ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
73

Međutim, kao što je to Sud utvrdio u presudi od 17. travnja 2018., B i Vomero (C‑316/16 i C‑424/16, EU:C:2018:256, t. 61.), članak 28. stavak 3. točku (a) Direktive 2004/38 treba tumačiti na način da je ostvarivanje zaštite od protjerivanja s državnog područja predviđene u navedenoj odredbi uvjetovano time da dotična osoba ima pravo na stalni boravak u smislu članka 16. i članka 28. stavka 2. te direktive. No, iz članka 16. stavka 1. Direktive 2004/38 proizlazi da se takvo pravo može steći samo ako je dotična osoba zakonito boravila na državnom području države članice domaćina tijekom neprekinutog razdoblja od pet godina u skladu s uvjetima predviđenima tom direktivom, osobito onima određenima njezinim člankom 7. stavkom 1. (vidjeti u tom smislu presudu od 21. prosinca 2011., Ziolkowski i Szeja, C‑424/10 i C‑425/10, EU:C:2011:866, t. 46.), ili instrumentom prava Unije prije 30. travnja 2006., to jest datuma kada je protekao rok za prenošenje potonje direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 7. listopada 2010., Lassal, C‑162/09, EU:C:2010:592, t. 33. do 40.).
25

U tom smislu Opći je sud u točki 63. pobijane presude utvrdio da su „[n]a raspravi, nakon usmenog pitanja Općeg suda […] [European Dynamics Luxembourg i dr.] odustali od svoje argumentacije u skladu s kojom se eventualna upletenost Siemensa AG […] u nezakonite djelatnosti može pripisati društvima Siemens SA i Siemens SL, članovima konzorcija Drasis, samo zato što ih je u početku neizravno kontrolirao Siemens AG, i to prije nego što ih je 1. srpnja 2011. kupio Atos SA jer je potonji stekao 100 % poslovnih udjela društva Siemens IT Solutions and Services GmbH, koje ih je izravno kontroliralo, kako to proizlazi iz dokumenata koje je dostavio EUIPO na temelju rješenja o izvođenju dokaza od 27. ožujka 2015. […]. Ta je izjava o odustajanju unesena u zapisnik s rasprave.”
9

U članku 3. navedene direktive predviđeno je: „1. U skladu s Direktivom [91/414], države članice do 31. prosinca 2010. prema potrebi izmjenjuju ili povlače postojeća odobrenja za sredstva za zaštitu bilja koja sadržavaju metalaksil kao aktivnu tvar. Do tog datuma posebno provjeravaju jesu li ispunjeni uvjeti iz Priloga I. navedenoj direktivi u odnosu na metalaksil, uz iznimku onih iz dijela B u odnosu na tu aktivnu tvar, i imaju li vlasnici odobrenja dokumentaciju ili pristup dokumentaciji koja udovoljava uvjetima iz Priloga II. navedenoj direktivi, u skladu s uvjetima iz njezina članka 13. 2. Odstupajući od stavka 1., države članice najkasnije do 30. lipnja 2010. moraju ponovno ocijeniti svako odobreno sredstvo za zaštitu bilja koje sadržava metalaksil kao jedinu aktivnu tvar ili kao jednu od više aktivnih tvari koje su navedene u Prilogu I. Direktivi [91/414], u skladu s jedinstvenim načelima iz Priloga VI. navedenoj direktivi, na temelju dokumentacije koja udovoljava zahtjevima iz njezina Priloga III. i uzimajući u obzir dio B u njezinu Prilogu I. u odnosu na metalaksil. Na temelju te ocjene, države članice utvrđuju ispunjava li sredstvo uvjete iz članka 4. stavka 1. točaka (b), (c), (d) i (e) Direktive [91/414]. Nakon što utvrde jesu li poštovani ti uvjeti, države članice će: (a) u slučaju da sredstvo sadržava metalaksil kao jedinu aktivnu tvar, prema potrebi izmijeniti ili povući odobrenje najkasnije do 30. lipnja 2014.; ili (b) u slučaju da sredstvo sadržava metalaksil kao jednu od više aktivnih tvari, prema potrebi izmijeniti ili povući odobrenje najkasnije do 30. lipnja 2014. ili do datuma određenog kako bi se izvršila ta izmjena ili povlačenje u direktivi ili direktivama kojima su razmatrana aktivna tvar ili aktivne tvari uvrštene u Prilog I. Direktivi [91/414], ako je potonji datum kasniji.” [neslužbeni prijevod]
9

