljeva kojima legitimno teži propis kojim se predviđa obveza objavljivanja za društva.

c) Članci 49. UFEU‑a i 54. UFEU‑a

54. Nadalje, što se tiče pitanja je li takav propis u skladu s člancima 49. UFEU‑a i 54. UFEU‑a, valja ispitati je li to mjera koja predstavlja prepreku slobodi poslovnog nastana u Austriji za društvo osnovano u skladu s propisima druge države članice otvaranjem podružnice ( 31 ).

55. U tom pogledu iz prethodnih razmatranja najprije proizlazi da su sankcije poput onih propisanih propisom koji se primjenjuje u glavnom postupku za neispunjenje obveza objavljivanja odgovarajuće i u skladu s pravom Unije. Međutim, treba utvrditi da izricanje takvih sankcija isključivo ovisi o mogućoj povredi, od strane društava, navedenih zakonskih obveza objavljivanja predviđenih pravom Unije. Stoga, kao što je to pravilno primijetila Komisija, do pravnih posljedica predviđenih predmetnim nacionalnim propisom može doći samo ako ponašanje društva i njegovih tijela nije u skladu sa zakonom.

56. Nadalje, već sam istaknuo da se propis koji se odnosi na izricanje sankcija za neispunjenje obveza objavljivanja na jednak način primjenjuje na austrijska društva kao i na društva drugih država članica koja se osnivaju u Austriji otvaranjem podružnica. Uostalom, ova potonja društva dužna su na temelju članka 280.a i u skladu s odredbama Jedanaeste direktive 89/666/EEZ objaviti samo „računovodstvene dokumente izrađene, revidirane i objavljene sukladno pravu primjenjivom na glavno sjedište društva” ( 32 ).

57. Upravo se s obzirom na ta razmatranja može odgovoriti na dvojbe koje je izrazio sud koji je uputio zahtjev, navedene u prethodnoj točki 32., u pogledu činjenice da se novim sustavom sankcija stranim društvima nalažu nepotrebni tereti zbog pravnih troškova koje bi morala snositi da zaštite ostvarivanje svojih prava koja proizlaze iz slobode poslovnog nastana. Naime, ti tereti uopće nisu nužni i ovise isključivo o tome ispunjavaju li predmetna strana društva zakonske obveze. Osim toga, ti se tereti ne odnose samo na strana, nego i na austrijska društva.

58. Suprotno tomu, što se tiče eventualne mogućnosti istraživanja pred sudom nadležnim za mjesto glavnog sjedišta, koju je naveo sud koji je uputio zahtjev, ističem da, na temelju Jedanaeste direktive 89/666/EEZ, kako bi podružnica ispunila svoju obvezu objavljivanja, nije dovoljno da je glavno društvo ispunilo te obveze u državi članici u kojoj je osnovano. Nadalje, ne može se nacionalni sud obvezati na provođenje takve vrste istraživanja pred sudovima drugih država članica, koja bi, barem što se tiče vremena, mogla zaista skupo stajati, dok u državi članici u kojoj posluje podružnica postoji zakonska obveza objavljivanja dokumenata društva kako bi se zaštitile treće strane koje s njom stupaju u odnos. U istom smislu, činjenica da su ti računovodstveni dokumenti dostupni na internetu na jeziku države članice glavnog sjedišta društva, koji može biti različit od jezika države u kojoj posluje podružnica, ne može opravdati neispunjenje obveze objavljivanja u državi članici u kojoj je osnovana podružnica.

59. S obzirom na ta razmatranja, smatram da pravni propis koji, u okolnostima poput onih u glavnom predmetu, u skladu s primjenjivim sekundarnim zakonodavstvom Unije propisuje odgovarajuće sankcije za povrede obveza objavljivanja godišnjih financijskih izvještaja i drugih relevantnih dokumenata društva ne dovodi društva drugih država članica u položaj koji je činjenično ili pravno nepovoljniji u odnosu na društva države članice poslovnog nastana ( 33 ) niti predstavlja ograničenje slobode poslovnog nastana jer ne zabranjuje, ne sprečava niti čini manje privlačnim izvršavanje te slobode.

2. Načela djelotvorne sudske zaštite, poštovanja prava na obranu i ne bis in idem

a) Uvodna razmatranja

60. Drugim, trećim i četvrtim dijelom svojeg prethodnog pitanja sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li opća načela djelotvorne sudske zaštite, poštovanja prava na obranu i ne bis in idem, koja su propisana Poveljom i EKLJP‑om, tumačiti na način da se protive nacionalnom propisu koji se odnosi na sustav sankcija za neispunjenje obveza objavljivanja računovodstvenih dokumenata društava kapitala, poput onog predviđenog UGB‑om, kako je izmijenjen 2011., i opisanog u točkama 10. do 16.

61. Sva tri načela koja navodi sud koji je uputio zahtjev načela su koja je Sud priznao kao opća načela prava Unije. Sada su propisana različitim odredbama Povelje (kao i EKLJP‑a) te su dobila status temeljnih prava Unije.

62. Konkretnije, načelo djelotvorne sudske zaštite prema ustaljenoj je sudskoj praksi opće načelo prava Unije koje proizlazi iz ustavnih tradicija zajedničkih državama članicama ( 34 ). Ono je propisano člancima 6. i 13. EKLJP‑a i potvrđeno člankom 47. Povelje.

63. Načelo poštovanja prava na obranu u bilo kojem postupku koji može završiti izricanjem sankcija Sud je u više navrata definirao kao temeljno načelo prava Unije ( 35 ). Ono je predviđeno člankom 6. stavkom 3. EKLJP‑a i kodificirano u Povelji u članku 41. stavku 2. točki (a) i članku 48. stavku 2.

64. Zabrana dvostrukog kažnjavanja ili dvostrukog progona za isto djelo (načelo ne bis in idem) također je priznata Poveljom kao opće pravno načelo ( 36 ). Ona je izričito propisana člankom 4. Protokola br. 7 EKLJP‑a te člankom 50. Povelje.

65. Pozivanjem suda koji je uputio zahtjev na ta načela i odnosne odredbe Povelje postavljaju se dva prethodna pitanja koja su opsežno raspravljena na raspravi: na prvome mjestu, pitanje koje je postavila austrijska vlada u svojim pisanim očitovanjima i na raspravi, vezano uz primjenjivost odredbi Povelje na okolnosti poput onih iz glavnog postupka, i, na drugome mjestu, pitanje koje je izričito razmatrao sud koji je uputio zahtjev, vezano uz kaznenu prirodu sustava sankcija predviđenog predmetnim nacionalnim propisom. Naime, moguća kvalifikacija tog sustava kao kaznenog imala bi utjecaj na primjenu gore navedenih načela.

b) Primjenjivost Povelje

66. Na temelju članka 51. stavka 1. Povelje, ona se primjenjuje na „države članice samo kada provode pravo Unije”.

67. Austrijska vlada primjećuje da, iako se navedenim direktivama države članice obvezuje da propišu odgovarajuće sankcije za povrede obveza objavljivanja, pravom Unije ne uređuje se detaljno ni postupak izricanja sankcija ni postupak žalbe. Budući da su za postupovno pravo nadležne države članice, Povelja se u načelu ne primjenjuje u okviru okolnosti poput onih iz glavnog postupka.

68. U tom pogledu, moram istaknuti da je tumačenje pojma „provedba prava Unije” od strane država članica, a stoga i područje primjene Povelje, pitanje o kojem se nedavno opširno raspravljalo u pravnoj teoriji, osobito među nezavisnim odvjetnicima ( 37 ).

69. Međutim, bez zadržavanja na mogućim više ili manje restriktivnim tumačenjima članka 51. stavka 1. Povelje i stoga na mogućim različitim područjima njezine primjene, primjećujem da u ovom predmetu iz prava Unije izravno ne proizlaze samo obveze objavljivanja za koje je predviđen sustav sankcija na koji se odnosi prethodno pitanje, već su i same sankcije propisane nacionalnim propisom u izravnoj primjeni prava Unije, osobito odredbi Prve, Četvrte i Jedanaeste direktive 89/666/EEZ kojima se za države članice predviđa obveza propisivanja odgovarajućih sankcija kako bi se zajamčilo poštovanje navedenih obveza objavljivanja ( 38 ). Nacionalni propis, dakle, sadržava posebne odredbe koje uređuju postupak primjene sankcija izričito predviđenih pravom Unije, uključujući žalbene postupke.

