Zbornik sudske pr akse  
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA  
MACIEJA SZPUN ARA  
od 13. rujna 2018 . 1  
Predmet C-7 0 / 1 7  
Abanca Corporación Bancaria SA  
protiv  
Alberta Gar cíje Salamance Santosa  
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska)) 
„Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 93/13/EEZ – Zaštita potrošača – Nepoštene odredbe u 
potrošačkim ugovorima – Odredba o prijevremenom dospijeću ugovora o hipotekarnom zajmu – 
Članak 6. stavak 1. – Članak 7. stavak 1. – Utvrđenje djelomične nepoštenosti – Ovlasti nacionalnog 
suda – Primjena dispozitivne odredbe nacionalnog prava” 
i  
Predmet C-1 7 9 / 1 7  
Bankia SA  
protiv  
Alfonsa Antonija Laua Mendoze,  
Verónice Yuliane Rodriguez Ramirez  
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado de Primera Instancia no 1 de Barcelona 
(Prvostupanjski sud br. 1 u Barceloni, Španjolska)) 
„Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 93/13/EEZ – Zaštita potrošača – Nepoštene odredbe u 
potrošačkim ugovorima – Odredba o prijevremenom dospijeću ugovora o hipotekarnom zajmu – 
Članak 6. stavak 1. – Ovlasti nacionalnog suda – Primjena dispozitivne odredbe nacionalnog prava” 
Sadržaj 
I. Uvod . . . . . . . . .  . . . . . . . . . . . . . . . . .  . . . . . . . . . . . . . . . .  . . . . . . . . . . . . . . . . .  . . . . . . . . . . . . . . . . .  . . . . . . . . . . . . . . .  3 
II. Pravni okvir . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  . . . . . . . . . . . . . . . .  . . . . . . . . . . . . . . . . .  . . . . . . . . . . . . . . . . .  . . . . . . . . . . . . . . .  4 
A. Pravo Unije . . . . . . . . . . . . . . . .  . . . . . . . . . . . . . . . .  . . . . . . . . . . . . . . . . .  . . . . . . . . . . . . . . . . .  . . . . . . . . . . . . . . .  4 
1 Izvorni jezik: francuski 
HR 
ECLI:EU:C:2018 :724 1 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
B. Španjolsko pravo . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  5  
III. Činjenice iz kojih proizlaze sporovi u glavnom postupku i prethodna pitanja . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  6  
A. Predmet C-70/17. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  7  
B. Predmet C-179/17. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  8  
IV. Postupak pred Sudom . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  10  
V. Analiza . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  10  
A. Dopuštenost prethodnih pitanja u predmetu C-179/17 . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  10  
B. Meritum predmeta C-70/17 i C-179/17. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  12  
1. Opća razmatranja. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  13  
2. Uvodne napomene. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  14  
3. Podsjetnik na relevantnu sudsku praksu. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  15  
a) Kvalifikacija nacionalnog suda ugovorne odredbe kao nepoštene . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  16  
b) Posljedice utvrđenja nepoštenostiugovorneodredbe. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  17  
1) Opće pravilo u ustaljenoj sudskoj praksi Suda: obveza nacionalnog suda da izuzme iz  
primjene nepoštenu odredbu a da pritom nije nadležan preispitati njezin sadržaj . . . . 18  
2) Iznimka od pravila: presuda Kásler i Káslerné Rábai . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  19  
4. Prvo pitanje u predmetu C-70/17: doseg utvrđenja nepoštenosti odredbe o prijevremenom  
a) Sudska praksa Bundesgerichtshofa (Savezni vrhovni sud) u vezi s pravilom o odvojivosti  
2) Jelisačuvana svrha odredbe, s obzirom na sudsku praksu Suda, bez navođenja broja  dospijeću s obzirom na iznesenu sudsku praksu . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  20  
odredbe . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  21  
1) TumačenjeBundesgerichtshofa(Saveznivrhovnisud). . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  21  