Člankom 32. stavkom 5. Legge n. 183 – Deleghe al Governo in materia di lavori usuranti, di riorganizzazione di enti, di congedi, aspettative e permessi, di ammortizzatori sociali, di servizi per l’impiego, di incentivi all’occupazione, di apprendistato, di occupazione femminile, nonché misure contro il lavoro sommerso e disposizioni in tema di lavoro pubblico e di controversie di lavoro (Zakon br. 183 o prenošenju ovlasti na vladu u području teških i napornih zanimanja, reorganizaciji uprave, dopustima, dostupnosti i odobrenjima, mjerama socijalne zaštite, službama za zapošljavanje, mjerama za poticanje zapošljavanja, osposobljavanju i zapošljavanju žena, mjerama protiv neprijavljenog rada i odredbama o zaposlenju u javnom sektoru i o radnim sporovima) od 4. studenoga 2010. (redovni dodatak GURI‑ju br. 262 od 9. studenoga 2010., u daljnjem tekstu: Zakon br. 183/2010) određuje se: „U slučaju konverzije ugovora o radu na određeno vrijeme, sudac nalaže poslodavcu da radniku isplati sveobuhvatnu novčanu naknadu u iznosu od najmanje 2,5 do najviše 12 mjesečnih plaća u visini posljednje potpune stvarne mjesečne plaće sukladno kriterijima utvrđenima člankom 8. Zakona br. 604 od 15. srpnja 1966.”
Kao drugo, Opći sud je iskrivio odluku Sernam 2 jer je u točki 301. pobijane presude smatrao da je „[s] obzirom na to da je uvjet koji se odnosio na prodaju imovine u paketu isključivao obveze, mogućnost dobivanja negativne cijene u ovom […] slučaju bila isključena po definiciji”. Međutim, smatrajući da prijenos Sernamove imovine u paketu mora isključivati sve obveze, Opći sud je, kao što je to žalitelj također tvrdio u prilog svojem prvom žalbenom razlogu, kao što je to navedeno u točkama 47. do 52. ove presude, iskrivio članak 3. stavak 2. odluke Sernam 2. Isto je napravio dodajući uvjet koji nije bio predviđen odlukom Sernam 2 smatrajući da cijena prijenosa Sernamove imovine u paketu ne može biti negativna. Naime, u tekstu članka 3. stavka 2. odluke Sernam 2 spominje se samo tržišna cijena koja u skladu sa sudskom praksom može biti negativna, kao što to proizlazi iz presuda od 28. siječnja 2003., Njemačka/Komisija (C‑334/99, EU:C:2003:55, t. 133.), i od 13. svibnja 2015, Niki Luftfahrt/Komisija (T‑511/09, EU:T:2015:284, t. 139.).
25

Svojim prvim žalbenim razlogom žalitelj osporava točke 39. do 41., 43. do 46., 48. do 50., 58. i 59. pobijanog rješenja i Općem sudu prigovara zbog zaključka da sporna uredba podrazumijeva provedbene mjere u smislu članka 263. četvrtog stavka posljednjeg dijela rečenice UFEU‑a.
18

Svojim prvim žalbenim razlogom žalitelj osporava točke 42. do 44., 46. do 48., 50. do 52., 60. i 61. pobijanog rješenja i Općem sudu prigovara zbog zaključka da sporna uredba podrazumijeva provedbene mjere u smislu članka 263. četvrtog stavka posljednjeg dijela rečenice UFEU‑a.
22

U skladu s člankom 2. stavkom 2. točkom (a) navedene direktive, radi se o izravnoj diskriminaciji kada se prema osobi zbog njezine dobi postupa lošije nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u usporedivoj situaciji. U skladu s člankom 2. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2000/78, neizravna diskriminacija postoji kada kakva naizgled neutralna odredba, mjerilo ili postupanje može dovesti u neravnopravan položaj osobe određene dobi u usporedbi s ostalim osobama, osim ako su to mjerilo ili postupanje objektivno opravdani legitimnim ciljem, a sredstva za postizanje tog cilja su primjerena i nužna.
27