70. U tim okolnostima, činjenica koju je istaknula austrijska vlada da je pravo Unije ostavilo unutarnjem pravnom poretku svake države članice mogućnost određivanja postupovnih načina za propisivanje takvih sankcija, prema mojem mišljenju, ne dovodi u pitanje činjenicu da je donošenjem pravnog propisa poput onog primijenjenog u glavnom postupku predmetna država članica provela pravo Unije. Naime, kada, kao u ovom slučaju, države članice donesu posebne odredbe čiji je cilj prenošenje sustava sankcija izričito predviđenog pravom Unije u nacionalno pravo tako da je nacionalni propis izravno nadahnut pravom Unije, postupovna autonomija koja se priznaje državama članicama ni na koji način ne znači da one ne provode to pravo ( 39 ).

71. S obzirom na prethodna razmatranja, smatram da se u ovom predmetu trebaju primijeniti odredbe Povelje.

c) Kaznena priroda sustava sankcija predviđenog nacionalnim propisom

72. Prema sudu koji je uputio zahtjev, u austrijskoj sudskoj praksi i pravnoj teoriji većinom se smatra da je sustav sankcija predviđen člankom 283. UGB‑a istodobno prisilan i represivan te da stoga sadržava elemente kaznene prirode ( 40 ). Tu tezu, međutim, osporava Komisija kao i vlada Ujedinjene Kraljevine.

73. Kriteriji koje treba uzeti u obzir prilikom ocjene kaznene prirode sustava sankcija proizlaze iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) koja se odnosi na tumačenje pojmova „optužnica za kazneno djelo”, „kazna” i „kazneni postupak” iz članaka 6. i 7. EKLJP‑a kao i članka 4. stavka 1. njegova Protokola br. 7 ( 41 ). Tu je sudsku praksu sad izričito preuzeo i Sud ( 42 ).

74. Prema tom pristupu, važna su tri kriterija nazvana „kriteriji Engel”, po presudi u kojoj su prvi put navedeni ( 43 ). Prvi kriterij odnosi se na pravnu kvalifikaciju povrede u nacionalnom pravu, koja se, međutim, uzima u obzir izričito kao obična „ishodišna točka” ( 44 ). Drugi kriterij odnosi se na prirodu povrede, a treći na prirodu i stupanj ozbiljnosti predviđene sankcije ( 45 ). Drugi i treći kriterij, koji su važniji od prvoga, alternativni su i nisu nužno kumulativni, što ipak ne isključuje kumulativan pristup ako zasebna analiza svakog kriterija ne omogućuje donošenje jasnog zaključka ( 46 ).

75. U ovom slučaju u pogledu prvog kriterija, odnosno pravne kvalifikacije povrede u austrijskom pravu, ne čini se da ona ima izričito kaznenu prirodu. Međutim, kao što je navedeno, ta okolnost nije odlučujuća ( 47 ).

76. Što se tiče drugog kriterija, odnosno prirode povrede, ESLJP provjerava više elemenata, među kojima su i krug adresata kojima je odredba upućena, zaštićeno pravno dobro i ciljevi sankcije. U tom pogledu prije svega valja primijetiti da se sankcije predviđene člankom 283. UGB‑a za neispunjenje obveza objavljivanja ne odnose na sve, nego imaju za cilj jamčiti da društva kapitala i njihovi zastupnici poštuju te obveze ( 48 ). Te obveze i sankcije za njihovo neispunjenje imaju za cilj, kao što je to navedeno u prethodnim točkama 37. i 38., zaštititi treće osobe u poslovnim odnosima s društvima. Zaštićeno pravno dobro, odnosno pravo trećih osoba da se upoznaju sa stanjem društva, može se zaštititi i upravnim i kaznenim pravom ( 49 ). Što se tiče ciljeva koji se nastoje postići sankcijama, čini mi se nespornim da njihov cilj zapravo nije naknada štete, s obzirom na to da se njima ne nastoji uspostaviti stanje koje je prethodilo povredi ( 50 ). Čini mi se da im je cilj u biti preventivan, s obzirom na to da su predviđene kako bi osigurale poštovanje obveza objavljivanja i spriječile ponavljanje povrede tih obveza ( 51 ). U tom pogledu, važno je također napomenuti da austrijski Oberster Gerichtshof u svojoj ustaljenoj sudskoj praksi negira da predmetni sustav sankcija, čak i nakon reforme iz 2011., ima represivan karakter ( 52 ). Osim toga, protivno sankcijama na koje se odnosio navedeni predmet Bonda, u kojem je Sud primijenio „kriterije Engel”, predmetne sankcije u ovom slučaju ne smanjuju potpore dodijeljene na temelju zahtjeva dotične osobe ( 53 ), nego izravno utječu na imovinu sankcionirane osobe.

77. Treći „kriterij Engel” odnosi se na stupanj težine sankcije predviđene predmetnim propisom. Prema sudskoj praksi ESLJP‑a, kako bi se utvrdio navedeni stupanj težine, treba uzeti u obzir najvišu sankciju predviđenu primjenjivim pravnim odredbama ( 54 ). Što se tiče visine automatske kazne izrečene prvim rješenjem, propisane člankom 283. stavkom 2. UGB‑a, u pogledu koje je sud koji je uputio zahtjev postavio posebno pitanje, ona ima fiksni iznos od 700 eura. Stoga treba istaknuti da je stupanj težine te sankcije prilično nizak ( 55 ). To, međutim, ne vrijedi nužno i za nove sankcije izrečene na temelju članka 283. stavka 4. UGB‑a ( 56 ). U svakom slučaju, ne čini mi se da predmetne kazne imaju posebne stigmatizirajuće učinke ( 57 ).

78. Zaključno, s obzirom na prethodna razmatranja, smatram da, čak i ako treba smatrati da predmetni sustav sankcija pripada kaznenom području u smislu EKLJP‑a, on posve sigurno nije dio „najvažnijih elemenata kaznenog prava”, na način da se, kao što je to pojasnio sam ESLJP, „kaznenopravna jamstva [iz članka 6. EKLJP‑a] ne moraju nužno primijeniti u svojoj punoj strogoći” ( 58 ).

d) Načela djelotvorne sudske zaštite i poštovanja prava na obranu

i) Opća razmatranja

79. Sud koji je uputio zahtjev prije svega pita otežavaju li prekomjerno odredbe UGB‑a, kako su izmijenjene reformom iz 2011., a koje se odnose na postupak izricanja sankcija za neispunjenje obveza objavljivanja računovodstvenih dokumenata društava kapitala, tim društvima da ostvare prava koja proizlaze iz slobode poslovnog nastana te nisu li stoga protivne načelu djelotvorne sudske zaštite. Sud koji je uputio zahtjev izlaže niz „strukturnih mana”, koje će se detaljno analizirati u nastavku, u točki 87. i pratećima, na temelju kojih bi nacionalni propis mogao biti nesukladan s načelom djelotvornosti. U pogledu tih mogućih „strukturnih mana” sud koji je uputio zahtjev također pita je li predmetni nacionalni propis nesukladan s načelom poštovanja prava na obranu. Sud koji je uputio zahtjev stoga pita Sud je li bio dužan izuzeti od primjene novi propis uveden reformom iz 2011.

80. U tom pogledu prije svega valja primijetiti da se djelotvornom sudskom zaštitom koja je propisana odgovarajućim općim načelom sadržanim u odredbama navedenima u točki 62. pojedincima osigurava mogućnost da se pozovu na prava koja proizlaze iz prava Unije ( 59 ).

