ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
25

U tim okolnostima, sumnjajući u usklađenost relevantnog španjolskog prava s pravom Unije, navedeni sud odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li Direktivu 93/13 tumačiti na način da se, zbog otežavanja odnosno sprečavanja da se po službenoj dužnosti provede sudski nadzor ugovora koji bi mogli sadržavati nepoštene odredbe, protivi nacionalnom propisu poput važećeg propisa kojim se uređuje španjolski postupak izdavanja platnog naloga – članci 815. i 816. LEC‑a – a kojim se ne predviđa obvezni nadzor nepoštenih odredbi ni postupanje suca, osim ako Secretario Judicial to smatra potrebnim ili u slučaju da dužnici istaknu prigovor? 2. Treba li Direktivu 93/13 tumačiti na način da se protivi nacionalnom propisu poput onog španjolskog koji u naknadnom ovršnom postupku ne dopušta ispitivanje po službenoj dužnosti in limine litis ovršne sudske odluke – obrazložene odluke kojom Secretario Judicial obustavlja postupak izdavanja platnog naloga –pri čemu je postojanje nepoštenih odredbi u ugovoru dovelo do te obrazložene odluke čije se izvršenje traži, zato što nacionalno pravo smatra da je navedena odluka postala pravomoćna (članci 551. i 552. zajedno s člankom 816. stavkom 2. LEC‑a)? 3. Treba li Povelju tumačiti na način da se protivi nacionalnom propisu poput onog kojim se uređuje postupak izdavanja platnog naloga i postupak ovrhe sudskih odluka, a kojim se ne predviđa u svim slučajevima sudski nadzor tijekom deklaratorne faze postupka niti se dopušta da u fazi ovrhe sudac pred kojim se vodi postupak provede nadzor nad obrazloženom odlukom Secretarija Judicial? 4. Treba li Povelju tumačiti na način da se protivi nacionalnom propisu koji ne dopušta nadzor po službenoj dužnosti poštovanja prava na saslušanje jer je odluka postala pravomoćna?“
75

S jedne strane, pretpostavke navedene u članku 13. točkama (a) do (c) Vladine uredbe br. 55/2011 znače neizravnu diskriminaciju jer ih mogu poštovati samo poduzeća koja su prethodno već osnovana na mađarskom tržištu i zbog toga novim poduzećima sprečavaju proboj na to tržište, kao što to potvrđuje zaključak naveden u točki 73. ove presude.
69

Naposljetku, valja naglasiti da je u ovom slučaju, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, upravo s obzirom na okolnost da je društvo Panagia Malta imalo svoje stvarno sjedište u Grčkoj sud te države članice mogao proglasiti njegovu insolventnost na temelju njezina zakonodavstva. Međutim, kao što to naglašava nezavisni odvjetnik u točki 60. svojeg mišljenja, sama okolnost da grčka država, ovisno o slučaju, u svojem zakonodavstvu nije predvidjela da je takvo društvo obvezno plaćati doprinos ili nije poduzela mjere da to društvo poštuje obvezu koju bi imalo na temelju tog zakonodavstva ne može imati za posljedicu to da se radnicima o kojima je riječ uskrati zaštita uspostavljena Direktivom 80/987.
25

U članku 3. Zakona o slobodnom kretanju, koji se odnosi na članove obitelji, propisano je: „(1) Članovi obitelji građana Unije iz članka 2. stavka 2. točaka 1. do 5. imaju pravo na temelju članka 2. stavka 1. kada spomenutog građanina Unije prate ili mu se pridružuju. To se primjenjuje na članove obitelji građana Unije iz članka 2. stavka 2. točke 5. u skladu s uvjetima iz članka 4. (2) Članovi obitelji su 1. bračni drug i srodnici u silaznoj liniji osoba iz članka 2. stavka 2. točaka 1. do 5. i 7. ili njihovi bračni drugovi koji još nisu napunili 21 godinu, 2. srodnici u uzlaznoj ili silaznoj liniji osoba iz članka 2. stavka 2. točaka 1. do 5. i 7. ili njihovih bračnih drugova podmirivanje čijih osnovnih životnih potreba osiguravaju te osobe ili njihovi bračni drugovi. [...]“
24