Međutim, u ovom slučaju, iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da C. Picart, za razliku od tog para samozaposlenih osoba, ostaje na području svoje države boravišta, to jest Švicarske Konfederacije, odakle namjerava izvršavati svoju gospodarsku djelatnost u svojoj državi podrijetla i da, za razliku od onoga što predviđa članak 13. stavak 1. Priloga I. Sporazumu o slobodnom kretanju osoba, ne putuje od mjesta svoje gospodarske djelatnosti do mjesta svojeg boravišta svaki dan ili najmanje jednom tjedno. Prema tome, situacija kao što je ona C. Picarta ne može se smatrati analognom onoj koja je dovela do presude od 28. veljače 2013., Ettwein (C‑425/11, EU:C:2013:121). Posljedično, situacija kao što je ona C. Picarta nije obuhvaćena područjem primjene te odredbe.
–

za North East Pylon Pressure Campaign Ltd i M. Sheehy, D. Courtney i B. Sawey, solicitors, M. O’Donnell, barrister, C. Hughes, barrister, E. Keane, SC, i C. Bradley, SC,
90

Kao drugo, Komisija nije počinila očitu pogrešku u ocjeni prilikom odabira tih mjera. Naime, obveza nacionalnih carinskih tijela da Komisiji proslijede zahtjeve za povrat koji su im podneseni na temelju članka 236. Carinskog zakonika jamči da ta institucija raspolaže svim relevantnim elementima za otklanjanje nezakonitosti koje je Sud utvrdio u presudi od 4. veljače 2016., C & J Clark International i Puma (C‑659/13 i C‑34/14, EU:C:2016:74), pri čemu to ne dovodi do dodatnog upravnog opterećenja predmetnih subjekata ni do neopravdanog kašnjenja u obradi predmetnih zahtjeva. Uostalom, treba navesti, s jedne strane, da je obrada zahtjeva vremenski ograničena člankom 1. stavkom 2. sporne uredbe i, s druge strane, da se eventualno kašnjenje može nadoknaditi plaćanjem kamata (vidjeti u tom smislu presudu od 18. siječnja 2017., Wortmann, C‑365/15, EU:C:2017:19, t. 37.).
7

Članak 184. Decreto legislativo n. 58 – Testo unico delle disposizioni in materia di intermediazione finanziaria, ai sensi degli articoli 8 e 21 della legge 6 febbraio 1996, n. 52 (Zakonodavna uredba br. 58 o pročišćenom tekstu odredaba u području financijskog posredovanja u skladu s člancima 8. i 21. Zakona br. 52 od 6. veljače 1996.) od 24. veljače 1998. (redovni dodatak GURI‑ju br. 71 od 26. ožujka 1998.), kako je izmijenjen s Legge n. 62 – Disposizioni per l’adempimento di obblighi derivanti dall’appartenenza dell’Italia alle Comunità europee. Legge comunitaria 2004 (Zakon br. 62 o odredbama donesenima radi ispunjavanja obveza koje proizlaze iz pripadnosti Italije Europskim zajednicama. Zakon Zajednice iz 2004.), od 18. travnja 2005. (redovni dodatak GURI‑ju br. 76 od 27. travnja 2005.) (u daljnjem tekstu: TUF), naslovljen „Zlouporaba povlaštenih informacija”, određuje: „1. Osobi koja posjeduje povlaštene informacije na temelju svojeg članstva u upravnim, rukovoditeljskim ili nadzornim tijelima izdavatelja, na temelju svojeg udjela u kapitalu izdavatelja ili obavljanja posla, profesije ili dužnosti, uključujući javne prirode, ili obnašanja funkcije, bit će izrečena kazna zatvora u trajanju od jedne do šest godina i novčana kazna od dvadeset tisuća do tri milijuna eura ako: a) upotrijebi tu informaciju pri stjecanju ili prodaji financijskih instrumenata ili izvršavanju drugih transakcija povezanih s njima, za vlastiti račun ili za račun treće osobe, izravno ili neizravno; b) objavi navedenu informaciju drugim osobama izvan redovnog tijeka obavljanja posla, profesije, dužnosti ili funkcije; c) preporuči drugim osobama ili ih navede da na temelju takve informacije izvrše neku od transakcija navedenih u točki (a), 2. Kazna utvrđena u stavku 1. izreći će se osobama, koje posjeduju povlaštene informacije s ciljem pripreme ili izvršenja kaznenih djela, koje postupe na jedan od načina navedenih u prethodnom stavku 1. 3. Sud može izreći do tri puta veću novčanu kaznu ili maksimalno u deseterostrukoj vrijednosti predmeta ili imovinske koristi stečenih počinjenjem kaznenog djela ako, s obzirom na štetu koju su radnje prouzročile, na osobine njihova počinitelja ili vrijednost stečenog predmeta ili imovinske koristi, novčana kazna nije dostatna čak ni da se primijeni maksimalan iznos. […]”
34