2) Većinsko stajalište u njemačkojpravnojteoriji. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  22  
b) Sporna odredba. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  23  
1) Odvojivost odredbe ili njezina izmjena za održavanje valjanosti. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  23  
neisplaćenih mjesečnih rata koji omogućuje njezinu provedbu? . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  25  
5. Drugo pitanje u predmetu C-70/17 i prvo pitanje u predmetu C-179/17: mogućnost 
nastavka postupka hipotekarne ovrhe dopunskom primjenom nacionalne odredbe, kao što je 
članak 693. stavak 2. LEC-a . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  26  
a) Mogu li predmetni ugovori o hipotekarnom zajmu nastaviti vrijediti u pravnom smislu  
nakon uklanjanja spornih nepoštenih odredbi? . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  27  
b) Dopunska primjena članka 693. stavka 2. LEC-a. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  29  
ECLI:EU:C:2018 :724 2 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
c) Opravdavaju li pogodnosti postupka hipotekarne ovrhe nastavak hipotekarne ovrhe 
nakon utvrđenja nepoštenosti odredbe o prijevremenom dospijeću? . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  30 
d) Mogućnost obavještavanja potrošača o pogodnostima nastavka hipotekarne ovrhe: 
presuda Pannon GSM. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  32 
6. Drugo i treće pitanje u predmetu C-179/17 . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  32  
C. Završna napomena . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  32  
VI. Zaključak . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  33  
I. Uvod 
1. Nezavisni odvjetnik A. Saggio je u svojem mišljenju od 16. prosinca 1999 . u spojenim predmetima 
Océano Grupo Editorial i Salvat Editores 2 naveo da je Sud u tim predmetima bio prvi put pozvan 
odlučiti o Direktivi 93/13/EEZ 3. Sudu se dakle već obratio španjolski sud u vezi s ovlašću suda da po 
službenoj dužnosti ispita nepoštenost ugovornih odredbi. Nakon toga je Sud, koliko mi je poznato, 
dvadeset šest puta odlučio o tumačenju te direktive na zahtjev španjolskih sudova. Velik dio tih 
zahtjeva podnesen je nakon presude Aziz 4 od 14. ožujka 2013 ., usred gospodarske krize. 
2. Sudska praksa Suda u vezi s Direktivom 93/13 imala je važnu ako ne i odlučujuću ulogu u jačanju 
unutarnjeg tržišta i zaštite potrošača obuhvaćene tom direktivom, koja je sada neophodni element 
svakodnevne zaštite potrošača Europske unije. Taj se pravosudni pothvat provodio, i još uvijek se 
provodi, u bliskoj suradnji ne samo sa španjolskim sudovima već i sa sudovima mnogobrojnih drugih 
država članica. 
3. U ovim predmetima zahtjevi za prethodnu odluku ponovno se odnose na tumačenje Direktive 
93/13. Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska) i Juzgado de Primera Instancia no 1 de Barcelona 
(Prvostupanjski sud br. 1 u Barceloni, Španjolska) osobito se pitaju o usklađenosti sudske prakse 
Tribunala Supremo (Vrhovni sud) u vezi s tumačenjem odredbi o prijevremenom dospijećusa 
sustavom zaštite potrošača koji je utvrđen tom direktivom. 
4. Tribunal Supremo (Vrhovni sud) svojim pitanjima u biti pita Sud protivi li se pravu Unije 
nacionalna sudska praksa prema kojoj se nacionalnom sudu omogućuje da otkloni ništetnost 
nepoštene odredbe o prijevremenom dospijeću izmjenjujući tu odredbu te zamjenjujući izmijenjeni dio 
odredbom nacionalnog prava, kako bi se financijskim institucijama omogućio nastavak posebnog 
postupka ovrhe na nekretnini opterećenoj hipotekom (u daljnjem tekstu: postupak hipotekarne ovrhe) 
ako je taj postupak povoljniji za potrošača dužnika od izvršenja osuđujuće odluke donesene u okviru 
postupka o meritumu. 
2 C-240/98 do C-244/98, EU:C:1999 :620, t. 1. 
3 Direktiva Vijeća od 5. travnja 1993 . o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL 1993 ., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na 
hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.) 