Drugim dijelom navedenog žalbenog razloga – pozivajući se na točku 48. presude Parlament/Vijeće (C‑130/10, EU:C:2012:472), prema kojoj su postupci iz članaka 75. UFEU‑a i 215. UFEU‑a međusobno neusklađeni – NIOC smatra da isto vrijedi za postupke iz članka 215. UFEU‑a i članka 291. stavka 2. UFEU‑a. Kad je riječ o potonjoj odredbi, ona ne navodi postupak za donošenje akata, tako da ona ne bi mogla zamijeniti članak 215. UFEU‑a. U svakom slučaju, kad bi se te dvije odredbe Ugovora o FEU‑u smatrale međusobno zamjenjivima, to bi rezultiralo dvama različitim sustavima donošenja mjera ograničavanja, što bi dovelo do nejednakosti između osoba na koje se takve mjere odnose te time do povrede načela jednakog postupanja iz članka 20. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.
64

Iz prethodno navedenog proizlazi da na treće pitanje u oba predmeta u glavnim postupcima valja odgovoriti da se članak 33. Direktive 2011/95 treba tumačiti na način da se ne protivi nametanju obveze boravišta, kao što su to one o kojima je riječ u glavnim postupcima, korisniku statusa supsidijarne zaštite koji prima određene posebne socijalne povlastice, u cilju olakšanja integracije državljana treće zemlje u državi članici koja je odobrila tu zaštitu, u slučaju kada primjenjivi nacionalni propis ne predviđa nametanje takve mjere državljanima treće zemlje koji zakonito borave u toj državi članici zbog drugih razloga nego što su to humanitarni ili politički razlozi odnosno razlozi koji se odnose na međunarodno pravo i koji primaju navedene povlastice ako korisnici statusa supsidijarne zaštite nisu stavljeni u situaciju koja je s obzirom na taj cilj objektivno usporediva sa situacijom u kojoj se nalaze državljani treće zemlje koji zakonito borave na državnom području dotične države članice zbog drugih razloga nego što su to humanitarni ili politički razlozi odnosno razlozi koji se odnose na međunarodno pravo, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
35

Komisija svojim prigovorima želi utvrditi, najprije, da su države članice dužne provjeriti zakonodavstvo druge države članice kako bi ispitale ulazi li to zakonodavstvo u materijalno područje primjene tih uredbi, iako u pogledu njega ta druga država članica nije dala izjavu u skladu s člankom 5. Uredbe br. 1408/71 ili člankom 9. stavkom 1. Uredbe br. 883/2004, zatim, da bi takva provjera, da ju je Republika Malta provela, dovela do zaključka da predmetni sustavi mirovinskog osiguranja predviđaju davanja za slučaj starosti i da se temelje na zakonodavstvu koje ulazi u područje primjene uredbi br. 1408/71 i 883/2004 i, na kraju, da je stoga primjena članka 56. malteškog Zakona o socijalnom osiguranju nespojiva s člankom 46.b Uredbe br. 1408/71 i člankom 54. Uredbe br. 883/2004, s obzirom na to da zabranjuje preklapanje davanja koja proizlaze iz predmetnih sustava mirovinskog osiguranja sa starosnom mirovinom na temelju malteškog zakonodavstva.
55

Stoga taj argument treba odbaciti kao nedopušten. Naime, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, dopuštanje stranci da pred Sudom prvi put iznese neki razlog koji nije iznijela pred Općim sudom dovelo bi do toga da joj se dopusti da pred Sudom, čija je nadležnost ograničena u žalbenom postupku, pokrene postupak o sporu koji je širi od onoga o kojem je odlučivao Opći sud (vidjeti, u tom smislu, presude Alliance One International i Standard Commercial Tobacco/Komisija i Komisija/Alliance One International i dr., C‑628/10 P i C‑14/11 P, EU:C:2012:479, t. 111. kao i Groupe Gascogne/Komisija, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, t. 35.).
25