U konkretnom slučaju, članak 187.ter TUF‑a predviđa da će se osoba koja počini manipuliranje tržištem kazniti novčanom upravnom sankcijom u iznosu od dvadeset tisuća do pet milijuna eura, pri čemu se ta sankcija može u određenim okolnostima, kako proizlazi iz stavka 5. tog članka, uvećati do tri puta ili maksimalno do deseterostruke vrijednosti predmeta ili imovinske koristi stečenih kaznenim djelom. Nadalje, talijanska vlada u očitovanjima podnesenima Sudu navela je da primjena te sankcije uvijek dovodi do oduzimanja predmeta ili imovinske koristi stečene počinjenjem kaznenog djela kao i predmeta korištenih za njegovo počinjenje. Slijedi dakle da cilj te sankcije nije samo popravljanje štete prouzročene kaznenim djelom nego da ona ima i represivnu svrhu – što uostalom odgovara ocjeni suda koji je uputio zahtjev – te da je stoga kaznene naravi.
28

Rješenjem od 3. travnja 2012. ta je porezna uprava djelomično usvojila taj zahtjev i odredila povrat PDV‑a u iznosu od 1536622,92 eura, koji je odgovarao isporuci robe provedenoj od 2007. do 2010. Nasuprot tomu, odbila je taj zahtjev u dijelu u kojem se odnosio na razdoblje od 2004. do 2006. zbog isteka prekluzivnog roka od pet godina predviđenog slovačkim pravom. Ona u tom pogledu smatra da je pravo na povrat PDV‑a nastalo na datum isporuke robe, odnosno kada je nastala obveza obračuna PDV‑a, slijedom čega je pravo na povrat tog poreza za razdoblje od 2004. do 2006. prestalo na dan podnošenja zahtjeva za povrat. Tu je odluku potvrdila Porezna uprava Slovačke Republike postupajući u svojstvu žalbenog tijela.
41

Međutim, kao što je nezavisni odvjetnik naveo u točki 55. svojeg mišljenja, ta odredba među ostalim nadležnim institucijama omogućava da produlje, u „iznimnim” slučajevima, razdoblje od tri mjeseca tijekom kojeg zainteresirana osoba ima pravo na davanja kako bi izbjegle to da gubitak svih prava na davanja u slučaju kasnijeg povratka po isteku tog razdoblja dovede do neproporcionalnih rezultata. Takvom mogućnošću potvrđuje se da se razdoblje izvoza davanja za nezaposlenost može ograničiti na tri mjeseca, s obzirom na to da ga nadležne institucije nisu dužne, prema drugom dijelu rečenice točke (c) stavka 1. članka 64. Uredbe br. 883/2004, produljiti do maksimalno šest mjeseci.
15