81. Iz ustaljene sudske prakse proizlazi, s jedne strane, da su nacionalni sudovi, prema načelu lojalne suradnje utvrđenom u članku 4. stavku 3. UEU‑a, dužni osigurati sudsku zaštitu navedenih prava ( 60 ) te, s druge strane, da je, u nedostatku propisa Unije u tom pogledu, na unutarnjim pravnim porecima svake države članice da odredi nadležne sudove i detaljno uredi postupke povodom pravnih lijekova kojima je cilj osigurati zaštitu prava pojedinaca koja proizlaze iz prava Unije, s time da su države članice svakako dužne osigurati djelotvornu zaštitu tih prava ( 61 ). U tom pogledu, valja primijetiti da se člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU‑a sada propisuje obveza državama članicama da utvrde pravna sredstva koja su potrebna za osiguranje djelotvorne sudske zaštite u područjima koja uređuje pravo Unije.

82. S tog gledišta, iz ustaljene sudske prakse također proizlazi da postupovna pravila o pravnim sredstvima namijenjenima zaštiti prava koja pojedincima dodjeljuje pravo Unije ne smiju biti nepovoljnija od pravila o sličnim nacionalnim pravnim sredstvima (načelo ekvivalentnosti) i ne smiju praktično onemogućiti ili pretjerano otežati ostvarivanje prava dodijeljenih pravnim poretkom Unije (načelo djelotvornosti) ( 62 ).

83. Sud koji je uputio zahtjev ne navodi nijedan element koji se odnosi na moguće nepoštovanje načela ekvivalentnosti. Njegove dvojbe odnose se isključivo na sukladnost nacionalnog propisa s načelom djelotvornosti.

84. Što se tiče osobito primjene tog načela, Sud je već presudio da se svaki slučaj u kojem se postavlja pitanje o tome onemogućava li ili pretjerano otežava nacionalna postupovna odredba primjenu prava Unije treba ispitati s obzirom na ulogu navedene odredbe u cijelom postupku, tijek postupka i njegove posebnosti pred različitim nacionalnim pravosudnim tijelima. S tog gledišta treba uzeti u obzir, ako je to potrebno, načela na kojima se temelji nacionalni pravosudni sustav, poput zaštite prava na obranu, načela pravne sigurnosti i dobrog odvijanja postupka ( 63 ).

85. Što se tiče osobito načela poštovanja prava na obranu propisanog odredbama navedenima u točki 63., iz sudske prakse Suda proizlazi da su ta prava temeljna prava kojima se zahtijeva, s jedne strane, da se dotičnu osobu obavijesti o dokazima koji su izneseni protiv nje kako bi se utemeljio akt koji se na nju odnosi te, s druge strane, da se toj osobi omogući da učinkovito izrazi svoje stajalište o tim dokazima. Poštovanje prava na obranu treba biti zajamčeno u svim postupcima koji za posljedicu mogu imati donošenje akta koji negativno utječe na prava te osobe ( 64 ).

86. Stoga s obzirom na načela navedena u prethodnim točkama valja analizirati navodne „strukturne mane” predmetnog sustava sankcija koje je utvrdio sud koji je uputio zahtjev.

ii) Navodne „strukturne mane” koje je utvrdio sud koji je uputio zahtjev

87. Prva navodna „strukturna mana” koju je utvrdio sud koji je uputio zahtjev odnosi se na navodno nerazumne formalne zahtjeve i zahtjeve u pogledu nadležnosti, koji su složeni i ne mogu se ispraviti, a koji bi predmetni propis mogli učiniti nesukladnim s načelom djelotvornosti. Sud koji je uputio zahtjev upućuje osobito na odredbu članka 283. stavka 2. UGB‑a o odbacivanju nepravodobnih ili neobrazloženih žalbi u vezi sa zabranom isticanja novih tužbenih razloga u žalbenom stadiju.

88. Što se tiče odbacivanja nepravodobnih žalbi, napominjem da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi, određivanjem razumnih prekluzivnih rokova za podnošenje žalbe u načelu ispunjava zahtjev djelotvornosti ako to znači primjenu temeljnog načela pravne sigurnosti. Takvim se rokovima ne može praktično onemogućiti ili pretjerano otežati ostvarivanje prava zajamčenih pravnim poretkom Unije. Pod tim uvjetom, države članice slobodne su predvidjeti dulje ili kraće rokove. Što se osobito tiče prekluzivnih rokova, Sud je također presudio da je na državama članicama da nacionalnim propisima koji ulaze u područje primjene prava Unije utvrde rokove, osobito ovisno o važnosti koju za dotične osobe imaju odluke koje se trebaju donijeti, složenosti postupaka i zakonodavstva koji se trebaju primijeniti, broju osoba na koje će se odnositi te ostalim javnim ili privatnim interesima koje treba uzeti u obzir ( 65 ).

89. Predmetni propis predviđa prekluzivni rok od četrnaest dana za izricanje kazne od 700 eura za neispunjenje obveza objavljivanja računovodstvenih dokumenata društva koje proizlaze iz prava Unije. Međutim, valja istaknuti da društvo i njegovi zastupnici imaju devet mjeseci od datuma završetka financijske godine za objavu tih dokumenata. U tim okolnostima, prema mojem mišljenju, nema nijednog elementa na temelju kojeg bi se moglo smatrati da je određivanje takvog prekluzivnog roka, koliko god on bio kratak, nerazumno ili bi moglo praktično onemogućiti ili pretjerano otežati ostvarivanje prava zajamčenih pravom Unije ( 66 ). U tom pogledu, valja, među ostalim, podsjetiti da predmetni propis izričito predviđa mogućnost povrata u prijašnje stanje ( 67 ).

90. Slično rasuđivanje vrijedi i za predviđanje trenutačnog odbacivanja potpuno neobrazloženih žalbi, koje su, kao što to proizlazi iz očitovanja austrijske vlade, bile prilično česte kada su na snazi bili propisi koji su prethodili reformi iz 2011. Naime, predviđanje obveze obrazlaganja, makar sažetog, akta kojim se podnosi žalba, kojim se sucu omogućuje da shvati razloge u prilog zahtjevu iz žalbe, ne može se smatrati zahtjevom koji je protivan načelu djelotvornosti. Osim toga, zabrana isticanja novih tužbenih razloga u žalbenom postupku, koja, prema sudu koji je uputio zahtjev, sprečava sankcionirano društvo čija je žalba odbijena kao nepravodobna ili neobrazložena da se naknadno pozove na svoje razloge, jest zabrana koja je zajednička pravnim sustavima različitih država članica i, prema mojem mišljenju, ni ona ne može ugroziti djelotvornost žalbe. Osim toga, ta zabrana ne može se primijeniti u slučaju ispričive pogreške, što je širok pojam koji suci mogu tumačiti s obzirom na načelo djelotvorne sudske zaštite ( 68 ).

91. Druga i treća navodna „strukturna mana” koje je utvrdio sud koji je uputio zahtjev odnose se na činjenicu da nije predviđena rasprava i da ne postoji mogućnost podnošenja očitovanja prije izricanja sankcije, što bi moglo predstavljati povredu načela kontradiktornosti.

92. U tom pogledu najprije valja istaknuti da, kao što je to naveo sud koji je uputio zahtjev, prema ustaljenoj sudskoj praksi ESLJP‑a, iako je održavanje javne rasprave temeljno načelo propisano člankom 6. EKLJP‑a, koje je posebno važno u kaznenim postupcima, obveza održavanja takve rasprave ne smatra se apsolutnom ( 69 ). Osim toga, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da temeljna prava ne daju apsolutne povlastice, već mogu biti ograničena pod uvjetom da ograničenja stvarno odgovaraju ciljevima od općeg interesa koji se žele postići predmetnom mjerom i ne uključuju, u odnosu na cilj koji se želi postići, očitu i nerazmjernu povredu tako zajamčenih prava ( 70 ).

93. Što se tiče predmetnog propisa, iz članka 283. UGB‑a proizlazi da se prihvaćanjem obrazložene žalbe kojom se pobija rješenje kojim se izriče početna kazna od 700 eura odmah sprečava izvršenje tog rješenja i pokreće redovni postupak u okviru kojeg se može održati rasprava i u kojem sankcionirano društvo može u potpunosti iznijeti svoje stajalište u skladu s načelom kontradiktornosti.