4 C-415/11, EU:C:2013 :164 
ECLI:EU:C:2018 :724 3 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
5.Sud se već više puta izjašnjavao o tim pitanjima te ne samo da je njegova sudska praksa u tom 
pogledu vrlo ustaljena i da se nekoliko godina primjenjuje u državama članicama već je i dobro 
poznata potrošaču Unije. Na njemu je dakle da odluči želi li izmijeniti ili potvrditi svoju sudsku 
praksu 5. 
II. Pravni okvir 
A. Pravo Unije 
6. Iz četvrte uvodne izjave Direktive 93/13 proizlazi „da su države članice dužne osigurati da ugovori 
sklopljeni s potrošačima ne sadrže nepoštene odredbe”. 
7. Članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 određuje: 
„Ugovorne odredbe koje su odraz obaveznih zakonskih ili regulatornih odredaba […], ne podliježu 
odredbama ove Direktive.” 
8. Članak 3. stavci 1. i 2. te direktive predviđa: 
„1. Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u 
suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i 
obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora. 
2. Uvijek se smatra da se o nekoj odredbi nije pojedinačno pregovaralo ako je ona sastavljena unaprijed 
pa potrošač nije mogao utjecati na njezin sadržaj, posebno u kontekstu unaprijed formuliranog 
standard nog ugovora.” 
9. Članak 4. navedene direktive propisuje sljedeće: 
„1. Ne dovodeći u pitanje članak 7., nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir 
uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u vrijeme kada je ugovor sklopljen, sve 
popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o 
kojem on ovisi. 
2. Procjena o tome jesu li neke odredbe nepoštene ne odnosi se na definiciju glavnog predmeta 
ugovora ni na primjerenost cijene i naknade na jednoj strani, i isporučene usluge i robu, na drugoj, 
sve dok su te odredbe jasno i razumljivo sastavljene.” 
10. Članak 6. stavak 1. iste direktive glasi kako slijedi: 
„Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem 
prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim 
uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.” 
11. Članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 određuje: 
„U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i 
djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koje 
prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.” 
5 Za uvid u cjelokupnu pravnu problematiku na kojoj se temelje zahtjevi za prethodnu odluku u predmetima C-92/16, C-167/16, C-486/16, 
C-70/17 i C-179/17, upućujem na moje mišljenje u predmetu C-486/16, kao i u predmetima C-92/16 i C-167/16. 
ECLI:EU:C:2018 :724 4 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
B. Španjolsko pravo 
12. Članak 1011 . Código Civila (Građanski zakonik) predviđa: 
„Svatko tko u izvršavanju svojih obveza počini prijevaru, postupa s nepažnjom, kasni ili na bilo koji 
način ne poštuje uvjete navedenih obveza, dužan je nadoknaditi štetu koja iz toga proizlazi”. 
13. Članak 1124 . Građanskog zakonika određuje: 
„Smatra se da postoji mogućnost raskida obveza u slučaju uzajamnih obveza kada jedna ugovorna 
strana ne izvrši svoje obveze. 
Oštećena strana može zahtijevati izvršenje te obveze ili njezin raskid, pri čemu ima pravo na naknadu 
štete u oba slučaja. Čak i nakon što je odabrala izvršenje, oštećena strana može zahtijevati raskid kada 
se izvršenje pokazalo nemogućim. 
Sud će naložiti zatraženi raskid, osim ako postoje razlozi koji opravdavaju davanje roka za izvršenje 
obveze”. 
14. Na temelju članka 552. stavka 1. Leya 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (Zakon 1/2000 o građanskom 
postupku) od 7. siječnja 2000 . 6, u verziji koja se primjenjuje na glavni postupak (u daljnjem tekstu: 
LEC), o ispitivanju nepoštenih odredbi po službenoj dužnosti: 
„Sud ispituje po službenoj dužnosti može li se odredba jednog od ovršnih naslova iz članka 557. 
stavka 1. smatrati nepoštenom. Ako smatra da se jedna od tih odredbi može smatrati takvom, 
saslušava stranke u roku od petnaest dana. Nakon njihova saslušanja donosi odluku u roku od pet 
radnih dana u skladu s odredbama članka 561. stavka 1. točke 3.” 