Članak 73. Strafgesetzbucha (Kazneni zakon) propisuje: „1. Kada je počinjeno kazneno djelo i kada je njegov počinitelj ili sudionik pribavio kakvu korist s ciljem činjenja tog djela ili činjenjem tog djela, sud nalaže zapljenu te koristi, osim ako je to djelo dovelo do nastanka prava za oštećenu stranu čije bi izvršavanje omogućilo to da se od počinitelja ili sudionika povrati vrijednost stečena tim djelom.” 2. Naložena zapljena obuhvaća i ubrane plodove. Može se također proširiti i na stvari koje je počinitelj ili sudionik stekao cesijom stečene stvari ili u zamjenu za nju nakon njezina uništenja, oštećenja, gubitka posjeda ili stečenoga prava”.
54

Takva mjera, s obzirom na to da dovodi do toga da se oporezivi događaj tog kapitalnog dobitka odgađa do godine u kojoj nastupi događaj kojim se okončava ta odgoda oporezivanja, to jest prijenos zamijenjenih vrijednosnih papira, osigurava, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točkama 59. i 60. svojeg mišljenja, da transakcija zamjene vrijednosnih papira sama po sebi ne dovodi ni do kakvog oporezivanja tog kapitalnog dobitka. Ta mjera, prema tome, poštuje načelo porezne neutralnosti u smislu članka 8. stavka 1. Direktive o spajanju.
9

Člankom 131‑39 stavcima 2. do 9. Kaznenog zakonika predviđa se: „Kada se to zakonom propisuje protiv pravne osobe, teže ili lakše kazneno djelo može se kazniti jednom ili više sljedećih kazni: […] 2. zabranom, trajnom ili do najviše pet godina, izravnog ili neizravnog obavljanja jedne ili više profesionalnih ili društvenih djelatnosti; 3. određivanjem sudskog nadzora do najviše pet godina; 4. zatvaranjem, trajnim ili do najviše pet godina, poduzeća ili jednog ili više poduzeća poduzetnika kojima se služio za počinjenje djela koja mu se stavljaju na teret; 5. isključivanjem iz postupaka javne nabave, trajno ili do najviše pet godina; 6. zabranom, trajnom ili do najviše pet godina, ponude vrijednosnih papira javnosti ili odobrenja uvrštavanja njezinih vrijednosnih papira za trgovanje na uređenom tržištu; 7. zabranom, do najviše pet godina, izdavanja čekova – osim onih koji izdavatelju omogućavaju podizanje sredstava od obveznika plaćanja ili certificiranih čekova – ili korištenja platnih kartica; 8. konfiskacijom, pod uvjetima i prema pravilima propisanima u članku 131‑21; 9. objavom donesene odluke ili njezinim širenjem u tisku ili bilo kojim sredstvom komunikacije radi priopćavanja javnosti elektroničkim putem.”
2

Zahtjev je podnesen u okviru spora između organizacije Western Sahara Campaign UK i, redom, Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Porezna i carinska uprava, Ujedinjena Kraljevina) i Secretary of State for the Environment, Food and Rural Affairs (Ministarstvo okoliša, prehrane i poljoprivrede, Ujedinjena Kraljevina), povodom provedbe navedene uprave i navedenog ministarstva međunarodnih sporazuma zaključenih između Europske unije i Kraljevine Maroka kao i akata sekundarnog prava povezanih s tim sporazumima.
27

U tom pogledu društvo Trinseo ističe da iz Komisijinog dokumenta naslovljenog „Guidance on Interpretation of Annex I of the [Directive 2003/87] (excl. aviation activities)”, „Upute za tumačenje Priloga I. [Direktivi 2003/87] (izuzev djelatnosti zrakoplovstva)”, od 18. ožujka 2010. i uvodne izjave 16. Odluke 2013/448 proizlazi da je proizvodnja polimera obuhvaćena područjem primjene Direktive 2003/87. Ipak, na temelju Odluke 2011/278, kad postrojenje koje podliježe sustavu trgovanja emisijskim jedinicama isporučuje toplinu drugom postrojenju koje podliježe tom istom sustavu, besplatna dodjela emisijskih jedinica mora ići u korist potonjeg s obzirom na to da Direktiva 2013/448 zabranjuje, osim toga, dodjelu tih jedinica prvonavedenom postrojenju. Budući da se Direktiva 2003/87 ne prenosi pravilno Prilogom 1. dijelom 2. točkom 27. TEHG‑a, društvo Trinseo može se pozivati na pravo na besplatnu dodjelu takvih jedinica, koje proizlazi izravno iz te direktive.
37