Prema mišljenju žalbenog suda, ako se dokaže da će proizvodi biti stavljeni u maloprodaju u istom pakiranju, pri čemu im je namjena da u okviru tog načina prodaje budu ponuđeni kao cjelina, ti proizvodi smatraju se setom proizvoda pripremljenim za maloprodaju. Upravo je to slučaj u ovom predmetu, kao što to proizlazi iz skupa činjeničnih elemenata, odnosno uvoza, prijevoza, izdavanja računa i zajedničkog postupanja s proizvodima, okolnosti da je adresat isti, vizualnog prikaza uređaja kao i okolnosti da je parni broj uvezenih zvučnika jednak broju audio/videosustava. Slijedom toga, audio/videosustavi i zvučnici u trenutku svojeg razvrstavanja čine set proizvoda pripremljen za maloprodaju. Okolnost da ti proizvodi u trenutku carinjenja nisu bili zapakirani zajedno ne dovodi u pitanje to utvrđenje.
64

Kad to ne bi bilo tako, taj bi sud mogao bilo tumačiti svoja postupovna pravila na način da mu ona dopuštaju da ispuni spomenute zahtjeve bilo odrediti, kako je to naveo sam sud koji je uputio zahtjev, stvarno nadležan sud za odlučivanje o meritumu tražbine poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u redovnom građanskom postupku, u svojstvu mjesno nadležnog suda i suda koji je u tom slučaju pozvan, po potrebi, odlučiti o vlastitoj međunarodnoj nadležnosti s obzirom na kriterije iz Uredbe br. 44/2001.
38

Osim toga, iako je Sud smatrao da, kad je riječ o odlukama o pretrazi, iako je Komisija dužna s najvećom mogućom preciznošću navesti što traži i na koje se elemente provjera mora odnositi u odluci o pretrazi, s druge strane, ipak nije neophodno točno odrediti dotično tržište niti dati točnu pravnu analizu presumiranih povreda ili naznaku razdoblja tijekom kojeg su te povrede počinjene, on je opravdao to utvrđenje činjenicom da do pretraga dolazi na početku istrage, u razdoblju u kojem Komisija još ne raspolaže detaljnim informacijama (vidjeti u tom smislu presudu Nexans i Nexans France/Komisija, C‑37/13 P, EU:C:2014:2030, t. 36. i 37.).
5

Članak 21. stavci 1. do 3., 5. i 6. navedene uredbe predviđa da Komisija delegirane akte donosi u sljedećim okolnostima: „1. Podložno odobrenju [dotične države članice], kako je predviđeno u članku 172. drugom stavku UFEU‑a, Komisija je ovlaštena donijeti delegirane akte u skladu s člankom 26. ove Uredbe o prilagodbi dijela I. Priloga I. ovoj Uredbi, kako bi se uzelo u obzir prioritete financiranja u transeuropskim mrežama koji se stalno mijenjaju te promjene vezane uz projekte od zajedničkog interesa utvrđene u Uredbi (EU) br. 1315/2013. […] 2. Komisija je ovlaštena donijeti provedbene akte u skladu s člankom 26. ove Uredbe kako bi se izmijenile glavne odredbe, uvjeti i postupci utvrđeni u dijelu III. Priloga I. ovoj Uredbi o doprinosu Unije svakom financijskom instrumentu uspostavljenom u dužničkom okviru ili vlasničkom okviru koji su utvrđeni u dijelu III. Priloga I. ovoj Uredbi u skladu s rezultatima privremenog izvješća i potpuno neovisne evaluacije pilot faze Inicijative projektnih obveznica Europa 2020. uspostavljene Odlukom br. 1639/2006/EZ i Uredbom (EZ) br. 680/2007 te kako bi se uzelo u obzir tržišne uvjete koji se mijenjaju s ciljem optimiziranja kreiranja i provedbe financijskih instrumenata u okviru ove Uredbe. […] 3. U sektoru prometa i u okviru općih ciljeva utvrđenih u članku 3. te posebnih sektorskih ciljeva iz članka 4. stavka 2., Komisija je ovlaštena donijeti delegirane akte u skladu s člankom [26.] [kojima se detaljno određuju prioriteti financiranja] koji se trebaju odražavati u programima rada iz članka 17. za vrijeme trajanja CEF‑a za prihvatljive mjere u okviru članka 7. stavka 2. Komisija donosi delegirani akt do 22. prosinca 2014. […] 5. Ako se pokaže da je potrebno odstupiti od dodjele za poseban cilj u području prometa za više od pet postotnih bodova, Komisija je ovlaštena donijeti delegirane akte u skladu s člankom 26. kako bi se izvršile izmjene indikativnih postotaka utvrđenih u dijelu IV. Priloga I. 6. Komisija je ovlaštena donijeti delegirane akte u skladu s člankom 26. kako bi se izvršile prilagodbe popisa općih smjernica u dijelu V. Priloga I. koje treba uzeti u obzir kod određivanja kriterija za odabir ponude kako bi se uzelo u obzir srednjoročnu evaluaciju ove Uredbe ili zaključke donesene iz njezine provedbe. To se mora izvršiti na način koji je u skladu s odgovarajućim sektorskim smjernicama.“
32