94. U tom okviru, čak i kad bi se, u skladu s razmatranjima iznesenima u prethodnoj točki 74. i pratećima, priznala kaznena priroda predmetnog sustava sankcija, činjenica da taj sustav ne čini dio „stroge jezgre” kaznenog prava znači da se zaštitne mjere koje proizlaze iz te kaznene prirode ne trebaju strogo primjenjivati. U tom pogledu stoga smatram da propis kojim se, u okolnostima kao što su u ovom slučaju, u prvom stupnju predviđa primjena kazne manjeg iznosa koja nema stigmatizirajuće učinke, čak i u okviru sustava sankcija koji je kvalificiran kao sustav kaznene prirode, u postupku koji u nedostatku rasprave i kontradiktornosti sam po sebi ne ispunjava zahtjeve utvrđene člankom 6. EKLJP‑a, može biti u skladu s načelima djelotvorne sudske zaštite i poštovanja prava na obranu. Takav sustav mogao bi, međutim, biti u skladu s navedenim načelima, samo pod uvjetom da je nad rješenjem kojim se izriče kazna tijelo s punim sudskim ovlastima provelo nadzor u postupku koji ispunjava navedene zahtjeve. Drugim riječima, treba biti jasno utvrđeno da dostupni žalbeni postupci omogućuju otklanjanje bilo kakvog nedostatka prvostupanjskog postupka ( 71 ).

95. Stoga, s obzirom na ciljeve od općeg interesa koji se nastoje postići predmetnim propisom, navedene u prethodnim točkama 37. i 38., predviđanje automatskog izricanja novčane kazne od 700 eura za neobjavljivanje dokumenata društva, uz žalbene postupke poput prethodno navedenih, nije, u odnosu na cilj koji se nastoji postići, očita i nerazmjerna povreda prava na obranu i nije, prema mojem mišljenju, protivno načelu djelotvorne sudske zaštite.

96. Četvrta navodna „strukturna mana”, prema navodima suda koji je uputio zahtjev, mogla bi se odnositi na nepovoljnu podjelu tereta dokaza za društvo, na koje bi se primijenila pravna pretpostavka krivnje. U tom pogledu valja napomenuti da, čak i kad bi se smatralo da se izricanje novčane kazne rješenjem donesenim automatski bez saslušanja društva na koje se odnosi temelji na pretpostavci krivnje, to bi u svakom slučaju predstavljalo jednostavnu pretpostavku koja se može osporiti u redovnom postupku koji se pokreće donošenjem rješenja o izricanju kazne. U tom postupku društvo ima mogućnost da, podnošenjem odgovarajućih dokaznih sredstava, dokaže postojanje zakonski predviđenih razloga kojima se može opravdati neispunjenje obveze objavljivanja. Smatram da su u tim okolnostima pravo na obranu i djelotvornost pravnog sredstva dovoljno zaštićeni ( 72 ).

97. Peta navodna „strukturna mana” odnosi se na predviđanje nerazumnih prekluzivnih rokova i, osobito, mogućnosti izricanja novih novčanih kazni a da se ne mora čekati da prethodne odluke postanu pravomoćne. Sud koji je uputio zahtjev izražava dvojbe i u pogledu roka od devet mjeseci, koji počinje teći a da društvo o tome nije obaviješteno, kao i u pogledu roka od dva mjeseca za ponavljanje novčanih kazni u slučaju nastavljene povrede.

98. Što se tiče, kao prvo, roka od devet mjeseci, već sam u točki 50. istaknuo da predmetne direktive predviđaju godišnje objavljivanje računovodstvenih dokumenata kako bi se trećim osobama, koje su zaštićene tim odredbama, osigurao pristup najnovijim informacijama o računovodstvenom stanju društva. Naime, društva i njihova nadležna tijela trebaju znati da unutar zakonski utvrđenog roka, koji počinje teći od dana završetka financijske godine, moraju objaviti navedene dokumente. Stoga je na njima da se informiraju o trajanju tog roka u različitim državama članicama u kojima namjeravaju obavljati svoje djelatnosti posredstvom podružnice a da ih nije potrebno o tome obavijestiti. Osim toga, iz Komisijine komparativne studije proizlazi da je rok od devet mjeseci predviđen u austrijskom sustavu jedan od najduljih među rokovima odobrenima u različitim državama članicama. U tim okolnostima, na temelju nijednog elementa ne može se utvrditi da se takav rok može smatrati nerazumnim.

99. Kao drugo, što se tiče roka od dva mjeseca predviđenog za izricanje novih novčanih kazni u slučaju daljnjeg neispunjenja obveze a da se ne mora čekati da prethodne odluke postanu pravomoćne, valja istaknuti da je svrha tog roka potaknuti poduzetnika da poštuje obvezu objavljivanja u slučaju daljnjeg neispunjenja. Na temelju nijednog elementa ne može se tvrditi da taj rok od dva mjeseca sprečava društva da podnesu žalbu protiv rješenja kojima se izriče sankcija, čime se praktično onemogućava ili pretjerano otežava ostvarivanje prava koja imaju na temelju prava Unije.

100. Zaključno, prema mojem mišljenju, iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da sustav sankcija poput onoga iz glavnog postupka nije protivan ni načelu djelotvornosti ni načelu poštovanja prava na obranu.

e) Načelo ne bis in idem

101. Sud koji je uputio zahtjev, konačno, izražava dvojaku dvojbu u pogledu sukladnosti nacionalnog propisa s načelom ne bis in idem. Tim se načelom, koje je navedeno u članku 50. Povelje o temeljnim pravima, utvrđuje da se nikomu ne može ponovno suditi niti ga se može kazniti u kaznenom postupku za kazneno djelo za koje je već pravomoćno oslobođen ili osuđen u Uniji u skladu sa zakonom.

102. Sud koji je uputio zahtjev, kao prvo, pita predstavlja li članak 283. stavak 7. UGB‑a, u svojoj novoj formulaciji, povredu navedenog načela, s obzirom na to da se njime predviđa da se iste povrede u biti pripisuju i društvu i njegovim tijelima te da se i jednima i drugima izriče novčana kazna za te povrede. Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev također izražava dvojbe u pogledu sukladnosti s načelom ne bis in idem ponovnog izricanja sankcije u vremenskim razmacima od dva mjeseca u slučaju daljnjeg neispunjenja.

103. Najprije moram istaknuti da je, prema onome što proizlazi iz rješenja kojim se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, u glavnom postupku samo društvo kažnjeno za neobjavljivanje računovodstvenih dokumenata, a ne i njegova tijela. Nadalje, s obzirom na to da je, kao što to proizlazi iz prethodne točke 20., društvo Textdata podnijelo godišnje financijske izvještaje, nije izrečena nova novčana kazna. U tim okolnostima, s obzirom na to da je na temelju ustaljene sudske prakse navedene u prethodnoj točki 29. Sud dužan uzeti u obzir činjenični okvir na temelju kojeg je postavljeno prethodno pitanje na način kako je utvrđen u rješenju kojim se upućuje zahtjev za prethodnu odluku te s obzirom na to da je jasno da ni istodobno izricanje novčane kazne tijelima društva i društvu ni izricanje novih periodičnih sankcija nije predmet glavnog postupka, Sud taj dio prethodnog pitanja može proglasiti nedopuštenim ( 73 ).

104. Međutim, čak i kad bi Sud priznao da je taj dio prethodnog pitanja dopušten i kad bi priznao kaznenu prirodu sustava sankcija predviđenog predmetnim propisom, koja je uvjet primjene načela, smatram da nijedna od dvojbi koje je izrazio sud koji je uputio zahtjev nije utemeljena. Naime, neovisno o manje ili više širokom pojmu načela ne bis in idem ( 74 ), u ovom slučaju, prema mojem mišljenju, ne postoje uvjeti za njegovu primjenu.