S obzirom na to, ako se nacionalnim propisom, poput onoga u glavnom postupku, propisuje plaćanje takvih paušalnih zateznih kamata, njime se istodobno ne može predvidjeti mogućnost da se plaćanje takvih zateznih kamata isključi niti on može biti ograničen na to da se nadoknade stvarni gubici na temelju kriterija razumnosti i pravičnosti, kako to tvrdi litavska vlada. Naime, takav nacionalni propis doveo bi do toga da je poreznom obvezniku nemoguće predvidjeti okolnosti u kojima on može očekivati plaćanje paušalnih zateznih kamata i stoga prilagoditi svoju djelatnost ovisno o takvom plaćanju. Stoga je očito da takav propis poreznom obvezniku ne omogućava da uz odgovarajuće pretpostavke povrati cjelokupnu tražbinu viška PDV‑a a da mu se pritom ne stvara nikakav financijski rizik, suprotno načelu porezne neutralnosti (vidjeti analogijom presudu od 12. svibnja 2011., Enel Maritsa Iztok 3, C‑107/10, EU:C:2011:298, t. 57. i 58.).
3

Članak 2. stavak 7. osnovne uredbe predviđao je: „(a) U slučaju uvoza iz zemalja bez tržišnoga gospodarstva [(Albanija, Armenija, Azerbajdžan, Bjelarus, Gruzija, Sjeverna Koreja, Kirgistan, Moldova, Mongolija, Tadžikistan, Turkmenistan i Uzbekistan)], uobičajena vrijednost određuje se na temelju cijene ili izračunane vrijednosti u nekoj trećoj zemlji tržišnoga gospodarstva, odnosno cijene iz takve treće zemlje u druge zemlje, uključujući Zajednicu, odnosno ako to nije moguće, na nekoj drugoj razumnoj osnovi, uključujući stvarno plaćenu ili naplativu cijenu u Zajednici za istovjetan proizvod, odgovarajuće prilagođenu, ako je potrebno, kako bi uključivala razumnu profitnu maržu. […] (b) U antidampinškim ispitnim postupcima uvoza iz Narodne Republike Kine, Vijetnama i Kazakstana i neke druge zemlje bez tržišnoga gospodarstva, a koja je članica [Svjetske trgovinske organizacije (WTO)] na dan pokretanja ispitnog postupka, uobičajena vrijednost određuje se u skladu sa stavcima 1. do 6., ako se utvrdi, na temelju valjano potkrijepljenih zahtjeva jednog ili više proizvođača nad kojim se provodi ispitni postupak i u skladu s kriterijima i postupcima utvrđenim u podstavku (c), da za tog proizvođača, odnosno za te proizvođače, u odnosu na proizvodnju i prodaju dotičnog istovjetnog proizvoda prevladavaju uvjeti tržišnoga gospodarstva. Ako to nije slučaj, primjenjuju se pravila utvrđena u podstavku (a). (c) Zahtjev iz podstavka (b) mora […] sadržavati dostatne dokaze da proizvođač posluje u uvjetima tržišnoga gospodarstva, to jest ako: – odluke poduzeća o cijenama, troškovima i faktorima proizvodnje, uključujući na primjer sirovine, trošak tehnologije i rada, proizvodnju, prodaju i ulaganje, donose se kao odgovor na tržišne signale koji odražavaju ponudu i potražnju, a bez značajnog uplitanja države u ta pitanja, kao i ako troškovi glavnih faktora proizvodnje odražavaju tržišne vrijednosti, – poduzeća imaju jedinstven i transparentan sustav osnovnih računovodstvenih podataka koje revidiraju nezavisni revizori u skladu s međunarodnim računovodstvenim standardima, a koji se koristi za sve potrebe, – troškovi proizvodnje i financijska situacija poduzeća nisu pod utjecajem značajnih poremećaja iz prethodnog sustava bez tržišnoga gospodarstva, posebno u odnosu na amortizaciju imovine, ostale otpise, trgovinu razmjene i plaćanja kompenzacijom dugovanja, – na dotična poduzeća primjenjuju se zakoni o stečaju i imovini koji jamče pravnu sigurnost i stabilnost poslovanja poduzeća, i – konverzija valuta obavlja se po tržišnim stopama. […]”
104