Stoga, iako je registracija kemikalija pri ECHA‑i preduvjet za njihovo slobodno kretanje na unutarnjem tržištu – pod uvjetom da su one, osobito u pogledu svojih svojstava, u skladu s Uredbom REACH – usklađivanje koje se provodi tom uredbom u pogledu registracije kemikalija ne proteže se i na ostale oblike registracije pri nacionalnim tijelima, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji nije takav preduvjet, nego se odnosi na informacije različite od onih koje se zahtijevaju tom uredbom i odgovara istim ciljevima poput onih navedene uredbe ili ciljevima koji nadopunjavaju one postavljene tom uredbom, a to su, među ostalim, osiguravanje visoke razine zaštite zdravlja ljudi i okoliša kao i slobodnog kretanja takvih tvari na unutarnjem tržištu.
28

Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 24. do 25. svojeg mišljenja, članak 74. Uredbe br. 2454/93 nalazi se u poglavlju 2. glave IV. dijela I. te uredbe, koje se odnosi na povlašteno podrijetlo. Točnije, ta je odredba dio pododjeljka 2. odjeljka 1. tog poglavlja, koji se odnosi na definiciju pojma „proizvoda s podrijetlom”, to jest proizvoda s podrijetlom iz GSP zemlje.
77

Naime, kao što je to navedeno u točki 44. ove presude, instrumenti doneseni u okviru ECN‑a, posebice njegov Ogledni program na području oslobađanja ili smanjenja kazni, nisu obvezujući za nacionalna tijela nadležna za tržišno natjecanje. Međutim, učinak tog neobvezujućeg karaktera s jedne je strane to da države članice nisu obvezne u svoje sustave oslobođenja od kazni unijeti odredbe Oglednog programa ECN‑a na području oslobađanja ili smanjenja kazni i s druge strane to da im se ne zabranjuje ni donošenje – na nacionalnoj razini – pravila koja nisu sadržana u tom oglednom programu ili koja se od njega razlikuju, ako se ta nadležnost izvršava u skladu s pravom Unije, osobito člankom 101. UFEU‑a i Uredbom br. 1/2003.
51

U trećem dijelu, Toshiba prigovara Općem sudu da je povrijedio načelo osobne odgovornosti, s obzirom na to da je utvrdio da je žalitelj nastavio sudjelovati u zabranjenom sporazumu čak i nakon osnivanja TM T&D‑a, iako je nakon njegova osnivanja izašla s predmetnog tržišta. U tom smislu, Toshiba osobito osporava utvrđenja Općeg suda u točkama 218. do 221. pobijane presude jer je taj sud počinio pogrešku potvrdivši u bitnome da sudjelovanje žalitelja u povredi do sastanka u Zürichu proizlazi iz činjenice da je on „uvjerio druge sudionike da on ili TM T&D još uvijek sudjeluju u gentlemen’s agreementu“, a da nije konkretno provjerio je li Toshiba bila prisutna na tom sastanku.
4