105. Što se tiče prve dvojbe koju je iznio sud koji je uputio zahtjev, treba istaknuti da se člankom 283. stavkom 1. UGB‑a predviđa izricanje novčane kazne članovima tijela društva te, u slučaju podružnica, osobama ovlaštenima za njihovo zastupanje, dok se u stavku 7. predviđa izricanje novčane kazne društvu. Dakle, treba utvrditi da se nacionalnim propisima ne predviđa izricanje dvostruke kazne istoj osobi za ista djela, već izricanje sankcija različitim osobama. Društvo kapitala, koje ima vlastitu pravnu osobnost, zapravo nije isto kao osobe koje su članovi tijela tog društva ( 75 ). S obzirom na to da nije ispunjen uvjet istovjetnosti prijestupnika, prema mojem mišljenju, ne može se smatrati da nacionalni propis u tom pogledu nije u skladu s načelom ne bis in idem ( 76 ).

106. Što se tiče druge dvojbe suda koji je uputio zahtjev, valja istaknuti da se člankom 283. stavkom 4. UGB‑a predviđa da se, ako se nastavi neispunjavanje obveze objavljivanja, rješenjem izriče nova novčana kazna od 700 eura koja se ponavlja za svako sljedeće razdoblje od dva mjeseca. Smatram da se ni takvom odredbom ne može povrijediti načelo ne bis in idem, s obzirom na to da nije ispunjen uvjet istovjetnosti djela jer su kažnjena različita ponašanja. Naime, prva sankcija izriče se za neobjavljivanje izvještaja društva u roku od devet mjeseci od dana završetka financijske godine, dok se u sljedećim slučajevima sankcionira neobjavljivanje istih dokumenata u novim uzastopnim rokovima od dva mjeseca, od kojih je svaki propisan zakonom ( 77 ). Dakle, daljnjim kaznama, s jedne strane, sankcioniraju se različite povrede koje su se dogodile u različito vrijeme i, s druge strane, te kazne imaju različiti odvraćajući cilj ( 78 ).

107. Stoga, prema mojem mišljenju, iz prethodnih razmatranja proizlazi da sustav sankcija kao što je onaj u glavnom postupku nije protivan načelu ne bis in idem.

V – Zaključak

108. Zbog svih navedenih razloga, stoga predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je uputio Oberlandesgericht Innsbruck odgovori sljedeće: „Slobodi poslovnog nastana iz članaka 49. UFEU‑a i 54. UFEU‑a, načelima djelotvorne sudske zaštite, poštovanja prava na obranu i ne bis in idem iz članka 47., članka 48. stavka 2. i članka 50. Povelje Europske unije o temeljnim pravima kao i odredbama Direktive 2009/101/EZ, Četvrte direktive 78/660/EEZ i Jedanaeste direktive 89/666/EZ ne protive se nacionalni propisi kojima se, u slučaju prekoračenja roka od devet mjeseci predviđenog za objavu računovodstvenih dokumenata pred nadležnim sudom, bez prethodne mogućnosti očitovanja i bez upućivanja prethodne pojedinačne opomene društvu ili tijelima nadležnima za njegovo zastupanje da ispune obvezu objavljivanja, obvezuje navedeni sud da trenutačno izrekne novčanu kaznu od 700 eura društvu i svakom tijelu nadležnom za njegovo zastupanje te da istim subjektima za daljnju povredu za svako sljedeće razdoblje od dva mjeseca trenutačno izrekne novu minimalnu novčanu kaznu u visini od 700 eura.”

( 1 ) Izvorni jezik: talijanski

( 2 ) Prva direktiva Vijeća 68/151/EEZ od 9. ožujka 1968. o koordinaciji zaštitnih mehanizama koje, u svrhu zaštite interesa članica i ostalih, države članice zahtijevaju od društava u smislu članka 58. stavka 2. Ugovora, s ciljem ujednačavanja takvih zaštitnih mehanizama u cijeloj Zajednici (SL L 65, str. 8.)

( 3 ) Direktiva 2009/101/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o usklađivanju zaštitnih mjera koje, radi zaštite interesa članova i trećih strana, države članice zahtijevaju za trgovačka društva u smislu članka 48. stavka 2. Ugovora, s ciljem izjednačavanja takvih zaštitnih mjera (SL L 258, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 275.)

( 4 ) Četvrta direktiva Vijeća 78/660/EEZ od 25. srpnja 1978. na temelju članka 54. stavka 3. točke (g) Ugovora o godišnjim financijskim izvještajima za određene vrste trgovačkih društava (SL L 222, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 16.). Taj je članak unesen Direktivom 2006/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2006. o izmjeni Direktive Vijeća 78/660/EEZ o godišnjim financijskim izvještajima za određene vrste trgovačkih društava, Direktive Vijeća 83/349/EEZ o konsolidiranim financijskim izvještajima, Direktive Vijeća 86/635/EEZ o godišnjim financijskim izvještajima i konsolidiranim financijskim izvještajima banaka i drugih financijskih institucija i Direktive Vijeća 91/674/EEZ o godišnjim financijskim izvještajima i konsolidiranim financijskim izvještajima osiguravajućih poduzeća (SL L 224, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 93.).

( 5 ) Jedanaesta direktiva Vijeća 89/666/EEZ od 21. prosinca 1989. o zahtjevima objavljivanja podataka u vezi s podružnicama koje su u nekoj državi članici otvorile određene vrste trgovačkih društava na koje se primjenjuje pravo druge države (SL L 395, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 3.)

( 6 ) Iz devete uvodne izjave Jedanaeste direktive 89/666/EEZ proizlazi da je, s obzirom na usklađivanje nacionalnih odredaba u području izrade, revizije i objavljivanja računovodstvenih dokumenata, dovoljno objaviti, u registru podružnice, računovodstvene dokumente koje je revidiralo i objavilo strano trgovačko društvo koje je osnovalo podružnicu. Vidjeti u tom pogledu članak 3. navedene direktive.

( 7 ) Navedeni članak izmijenjen je Budgetbegleitgesetzom iz 2011. (Zakon o izvršenju proračuna), BGBl. I, 111/2010.

( 8 ) Naime, iz rješenja kojim se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da se u prošlosti među austrijskim sucima kojima su se podnosili registri ustalila praksa da se društvima koja nisu ispunila svoje obveze najranije jedan mjesec nakon proteka roka od devet mjeseci za objavu šalje prva neslužbena opomena kojom se odobrava novi rok od četiri tjedna. Nakon nepoštovanja tog roka, slala se druga opomena za podnošenje računovodstvenih dokumenata do određenog datuma, pod prijetnjom novčane kazne. Samo u slučaju kad društvo nije ispunilo svoju obvezu ni nakon druge opomene, suci su izricali novčanu kaznu.

( 9 ) Sedma direktiva Vijeća 83/349/EEZ od 13. lipnja 1983. na temelju članka 54. stavka 3. točke (g) Ugovora o konsolidiranim financijskim izvještajima (SL L 193, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 45.)

( 10 ) Vidjeti osobito presude od 30. travnja 1986., Ministère public/Asjes (209/84 do 213/84, Zb., str. 1425., t. 12.) i od 1. prosinca 2005., Burtscher (C‑213/04, Zb., str. I‑10309., t. 33.).

( 11 ) Vidjeti presude od 17. srpnja 2008., ASM Brescia (C‑347/06, Zb., str. I‑5641., t. 28.) i od 29. siječnja 2009., Josef Vosding Schlacht-, Kühl‑ und Zerlegebetrieb i dr. (od C‑278/07 do C‑280/07, Zb., str. I‑457., t. 16.).

( 12 ) Vidjeti presudu od 21. listopada 2010., Padawan (C‑467/08, Zb., str. I‑10055., t. 24.).

( 13 ) Vidjeti točnije gore navedenu točku 12. i bilješku 8.

( 14 ) Vidjeti članak 1. Sedme direktive 83/349/EEZ (navedene u bilješci 9.).

( 15 ) Vidjeti presudu od 21. listopada 2010., Idryma Typou (C‑81/09, Zb., str. I‑10161., t. 31. i navedenu sudsku praksu). U pogledu činjenice da pogrešno pozivanje na odredbe prava Unije može utjecati na dopuštenost prethodnog pitanja, vidjeti također presudu od 22. ožujka 2012., Nilaş i dr. (C‑248/11, t. 31. i 32.).