S druge strane, s obzirom na to da je žalbeno vijeće utvrdilo da nositelj ranijeg nacionalnog žiga nije predočio dokaz o stvarnoj uporabi tog žiga za druge usluge koje su predmet zahtjevâ za proglašavanje žiga ništavim, to jest usluge iz razreda 35. Nicanskog sporazuma osim usluga oglašavanja u vezi s automobilima te usluge iz razreda 42. tog sporazuma, treba smatrati da su odlukama Odjela za poništaje, s obzirom na to da Općem sudu s tim u vezi nije podnesena tužba, konačno odbijeni zahtjevi za proglašavanje žiga ništavim u pogledu tih usluga (vidjeti po analogiji presudu od 14. studenoga 2017., British Airways/Komisija, C‑122/16 P, EU:C:2017:861, t. 82. do 85. i navedenu sudsku praksu).
14

Člankom 24. CIVA‑e naslovljenim „Ispravci odbitaka u vezi s dugotrajnom imovinom” predviđeno je, u njegovim stavcima 2., 3., 5. i 6.: „2 – Godišnje se također ispravljaju odbici u vezi s troškovima ulaganja u nekretnine ako između konačnog postotka predviđenog u prethodnom članku, primjenjivog u godini u kojoj je nekretnina useljena i u svakoj od sljedećih 19 kalendarskih godina, i postotka koji je utvrđen u godini stjecanja ili završetka radova postoji pozitivna ili negativna razlika, jednaka ili veća od 5 postotnih poena. 3 – Radi ispravljanja odbitaka u vezi s dugotrajnom imovinom, na koju se odnose prethodni stavci, valja postupiti kako slijedi: (a) na kraju godine u kojoj je počelo korištenje ili u kojoj je nekretnina useljena i u svakoj od sljedećih 4 ili 19 kalendarskih godina, ovisno o slučaju, valja izračunati iznos odbitka koji se primjenjuje ako je do stjecanja ili završetka radova na nekretninama došlo tijekom te godine, u skladu s konačnim postotkom iste godine; (b) na tako dobiveni iznos primjenjuje se odbitak ostvaren tijekom godine u kojoj je došlo do stjecanja ili iznos odbitaka ostvarenih do godine u kojoj su završeni radovi započeti na nekretninama; (c) pozitivnu ili negativnu razliku treba podijeliti s 5 ili 20, ovisno o slučaju, a tako dobiveni rezultat odgovara iznosu koji treba platiti ili dodatnom odbitku koji treba izvršiti tijekom te godine. […] 5 – U slučaju prijenosa dugotrajne imovine izvršenog tijekom razdoblja ispravka, do ispravka dolazi samo jedanput, za razdoblje koje još nije isteklo jer se smatra da se na tu imovinu odnosi radnja koja se u potpunosti oporezuje u godini prijenosa i sljedećima do isteka roka za ispravak. Međutim, ako je prijenos oslobođen poreza na temelju članka 9. točaka 30 ili 32, smatra se da se na te nekretnine odnosi neoporeziva radnja i, u prvom slučaju, valja primijeniti odgovarajući ispravak. 6 – Ispravak predviđen u prethodnom stavku također se primjenjuje jer se smatra da se na nekretnine odnosi neoporeziva radnja, u slučaju nekretnina za koje je prvotno došlo do potpunog ili djelomičnog odbitka poreza kojim se oporezuje njihova izgradnja, kupnja ili drugi odgovarajući troškovi ulaganja kada: (a) porezni obveznik, zbog izmjene obavljene djelatnosti ili zakonske obveze, izvrši isključivo izuzete radnje u vezi s kojima nema prava na odbitak; (b) porezni obveznik izvrši isključivo izuzete radnje u vezi s kojima nema prava na odbitak na temelju članka 12. stavka 3. ili članka 55. stavaka 3. i 4.; (c) je nekretnina predmet iznajmljivanja koje je izuzeto u skladu s člankom 9. točkom 29.”