U skladu s člankom 29. stavcima 1. i 2. Carinskog zakonika: „1. Carinska vrijednost uvezene robe njezina je transakcijska vrijednost, a to je stvarno plaćena ili plativa cijena za robu koja se prodaje radi izvoza u carinsko područje Zajednice, usklađena, tamo gdje je to potrebno, s člancima 32. i 33. pod uvjetom da: [...] (d) kupac i prodavatelj nisu međusobno povezani ili, ako jesu, da je transakcijska vrijednost prihvatljiva za carinske svrhe u skladu sa stavkom 2. (a) U postupku procjene prihvatljivosti transakcijske vrijednosti u smislu stavka 1., činjenica da su kupac i prodavatelj povezani nije dostatan razlog da se određena transakcijska vrijednost ocijeni neprihvatljivom. Ako je to potrebno, treba ispitati okolnosti prodaje i transakcijska vrijednost se prihvaća pod uvjetom da ta povezanost nije utjecala na cijenu. Ako, na temelju podataka dobivenih od deklaranta ili na drugi način, carinska tijela imaju razloga pretpostaviti da je povezanost utjecala na cijenu, o tome obavješćuju deklaranta i daju mu primjerenu mogućnost za odgovor. Ako to deklarant zahtijeva, obavijestit će se o razlozima pisanim putem. (b) Pri prodaji između povezanih osoba, transakcijska se vrijednost prihvaća i roba procjenjuje u skladu sa stavkom 1. uvijek kada deklarant dokaže da je takva vrijednost gotovo jednaka jednoj od sljedećih vrijednosti u istom ili približno istom vremenskom razdoblju: i. transakcijskoj vrijednosti kod prodaje, između kupaca i prodavatelja koji nisu povezani ni u kojem konkretnom slučaju, istovjetne ili slične robe za izvoz u Zajednicu; ii. carinskoj vrijednosti istovjetne ili slične robe prema odredbama članka 30. stavka 2. točke (c); iii. carinskoj vrijednosti istovjetne ili slične robe prema odredbama članka 30. stavka 2. točke (d); U primjeni gore spomenutih provjera treba uzeti u obzir očite razlike u komercijalnim razinama, količinskim razinama, stavke nabrojane u članku 32. i troškove koje je imao prodavatelj pri prodaji u kojoj prodavatelj i kupac nisu povezani, a kojih nema pri prodaji u kojoj su prodavatelj i kupac povezani. (c) Provjere navedene u točki (b) upotrebljavaju se na inicijativu deklaranta isključivo radi usporedbe. Prema navedenoj točki, ne dopušta se određivanje zamjenskih vrijednosti.“
40

Iako doduše primarno pravo Unije ne može osiguraniku jamčiti da mu odlazak u drugu državu članicu neće utjecati na socijalnu sigurnost, osobito u pogledu davanja za slučaj bolesti i starosnih mirovina, s obzirom na to da takvo premještanje, vodeći osobito računa o postojećim razlikama između sustava i zakonodavstava država članica, može, ovisno o slučaju, za dotičnu osobu biti manje ili više povoljno ili nepovoljno u pogledu socijalne zaštite, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da u slučaju kada je primjena nekog nacionalnog propisa manje povoljna, taj je nacionalni propis u skladu s pravom Unije samo ako, među ostalim, ne stavlja dotičnog radnika u nepovoljniji položaj u odnosu na one koji sve svoje djelatnosti obavljaju u državi članici u kojoj se on primjenjuje i ako ne dovodi do toga da se socijalni doprinosi samo jednostavno uplate u izgubljene fondove (vidjeti presudu Mulders, C‑548/11, EU:C:2013:249, t. 45. i navedenu sudsku praksu).
20

