Članak 8. stavak 7. Carinske konvencije o međunarodnom prijevozu robe uz primjenu karneta TIR, odobrene u ime Zajednice Uredbom br. 2112/78, u izmijenjenoj i pročišćenoj verziji objavljenoj Odlukom 2009/477, treba tumačiti na način da su u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku carinska tijela ispunila obvezu iz te odredbe da plaćanje predmetnih uvoznih carina i poreza, kad je to moguće, zahtijevaju od nositelja karneta TIR kao osobe koja je neposredno odgovorna, prije nego što ulože zahtjev protiv jamstvene udruge.

Kad je, prije svega, riječ o tekstu članka 8. stavka 7. Konvencije TIR, za koju najprije treba podsjetiti da je sastavljena na engleskom, francuskom i ruskom jeziku, koji su tri vjerodostojna teksta, navedenom odredbom predviđa se da, kad carine i porezi iz članka 8. stavaka 1. i 2. dospiju na plaćanje, nadležna tijela, kad je to moguće, „zahtijevaju plaćanje” njihovih iznosa od osobe ili osoba koje su neposredno odgovorne, prije nego što ulože „zahtjev” protiv jamstvene udruge. U napomeni s objašnjenjem koja se odnosi na članak 8. stavak 7. Konvencije TIR navodi se da mjere koje moraju poduzeti nadležna tijela da zahtijevaju plaćanje moraju „najmanje” uključivati „obavijest o neokončanju postupka TIR i/ili prijenos zahtjeva za plaćanje na nositelja karneta TIR”. Iz prethodno navedenog proizlazi da se ni samo na temelju teksta članka 8. stavka 7. Konvencije TIR ni onog napomene s objašnjenjem koja se odnosi na tu odredbu ne može utvrditi koje konkretne radnje carinska tijela moraju poduzeti prema osobi koja je neposredno odgovorna za dug kako bi ispunila obvezu koja im je propisana tim člankom.

Kad je, nadalje, riječ o kontekstu potonje odredbe, kako bi je se protumačilo, potrebno ju je razmotriti u odnosu na opću strukturu konvencije koje je ona dio kao i na sve njezine odredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 30. travnja 1974., Haegeman, 181/73, EU:C:1974:41, t. 10.). S obzirom na tu narav zajedničke i solidarne odgovornosti jamstvene udruge prema carinskom tijelu, zahtjev predviđen člankom 8. stavkom 7. Konvencije TIR da se plaćanje predmetnih iznosa zahtijeva od neposredno odgovorne osobe ne može se tumačiti tako da dovodi do situacije u kojoj odgovornost jamstvene udruge u biti postaje potpuno podredna u odnosu na odgovornost te osobe. Do toga bi došlo ako bi posljedica tog zahtjeva bila obveza nadležnog carinskog tijela da provodi naplatu duga od neposredno odgovorne osobe do faze izvršenja. Do toga bi došlo ako bi posljedica tog zahtjeva bila obveza nadležnog carinskog tijela da provodi naplatu duga od neposredno odgovorne osobe do faze izvršenja.

Kad je, naposljetku, riječ o ciljevima koji se žele postići Konvencijom TIR, iz njezine preambule proizlazi da su sklapanjem te konvencije ugovorne strane željele „olakšati međunarodni prijevoz robe cestovnim vozilima” uzimajući u obzir da je „poboljšanje uvjeta prijevoza jedan od bitnih čimbenika za razvoj međusobne suradnje” i izjavljujući „da se izjašnjavaju u korist pojednostavnjenja i usklađivanja upravnih formalnosti u području međunarodnoga prijevoza, posebno na granicama”. Međutim, tumačiti članak 8. stavak 7. Konvencije TIR na način da ima za učinak obvezati nadležno carinsko tijelo da iscrpi sve mogućnosti naplate od osobe ili osoba neposredno odgovornih za dug prije nego što može zahtijevati plaćanje od jamstvene udruge ugrozilo bi samu ravnotežu koja postoji između, s jedne strane, pogodnosti danih člankom 4. Konvencije TIR i, s druge strane, jednog od ključnih uvjeta kojima se mora rukovoditi njihova provedba, to jest posebne odgovornosti jamstvene udruge.

S obzirom na sve prethodno navedeno, članak 8. stavak 7. Konvencije TIR u vezi s napomenom s objašnjenjem koja se odnosi na navedenu odredbu treba tumačiti na način da carinsko tijelo ispunjava svoju obvezu da plaćanje zahtijeva od neposredno odgovorne osobe ako postupa u skladu s minimalnim zahtjevima iz te napomene s objašnjenjem.

(t. 65., 67., 69., 70., 81., 82., 84., 86., 88., i t. 2. izreke)