( 16 ) Prijašnji članak 44. stavak 2. točka (g) UEZ‑a, a prije toga članak 54. stavak 2. točka (g) Ugovora o EZ‑u.

( 17 ) SL, 15. siječnja 1962., br. 2, str. 36. Vidjeti osobito glavu VI.

( 18 ) Vidjeti osobito poglavlje 2. Direktive 2009/101/EZ, odjeljak 10. Četvrte direktive 78/660/EEZ kao i Jedanaestu direktivu 89/666/EEZ.

( 19 ) Vidjeti osobito uvodne izjave 2. i 3. Direktive 2009/101/EZ, prvu i šestu uvodnu izjavu Četvrte direktive 78/660/EEZ kao i šestu i sedmu uvodnu izjavu Jedanaeste direktive 89/666/EEZ. U pogledu Prve direktive 68/151/EEZ, koja je stavljena izvan snage i zamijenjena Direktivom 2009/101/EZ, vidjeti također presudu od 1. lipnja 2006., Innoventif (C‑453/04, Zb., str. I‑4929., t. 3.).

( 20 ) Vidjeti presudu od 3. svibnja 2005., Berlusconi i dr. (C‑387/02, C‑391/02 i C‑403/02, Zb., str. I‑3565., t. 62.).

( 21 ) Presuda od 4. prosinca 1997., Daihatsu (C‑97/96, Zb.,str. I‑6843., t. 22.)

( 22 ) Vidjeti točku 32. mišljenja nezavisnog odvjetnika G. Cosmasa od 5. lipnja 1997. u predmetu C‑191/95, Komisija/Njemačka (Zb. 1998., str. I‑5449.) kao i točku 14. mišljenja istog nezavisnog odvjetnika od 3. srpnja 1997. u predmetu Daihatsu navedenom u prethodnoj bilješci.

( 23 ) Vidjeti osobito članak 7. točku (a) Direktive 2009/101/EZ i članak 12. Jedanaeste direktive 89/666/EZ. U tom pogledu, moram primijetiti kako okolnost da se člankom 7. točkom (a) Direktive 2009/101/EZ, kao i prethodnom Prvom direktivom 68/151/EEZ koju je zamijenila, državama članicama propisuje da predvide odgovarajuće sankcije barem u slučaju neobjave računovodstvenih dokumenata pokazuje da zakonodavac Unije posebnu važnost pridaje poštovanju obveze objavljivanja tih dokumenata, u odnosu na objavu drugih podataka o društvu. U tom smislu vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika G. Cosmasa u predmetu Komisija/Njemačka (navedeno u bilješci 22.), t. 27.

( 24 ) Vidjeti presudu Berlusconi (navedenu u bilješci 20.), t. 64. i 65.

( 25 ) Vidjeti osobito presude od 12. srpnja 2001., Louloudakis (C‑262/99, Zb., str. I‑5547., t. 67.); od 29. srpnja 2010., Profaktor Kulesza, Frankowski, Jóźwiak, Orłowski (C‑188/09, Zb., str. I‑7639., t. 29.) i od 9. veljače 2012., Urbán (C‑210/10, t. 23.).

( 26 ) Vidjeti u tom smislu presude od 9. ožujka 2010., ERG i dr. (C‑379/08 i C‑380/08, Zb., str. I‑2007., t. 86.) i Urbán (navedenu u bilješci 25.), t. 24.

( 27 ) Vidjeti presudu Profaktor Kulesza, Frankowski, Jóźwiak, Orłowski (navedenu u bilješci 25.), t. 30. i navedenu sudsku praksu.

( 28 ) Presuda od 30. rujna 2003., Inspire Art (C‑167/01, Zb., str. I‑10155., t. 63.)

( 29 ) Vidjeti objašnjenja vladina prijedloga zakona, str. 70. (taj je dokument dostupan na internetskim stranicama austrijskog Parlamenta na sljedećoj adresi: www.parlament.gv.at/PAKT/VHG/XXIV/I/I_00981/fnameorig_201069.html). Austrijska je vlada na raspravi navela da je prije reforme iz 2011. samo 37 % velikih poduzetnika ispunjavalo svoje obveze objavljivanja u propisanom roku. Iz navedenih objašnjenja proizlazi da se, s obzirom na te podatke, austrijska vlada čak zapitala može li se smatrati da Republika Austrija dovoljno ispunjava vlastitu obvezu koja proizlazi iz prava Unije da donese odgovarajuće mjere kako bi se zajamčilo poštovanje obveza društva u pogledu objavljivanja.

( 30 ) Vidjeti opis tog sustava u gore navedenoj točki 12. i bilješci 8.

( 31 ) Vidjeti u tom smislu presudu Idryma Typou (navedenu u bilješci 15.), t. 54. i navedenu sudsku praksu.

( 32 ) Vidjeti gore navedenu bilješku 6.

( 33 ) Vidjeti, za sličnu analizu, presudu Innoventif (navedenu u bilješci 19.), t. 39. i presudu od 17. lipnja 1997., Sodemare i dr. (C‑70/95, Zb., str. I‑3395., t. 33.).

( 34 ) Vidjeti, među ostalim, presude od 13. ožujka 2007., Unibet (C‑432/05, Zb., str. I‑2271., t. 37. i navedenu sudsku praksu) i od 18. ožujka 2010., Alassini i dr. (od C‑317/08 do C‑320/08, Zb., str. I‑2213., t. 61.).

( 35 ) Vidjeti, među ostalim, presudu od 14. rujna 2010., Akzo Nobel Chemicals i Akcros Chemicals/Komisija i dr. (C‑550/07 P, Zb., str. I‑8301., t. 92. i navedenu sudsku praksu).

( 36 ) Vidjeti, među ostalim, presude od 15. listopada 2002., Limburgse Vinyl Maatschappij i dr./Komisija (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, od C‑250/99 P do C‑252/99 P i C‑254/99 P, Zb., str. I‑8375., t. 59.) kao i od 29. lipnja 2006., Showa Denko/Komisija (C‑289/04 P, Zb., str. I‑5859., t. 50.).

( 37 ) Vidjeti, od posljednjeg prema obrnutom kronološkom redoslijedu, mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Cruza Villalóna od 12. lipnja 2012. u predmetu Åkerberg Fransson (C‑617/10, t. 25. do 65. i ostala upućivanja u bilješci 4.); mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott od 15. prosinca 2011. u predmetu Bonda (presuda od 5. lipnja 2012., C‑489/10, t. 13. do 20.); mišljenje nezavisnog odvjetnika Y. Bota od 5. travnja 2011. u predmetu Scattolon (presuda od 6. rujna 2011., C‑108/10, još neobjavljena u Zborniku, t. 116. do 119.) kao i mišljenje nezavisne odvjetnice V. Trstenjak od 22. rujna 2011. u predmetu N. S. i dr. (presuda od 21. prosinca 2011., C‑411/10 i C‑493/10, još neobjavljena u Zborniku, t. 71. do 81.). Za upućivanja na pravnu teoriju vidjeti bilješku 66. mišljenja nezavisnog odvjetnika Y. Bota navedenog u ovoj bilješci.

( 38 ) Vidjeti gore navedene točke 4., 5. i 7.

( 39 ) Ovaj se slučaj stoga znatno razlikuje od onog, zasigurno problematičnijeg, u predmetu Åkerberg Fransson (navedenog u bilješci 37.). Naime, direktivom koja se uzima u obzir u tom predmetu ne predviđa se, kao u ovom slučaju, izričita obveza država članica da utvrde odgovarajuće sankcije za povrede obveza koje se njome predviđaju, nego se, kao što se to ističe u mišljenju nezavisnog odvjetnika P. Cruza Villalóna, samo utvrđuje obveza država članica da na učinkovit način naplaćuju predmetne poreze (vidjeti točku 58. tog mišljenja, navedenog u bilješci 37.). Stoga, dok se u predmetu Åkerberg Fransson nacionalno pravo jednostavno upotrebljava za ispunjavanje ciljeva utvrđenih pravom Unije (vidjeti osobito točku 60. gore navedenog mišljenja nezavisnog odvjetnika P. Cruza Villalóna), u ovom je slučaju nacionalna zakonodavna aktivnost izravno nadahnuta pravom Unije.