15. Članak 557. LEC-a glasi:  
„1. Kada je ovrha naložena za isprave iz članka 517. stavka 2. točaka 4., 5., 6. i 7. kao i za ostale  
dokumente s ovršnom snagom iz članka 517. stavka 2. točke 9., ovršenik joj se može protiviti, u  
rokovima i na načine predviđene prethodnim člankom, samo zbog sljedećih razloga:  
[…]  
7) Isprava sadržava nepoštene odredbe.  
2. Ako se ovršenik usprotivio ovrsi na temelju prethodnog stavka, tajnik suda mjerom upravljanja 
postupkom određuje prekid ovrhe.” 
16. U skladu s člankom 561. stavkom 1. točkom 3. LEC-a: 
„Ako je utvrđena nepoštenost jedne odredbe ili nekoliko njih, doneseno rješenje detaljno utvrđuje 
posljedice, bilo odlučujući da nema mjesta ovrsi bilo nalažući ovrhu bez primjenjivanja odredaba koje 
smatra nepoštenima”. 
BOE br. 7 od 8. siječnja 2000 ., str. 575. 
ECLI:EU:C:2018 :724 6 
5 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
17. Prema članku 693. stavku 2. LEC-a o prijevremenom dospijeću dugova s obročnom otplatom: 
„Može se potraživati ukupni dug s osnove glavnice i kamata ako je dospijeće ukupnog zajma ugovoreno 
u slučaju neplaćanja najmanje triju mjesečnih rata ili tolikog broja plaćanja da se smatra da dužnik nije 
izvršio svoju obvezu tijekom razdoblja od najmanje tri mjeseca te ako se takav sporazum nalazi u aktu 
kojim se osniva zajam i u odgovarajućem registru.” 
18. Članak 695. LEC-a koji se tiče prigovora na postupak hipotekarne ovrhe glasi kako slijedi: 
„1. U postupcima iz ovog poglavlja ovršenikov prigovor na ovrhu prihvaća se samo ako se temelji na 
jednom od sljedećih razloga: 
[…] 
4° nepoštenost ugovorne odredbe na kojoj se temelji ovrha ili na osnovi koje se mogao utvrditi 
dugovani iznos. 
2. Uslučaju podnošenja prigovora u skladu s prethodnim stavkom, tajnik suda određuje prekid ovrhe i 
poziva stranke da pristupe sudu koji je donio rješenje o ovrsi. Poziv mora biti upućen najmanje 
petnaest dana prije održavanja dotične rasprave. Na toj raspravi sud saslušava stranke, ispituje 
dostavljene dokumente i drugog dana donosi odgovarajuću odluku u obliku rješenja. 
3. […] 
Ako se usvoji četvrti razlog [iz stavka 1. ovog članka], proglašava se obustava ovrhe ako ugovorna 
odredba čini temelj ovrhe. U suprotnome se nastavlja s ovrhom bez primjene nepoštene odredbe. 
[…]” 
19. Direktiva 93/13 prenesena je u španjolski pravni poredak Leyom 7/1998 sobre condiciones 
generales de la contratación (Zakon 7/1998 o općim uvjetima ugovora) od 13. travnja 1998 . 7 i Real 
Decretom Legislativo 1/2007 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General para la 
Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias (Kraljevski zakono davni dekret 
1/2007 o izmjeni Općeg zakona o zaštiti potrošača i korisnika i ostalih dopunskih zakona) od 
16. studenoga 2007 . 8. 
20. Prema članku 83. Kraljevskog zakono davnog dekreta br. 1/2007 , u verziji izmijenjenoj Zakono m 
br. 3/2014 od 27. ožujka 2014 . 9: 
„Nepoštene odredbe su ništetne i smatra se da nisu bile ugovorene. U tu svrhu, nakon saslušanja 
stranaka, sud proglašava ništetnim nepoštene odredbe ugovora, no ugovor ostaje obvezujući za stranke 
prema istim uvjetima ako može nastaviti vrijediti bez nepoštenih odredaba”. 