Porezna uprava je 5. listopada i 14. studenoga 2006. obavila porezni nadzor LJJ‑a, radi provjere primjene zakonodavstva u području PDV‑a za razdoblje od 30. kolovoza 2004. do 30. rujna 2006. Nakon provedenog nadzora, ta je uprava utvrdila da LJJ nije imao pravo na odbitak PDV‑a u svezi s izgradnjom zgrada u razdoblju od 2004. do 2006., jer je to društvo bilo porezni obveznik čije su sve transakcije obavljene u okviru poslovanja pansiona za starije osobe bile izuzete od PDV‑a na temelju članka 44. stavka 2. izmijenjenog Zakonika o PDV‑u. Slijedom toga, navedena je uprava naložila LJJ‑u povrat pogrešno odbijenog iznosa poreza.
37

Naposljetku, ne čini se da u okolnostima kao što su to one o kojima je riječ u glavnom postupku postoji objektivno opravdanje da se s predmetnim davanjima za slučaj starosti ne postupa na isti način. Takvo bi opravdanje moglo postojati, ovisno o slučaju, a kao što je to opravdano navelo Nadzorno tijelo EFTA‑e, kada bi se za davanja za slučaj starosti koja isplaćuje lihtenštajnski strukovni mirovinski sustav u Austriji ubirali doprinosi za pokrivanje davanja za slučaj bolesti, a da su takvi doprinosi već ubrani u Lihtenštajnu. Međutim, iz spisa koji je podnesen Sudu ne proizlazi da je to slučaj u okolnostima predmeta u glavnom postupku.
5

Članak 4. te uredbe, naslovljen „Mjerodavno pravo u slučaju kad ga ugovorne stranke nisu odabrale“, određuje: „1. U mjeri u kojoj pravo koje je mjerodavno za ugovor nije odabrano u skladu s člankom 3., te ne dovodeći u pitanje članke od 5. do 8., pravo kojem podliježe ugovor utvrđuje se kako slijedi: (a) ugovor o prodaji robe podliježe pravu države u kojoj prodavatelj ima uobičajeno boravište; (b) ugovor o pružanju usluga podliježe pravu države u kojoj pružatelj usluga ima uobičajeno boravište; (c) ugovor koji se odnosi na stvarno pravo na nekretninama odnosno na pravo najma ili zakupa nekretnina podliježe pravu države u kojoj se nekretnina nalazi; (d) neovisno o točki (c), najam nekretnina ugovoren za privremeno privatno korištenje u razdoblju koje nije duže od šest uzastopnih mjeseci, podliježe pravu države u kojoj najmodavac ima uobičajeno boravište, pod uvjetom da je najmoprimac fizička osoba, te da ima uobičajeno boravište u istoj državi; (e) ugovor o franšizi podliježe pravu države u kojoj korisnik franšize ima uobičajeno boravište; (f) ugovor o distribuciji podliježe pravu države u kojoj distributer ima uobičajeno boravište; (g) ugovor o prodaji robe putem dražbe podliježe pravu države u kojoj se odvija dražba, ako je to mjesto moguće utvrditi; (h) ugovor sklopljen unutar multilateralnog sustava koji spaja odnosno pojednostavljuje spajanje interesa trećih osoba kod višestruke kupovine i prodaje u vezi s financijskim instrumentima, kako je definirano člankom 4. stavkom 1. točkom (17.) Direktive 2004/39/EZ, u skladu s nediskrecijskim pravilima, te koji regulira samo jedno pravo, podliježe tom pravu. 2. Kad ugovor nije obuhvaćen stavkom 1. odnosno kad su dijelovi ugovora obuhvaćeni s više točaka od (a) do (h) stavka 1., ugovor podliježe pravu države u kojoj ugovorna strana koja na karakterističan način mora ispuniti ugovor ima uobičajeno boravište. 3. Kad je jasno iz svih okolnosti slučaja da je ugovor očigledno u užoj vezi s državom koja nije država navedena u stavcima 1. i 2., mjerodavno je pravo te druge države. 4. Kad je mjerodavno pravo nemoguće utvrditi na temelju stavaka 1. i 2., ugovor podliježe pravu države s kojom je u najužoj vezi.“
34