( 40 ) Na taj se sustav stoga, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, trebaju primijeniti zaštitne mjere građanskog prava i kaznenog prava predviđene člankom 6. EKLJP‑a.

( 41 ) Vidjeti točku 45. mišljenja nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu Bonda, navedenom u bilješci 37.

( 42 ) U tom pogledu vidjeti presudu Bonda (navedenu u bilješci 37.), t. 36. i prateće. Zahtjev da se u obzir uzme sudska praksa ESLJP‑a proizlazi iz načela homogenosti propisanog člankom 6. stavkom 1. podstavkom 3. UFEU‑a i člankom 52. stavkom 3. prvom rečenicom Povelje. Vidjeti točku 43. mišljenja nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu Bonda (navedenom u bilješci 37.) i navedenu sudsku praksu.

( 43 ) ESLJP, presuda Engel i dr. protiv Nizozemske (veliko vijeće) od 8. lipnja 1976. (žalbe br. 5100/71, 5101/71, 5102/71, 5354/72, 5370/72, serija A, br. 22, t. 80. do 82.)

( 44 ) ESLJP, presude Engel (navedena u prethodnoj bilješci), t. 82.; Öztürk protiv Njemačke od 21. veljače 1984. (žalba br. 8544/79, serija A, br. 73, t. 52.); Menarini protiv Italije, od 27. rujna 2011. (žalba br. 43509/08, t. 39.)

( 45 ) Vidjeti osobito ESLJP, presudu Zolotukhin protiv Rusije (veliko vijeće) od 10. veljače 2009. (žalba br. 14939/03, t. 52. i 53.). Za detaljnu analizu elemenata koje ESLJP uzima u obzir prilikom analize drugog i trećeg kriterija vidjeti točke 48. i 49. mišljenja nezavisne odvjetnice J Kokott u predmetu Bonda (navedenom u bilješci 37.) kao i navedenu sudsku praksu.

( 46 ) ESLJP, presuda Jussila protiv Finske od 23. studenoga 2006. (žalba br. 73053/07, t. 31. i navedena sudska praksa). Vidjeti također presude Menarini (navedenu u bilješci 44.), t. 38. i Zolotukhin (navedenu u bilješci 45.), t. 52.

( 47 ) Valja, međutim, primijetiti da iz sudske prakse austrijskog Oberster Gerichtshofa (OGH), na koju je na raspravi uputilo društvo Texdata, proizlazi da taj austrijski vrhovni sud kontinuirano smatra da novčane kazne izrečene u smislu članka 283. UGB‑a nemaju kaznenu prirodu u smislu članka 6. EKLJP‑a. Ta je sudska praksa potvrđena više puta nakon reforme iz 2011. (vidjeti presude OGH‑a od 13. rujna 2012., predmet 6Ob152/12i, t. 4. kao i od 16. veljače 2012., predmet 6Ob17/12m, t. 2.). Stoga iz te sudske prakse izričito proizlazi da teza koju je na raspravi zastupalo društvo Texdata, prema kojoj iz sudske prakse OGH‑a proizlazi da sustav sankcija iz članka 283. UGB‑a ima kaznenu prirodu, nije osnovana.

( 48 ) U sudskoj praksi ESLJP‑a činjenica da se odredba odnosi na sve, a ne na skupinu koja ima određeni status, ide u prilog kaznenoj prirodi sankcije. Vidjeti presudu Öztürk (navedenu u bilješci 44.), t. 53. Sud je također razmatrao taj element; vidjeti točku 40. presude Bonda (navedenu u bilješci 37.).

( 49 ) Čini mi se da vrijednosti i interesi zaštićeni propisom iz glavnog postupka općenito više pripadaju u područje građanskog ili upravnog nego u područje kaznenog prava. Valja, međutim, primijetiti da nije isključeno da se u odnosu na povredu obveza koje se odnose na računovodstvene dokumente društava mogu predvidjeti kaznene sankcije. Dovoljno je podsjetiti na kazneno djelo iznošenja netočnih podataka o društvu, predviđeno člancima 2621. i 2622. talijanskog Građanskog zakonika, na koje se odnosi prethodno pitanje u presudi Berlusconi (navedenoj u bilješci 20.).

( 50 ) U sudskoj praksi ESLJP‑a kaznena priroda isključena je kada je svrha sankcije isključivo naknada imovinske štete. Vidjeti presudu Jussila (navedenu u bilješci 46.), t. 38.

( 51 ) S tog stajališta, sankcije propisane predmetnim propisima ne razlikuju se od dodatnih poreza na koje se odnosi sudska praksa ESLJP‑a, kojima je ESLJP pripisao kaznenu prirodu, s obzirom na to da njihova svrha nije bila financijska naknada, već su bili osmišljeni kao kazna čiji je cilj spriječiti ponavljanje povrede. Vidjeti presudu Jussila (navedenu u bilješci 46.), t. 38.

( 52 ) Naime, austrijski vrhovni sud smatra da izricanje sankcija poput onih predviđenih predmetnim propisom ne služi suzbijanju zabranjenog ponašanja, nego prisilnom postizanju pravno propisanog ponašanja (vidjeti osobito točku 2. presude od 16. veljače 2012., navedene u bilješci 47., kao i presudu od 21. prosinca 2011., predmet 6Ob23511v, u kojoj, posebno u točki 4., OGH objašnjava razloge zbog kojih predmetni sustav sankcija nema represivan karakter).

( 53 ) Na temelju tog rasuđivanja, Sud je isključio represivan cilj sankcija u tom predmetu. Vidjeti točke 39. do 42. presude Bonda (navedene u bilješci 37.).

( 54 ) Vidjeti ESLJP, presudu Zolotoukhin (navedenu u bilješci 45.), t. 56.

( 55 ) Zato dvojim da se novčana kazna u tom iznosu može kvalificirati kao „značajna“ u smislu sudske prakse ESLJP‑a. U tom pogledu, iako je ESLJP utvrdio da blaga priroda kazne nije odlučujuća kako bi se povredi oduzela njezina svojstvena kaznena priroda (presuda Öztürk, navedena u bilješci 44., t. 54. i presuda Jussila, navedena u bilješci 46., t. 35.), ESLJP je u određenim slučajevima smatrao da je okolnost da se radi o novčanoj kazni velikog iznosa element koji, upućujući na ozbiljnost te kazne, pridonosi utvrđivanju njezine kaznene prirode. Vidjeti presude Bendenoun protiv Francuske od 24. veljače 1994. (žalba br. 12547/86, Serija A, br. 284, t. 47.) i Menarini, navedenu u bilješci 44., t. 42. U tom pogledu vidjeti i točke 9. i 10. izdvojenog mišljenja sudaca J.-P. Coste, I. Cabrala Barreta, A. Mularoni i L. Caflischa u presudi Jussila (navedenoj u bilješci 46.).

( 56 ) Naime, na temelju članka 283. stavka 5. UGB‑a novčane kazne izrečene u redovnom postupku, kao i nove novčane kazne u slučaju daljnjeg neispunjenja obveza, povećane su tri ili šest puta za srednje odnosno velike poduzetnike. To znači da bi, u slučaju ponovljenog izricanja uvećanih novčanih kazni osobama koje su nositelji funkcija u tijelima srednjih ili velikih društava, ukupan iznos novčanih kazni za te osobe mogao dosegnuti nezanemarive iznose.

( 57 ) O važnosti učinaka stigmatizacije vidjeti ESLJP, presudu Jussila (navedenu u bilješci 46.), t. 43.

( 58 ) ESLJP, presuda Jussila (navedena u bilješci 46.), t. 43.; vidjeti također mišljenje nezavisne odvjetnice E. Sharpston od 10. veljače 2011. u predmetu KME Germany i dr./Komisija (presuda od 8. prosinca 2011., C‑272/09 P, još neobjavljena u Zborniku, t. 67.).