III. Činjenice iz kojih proizlaze sporovi u glavnom postupku i prethodna pitanja 
21. Relevantne činjenice iz sporova u glavnom postupku, kako su opisane u odlukama kojima su 
upućeni zahtjevi za prethodnu odluku, mogu se sažeti na sljedećinačin. 
7 BOE br. 89 od 14. travnja 1998 ., str. 12304 . 
8 BOE br. 287 od 30. studenoga 2007 ., str. 49181 . 
9 BOE br. 76 od 28. ožujka 2014 ., str. 26967 . 
ECLI:EU:C:2018 :724 6 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
A. Predmet C-7 0 / 1 7 
22. Alberto García Salamanca Santos i Verónica Varela su 30. svibnja 2008 . dobili zajam osiguran 
hipotekom na njihovu domu kod Abance Corporación Bancaria SA (u daljnjem tekstu: Abanca). Taj je 
zajam u iznosu od 100 000 eura sklopljen na razdoblje od 30 godina, a povrat je raspoređen na 360 
mjesečnih rata. 
23. U skladu s odredbom 6.a ugovora o zajmu koja se odnosi na prijevremeno dospijeće, u slučaju 
neplaćanja bilo koje dospjele rate kamata ili amortizacije, hipotekarni vjerovnik može smatrati zajam 
dospjelim i zahtijevati pred sudom isplatu ukupne glavnice, uvećane za zatezne kamate, izdatke i 
troškove. 
24. A. García Salamanca Santos pokrenuo je postupak radi utvrđenja ništetnim nekoliko odredbi 
ugovora o zajmu, uključujući i odredbu 6.a, zbog njihove nepoštenosti. Prvostupanjski je sud 
djelomično usvojio taj zahtjev te je između ostalih spornu odredbu utvrdio ništetnom. Audiencia 
Provincial de Pontevedra (Provincijski sud, Španjolska) u Pontevedr,i potvrdio je tu odluku povodom 
žalbe. 
25. Povodom kasacijskog postupka koji je pokrenula Abanca, Tribunal Supremo (Vrhovni sud) naveo 
je da se sporna pitanja odnose na to je li odredba o prijevremenom dospijeću u potrošačkim 
ugovorima o zajmu osiguranom hipotekom nepoštena te koji je opseg nevaljanosti koji proizlazi iz 
proglašenja nepoštenosti. Dakle, sud koji je uputio zahtjev izrazio je sumnju u mogućnost djelomičnog 
proglašenja nepoštenosti te odredbe. Te sumnje osobito proizlaze iz tumačenja odredbi o 
prijevremenom dospijeću iz vlastite sudske prakse koja omogućuje dopunsku primjenu nacionalnog 
propisa, kao što je članak 693. stavak 2. LEC-a, kako bi se postupak hipotekarne ovrhe mogao 
nastaviti. 
26. Naime, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je u svojoj presudi od 
23. prosinca 2015 . 10, potvrđenoj presudom od 18. veljače 2016 . 11, Tribunal Supremo (Vrhovni sud) 
smatrao da valjanost odredbi o prijevremenom dospijeću zahtijeva da te odredbe prilagode težinu 
povrede prema trajanju i iznosu zajma te omoguće potrošaču da otkloni njihovu primjenu na način da 
usvoji pažljivo ponašanje usmjereno na popravljanje štete. Tribunal Supremo (Vrhovni sud) je međutim 
pojasnio da se postupak hipotekarne ovrhe može nastaviti ako pravo utvrđenja prijevremenog dospijeća 
zajma nije bilo izvršeno nepošteno zbog pogodnosti posebnog postupka za potrošača. 