Ostale jezične verzije te odredbe, osobito verzija na engleskom jeziku, čini se, naprotiv, ograničavaju njezin opseg na tužbu podnesenu protiv treće osobe (a person domiciled in a Member State may also be sued: [...] as a third party).
47

Što se tiče ispitivanja koje se odnosi na to jesu li se dotične putničke agencije javno distancirale od dogovora o kojemu je riječ u glavnom postupku, valja zaključiti da se u posebnim okolnostima kao što su one o kojima je riječ u glavnom postupku ne može zahtijevati da putnička agencija koja se želi distancirati to izjavi svim konkurentima koji su bili adresati poruke o kojoj je riječ u glavnom postupku zato što takva agencija nije ustvari bila u mogućnosti znati tko su ti adresati.
20

Komisija u tužbi tvrdi da je Portugalska Republika povrijedila obveze koje ima na temelju članka 4. Direktive 91/271 u pogledu pročišćavanja komunalnih otpadnih voda u sljedeće 52 aglomeracije: Alvalade, Odemira, Loriga, Pereira do Campo, Vila Verde (PTAGL 420), Mação, Paço, Pontével, Vila Nova de São Bento, Castro Daire, Arraiolos, Cercal, Vale de Santarém, Castro Verde, Almodôvar, Ferreira do Alentejo, Vidigueira, Amares/Ferreiras, Alcácer do Sal, Amareleja, Gonsundeira, Salvaterra de Magos, Mogadouro, Melides, Vila Verde (PTAGL 421), Santiago do Cacém, Serpa, São Bartolomeu de Messines, Monchique, Montemor‑o-Novo, Grândola, Estremoz, Maceira, Vendas Novas, Lousada, Felgueiras, Riachos, Tolosa, Meda, Alter do Chão, Tábua, Portel, Viana do Alentejo, Cinfães, Vila de Prado, Ponte de Reguengo, Canas de Senhorim, Repeses, Mangualde, Nelas, Vila Viçosa, Santa Comba Dão.
16

Dana 4. srpnja 2008. Komisija je usvojila Uredbu (EZ) br. 642/2008 o uvođenju privremene antidampinške pristojbe na uvoz pripremljenih ili konzerviranih agruma (i to mandarina itd.) podrijetlom iz Narodne Republike Kine (SL L 178, str. 19.). Iz uvodne izjave 12. te uredbe proizlazi da je ispitni postupak za utvrđivanje dampinga obuhvaćao razdoblje od 1. listopada 2006. do 30. rujna 2007., dok je ispitni postupak za utvrđivanje štete obuhvaćao razdoblje od 1. listopada 2002. do kraja ispitnog razdoblja. Što se tiče utvrđivanja uobičajene vrijednosti dotičnog proizvoda, u uvodnim izjavama 38. do 45. te uredbe navodi se da je zbog izostanka suradnje proizvođača iz treće zemlje uobičajena vrijednost u pogledu svih odabranih izvoznika utvrđena na drugoj razumnoj osnovi, to jest na temelju stvarno plaćene ili naplative cijene u Zajednici za istovjetan proizvod.
17

Odlukom br. 381 od 31. svibnja 2013. glavni direktor ASL‑a TO4 ugovorom je pružanje te usluge za razdoblje od lipnja do prosinca 2013. dodijelio volonterskim udrugama koje su članice Associazione nazionale pubblica assistenza (ANPAS) – Comitato regionale Piemonte (Nacionalna udruga za javnu pomoć – regionalni odbor za Pijemont), to jest Associazioneu Croce Bianca i dr. Stranke glavnog postupka, koje su podnijele pisana očitovanja Sudu, navele su različite iznose u pogledu proračunske stavke predviđene za pokrivanje predmetnih troškova za to razdoblje, koji su varirali od 195975,37 do 277076,61 euro.