( 59 ) Vidjeti točku 43. mojeg mišljenja od 2. rujna 2010. u predmetu DEB (presuda od 22. prosinca 2010., C‑279/09, Zb., str. I‑13849.).

( 60 ) Presuda Unibet (navedena u bilješci 34.), t. 38. i navedena sudska praksa

( 61 ) Vidjeti presude Unibet (navedenu u bilješci 34.), t. 41. i 42. i navedenu sudsku praksu te Alassini i dr. (navedenu u bilješci 34., t. 47.) kao i presudu od 8. srpnja 2010., Bulicke (C‑246/09, Zb., str. I‑7003.), t. 25. i navedenu sudsku praksu.

( 62 ) Vidjeti presude Unibet (navedenu u bilješci 34.), t. 43. i navedenu sudsku praksu kao i Bulicke (navedenu u prethodnoj bilješci), t. 25. i navedenu sudsku praksu.

( 63 ) Presude od 29. listopada 2009., Pontin (C‑63/08, Zb., str. I‑10467., t. 47.) kao i Bulicke (navedena u bilješci 61.), t. 35. i navedena sudska praksa

( 64 ) Sud je u više navrata izrazio ta načela. Vidjeti osobito presudu od 25. listopada 2011., Solvay/Komisija (C‑110/10 P, još neobjavljenu u Zborniku, t. 47. i navedenu sudsku praksu); vidjeti također presudu od 24. listopada 1996., Komisija/Lisrestal i dr. (C‑32/95 P, Zb., str. I‑5373., t. 21.) kao i, nedavno, točku 60. mišljenja nezavisnog odvjetnika Y. Bota od 12. rujna 2012. u predmetu ZZ (C‑300/11) i navedenu sudsku praksu.

( 65 ) Presuda Bulicke (navedena u bilješci 61.), t. 36. i navedena sudska praksa.

( 66 ) Iz očitovanja austrijske vlade proizlazi da je u načelu rješenje o izricanju kazne u praksi popraćeno obrascem za žalbu kojim se pojednostavnjuje podnošenje žalbe i koji također sadržava posebnu rubriku za navođenje žalbenih razloga te u kojem se, kako je dokazala austrijska vlada na raspravi, navodi rok za podnošenje žalbe od četrnaest dana.

( 67 ) Iz očitovanja austrijske vlade proizlazi da je u austrijskom pravu takav povrat u prijašnje stanje moguć, na temelju nekoliko odredaba sadržanih u članku 283. UGB‑a, samo u slučaju kada je nepredvidljiva i neotklonjiva okolnost spriječila pravodobno podnošenje žalbe.

( 68 ) Sud koji je uputio zahtjev također naglašava da se u rješenju kojim se izriče novčana kazna ne navode pravne posljedice odbacivanja nepravodobne ili neobrazložene žalbe, niti isključenje novih razloga koji se nisu prije istaknuli. U tom pogledu primjećujem da, s obzirom na to da se ne radi o ex lege zabrani navođenja tih elemenata, ništa ne sprečava suce da ih navedu u rješenju kojim se izriče novčana kazna. U svakom slučaju, čini mi se da ni ta okolnost ne ugrožava djelotvornost žalbe.

( 69 ) ESLJP, presude Jussila (navedena u bilješci 46.), t. 40., 41. i 43. i od 12. svibnja 2010., Kammerer/Austrija (žalba br. 32435/06, t. 23. i 24.).

( 70 ) Vidjeti presude Alassini i dr. (navedenu u bilješci 34.), t. 63. i od 6. rujna 2012., Trade Agency (C‑619/10, t. 55. i navedenu sudsku praksu).

( 71 ) Uz takve zaštitne mjere, u sudskoj praksi ESLJP‑a priznaje se mogućnost odstupanja od zaštitnih mjera iz članka 6. EKLJP‑a. Vidjeti ESLJP, presude Belilos protiv Švicarske od 29. travnja 1988. (serija A, br. 132, t. 68.); Jussila (navedenu u bilješci 46.), t. 43. in fine i Menarini (navedenu u bilješci 44.), t. 58. Vidjeti također točku 67. mišljenja nezavisne odvjetnice E. Sharpston u predmetu KME Germany i dr./Komisija (navedenog u bilješci 58.).

( 72 ) Što se tiče opravdanja koje je iznijelo društvo Textdata i koje ponavlja sud koji je uputio zahtjev, prema kojem društvo nije znalo za odredbe članka 283. UGB‑a, napominjem da, s jedne strane, nije nerazumno pretpostaviti da strana društva poznaju pravo države članice u kojoj namjeravaju obavljati svoje djelatnosti i da, s druge strane, obveze društava, a posebno podružnica, da objave dokumente društva kao i predviđanje sankcija u slučaju neobjavljivanja u svakom slučaju postoje u svim državama članicama i proizlaze iz prava Unije kojim su predviđene već dvadeset godina.

( 73 ) Vidjeti presudu od 11. rujna 2003., Safalero (C‑13/01, Zb., str. I‑8679., t. 40.).

( 74 ) Za analizu razvoja tog načela u sudskoj praksi Suda, upućujem na mišljenje nezavisne odvjetnice J Kokott od 8. rujna 2011. u predmetu Toshiba (presuda od 14. veljače 2012., C‑17/10, t. 115. i prateće) kao i mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Cruza Villalóna u predmetu Åkerberg Fransson (navedeno u bilješci 37., t. 88. i prateće). Konkretno, u slučajevima koji se odnose na provedbu prava Unije na nacionalnoj razini, kao u ovom slučaju, Sud je primijenio široki pojam tog načela kojim se ne uzima u obzir zahtjev istovjetnosti pravnoga predmeta i pridaje se važnost samo zahtjevu istovjetnosti materijalnih djela, koja se shvaćaju kao cjelina konkretnih okolnosti koje su međusobno neraskidivo povezane te nužno podrazumijevaju istovjetnost prijestupnika. Vidjeti u tom pogledu osobito točku 91. mišljenja nezavisnog odvjetnika P. Cruza Villalóna u gore navedenom predmetu Åkerberg Fransson kao i točke 122. i 124. mišljenja nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu Toshiba, navedenog u ovoj bilješci. To je tumačenje prihvatio i ESLJP nakon presude Zolotukhin (navedene u bilješci 45.), osobito u točki 82.

( 75 ) Odgovornost članova upravnih, upravljačkih ili nadzornih tijela društava kapitala propisana je, uostalom, člancima 50.b i 50.c Četvrte direktive 78/660/EEZ.

( 76 ) To je stajalište u skladu s onim koje je prihvatio austrijski vrhovni sud (vidjeti OGH, presudu od 13. rujna 2012., navedenu u bilješci 47., t. 3.). Točno je da je, kao što je to napomenula Komisija, moguće da u posebnim slučajevima kao što je, primjerice, slučaj društva s jednim članom ista osoba bude dvaput kažnjena kao član tijela društva i kao jedini član društva. U takvim posebnim slučajevima nacionalni sud dužan je tumačiti članak 283. UGB‑a u skladu s načelom ne bis in idem.

( 77 ) Uostalom, iz rješenja kojim se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da se u austrijskoj sudskoj praksi smatra da nema povrede načela ne bis in idem kada su različita razdoblja povrede jasno vremenski odvojena i kada se različite sankcije stoga odnose na različita razdoblja. Vidjeti osobito presude OGH‑a od 21. prosinca 2012. u predmetima 6Ob235/11v, 6Ob17/12m i 6Ob152/12i kao i točku 8. presude od 13. rujna 2012. (navedene u bilješci 47.).

( 78 ) S druge strane, slažem se s austrijskom vladom, koja napominje da sprečavanje ponavljanja kazne nakon nastavljene povrede u jasno određenom roku može omogućiti poduzetniku koji nije ispunio obvezu objavljivanja da plati novčanu kaznu, a da zatim, nakon što je novčana kazna plaćena, ne ispuni obvezu.