27. U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev ističe da u skladu sa španjolskim pravom, kada u 
ugovoru o zajmu osiguranom hipotekom zajmoprimac ne izvrši svoju obvezu otplate primljenog 
iznosa, vjerovnik može pokrenuti postupak o meritumu 12 ili postupak hipotekarne ovrhe 13. Pojašnjava 
da je postupak hipotekarne ovrhe povoljniji za dužnika potrošača od proglašenja obustave hipotekarne 
ovrhe 14. Kada je ta obustava proglašena, potrošač je prisiljen na postupak o meritumu. Međutim, prema 
10 Presuda br. 705/2015 (ES:TS:2015 :5618 )  
11 Presuda br. 79/2016 (ES:TS:2016 :626)  
12 Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da u postupku o meritumu, u skladu s člankom 1124 . Građanskog  
zakonika, vjerovnik može zahtijevati raskid ugovora zbog povrede obveze dužnika. Taj raskid dovodi do uzajamnog povrata činidaba ili do 
prisilnog izvršenja ugovora, što znači dospijeće ukupnih neisplaćenih iznosa uvećanih za pripadajuće kamate. Konačna presuda u postupku o 
meritumu može dovesti do postupka ovrhe, u kojem sva imovina dužnika, uključujući i njegovo uobičajeno boravište, može biti ovršena i 
prodana na dražbi. 
13 Sud koji je uputio zahtjev navodi da su banke sklonije postupku hipotekarne ovrhe jer je brži i lišava ih obveze rezervacije neplaćenog 
potraživanja tijekom dužeg razdoblja. 
14 Tribunal supremo (Vrhovni sud) navodi da su te pogodnosti za dužnika potrošača u okviru postupka hipotekarne ovrhe na uobičajenom 
boravištu predviđene člankom 693. stavkom 3., člankom 579. stavkom 2. te člankom 682. stavkom 2. LEC-a. Iz tih odredbi proizlazi da 
hipotekarna ovrha omogućuje ciljati i prodati na dražbi imovinu opterećenu hipotekom kojom se jamči otplata zajma. Ako tu imovinu 
opterećenu hipotekom čini uobičajeno boravište dužnika potrošača, pravila koja uređuju hipotekarnu ovrhu predviđaju niz pogodnosti kako bi 
se dužniku omogućilo da zadrži svoje boravište ili da barem umanji štetu koja se odnosi na prodaju tog boravišta. Te pogodnosti predviđene u 
korist dužnika potrošača ako je ovrha provedena u okviru postupka hipotekarne ovrhe ne primjenjuju se u okviru postupka redovne ovrhe (ne 
hipotekarne) nakon presude donesene u postupku o meritumu. 
ECLI:EU:C:2018 :724 7 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
mišljenju tog suda, pokretanje tog postupka radi proglašenja raskida hipotekarnog zajma zbog povrede 
obveze dužnika u skladu s člankom 1124 . Građanskog zakonika (zakonsko, ne ugovorno pravo) ima 
štetne učinke za potrošača, među ostalim „kumuliranje snošenja troškova u postupku o meritumu i 
postupku hipotekarne ovrhe kao i povećanje zateznih kamata tijekom postupka o meritumu”. 
28. U tim je okolnostima Tribunal Supremo (Vrhovni sud), nakon saslušanja stranaka, presudom od 
8. veljače 2017 ., koju je tajništvo Suda zaprimilo 9. veljače 2017 ., odlučio prekinuti postupak i Sudu 
uputiti sljedeća prethodna pitanja: 
„1. Treba li članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 tumačiti na način da dopušta mogućnost da, kada 
nacionalni sud odlučuje o nepoštenosti odredbe o prijevremenom dospijeću iz potrošačkog 
ugovora o hipotekarnom zajmu koja predviđa, uz ostale slučajeve dospijeća zbog neplaćanja 
nekoliko mjesečnih rata, dospijeće zbog neplaćanja [samo] jedne mjesečne rate, navedeni sud 
utvrdi nepoštenost samo dijela ili slučaja dospijeća zbog neplaćanja jedne mjesečne rate i održati 
valjanim dio koji predviđa prijevremeno dospijeće zbog neplaćanja nekoliko rata koje je također 
općenito predviđeno u odredbi, neovisno o tome da konkretnu ocjenu o valjanosti ili nepoštenosti 
treba donijeti u trenutku izvršavanja tog prava [utvrđenja prijevremenog dospijeća zajma]? 
2. Može li nacionalni sud u skladu s Direktivom 93/13, nakon što je utvrđena nepoštenost odredbe o 
prijevremenom dospijeću ugovora o zajmu ili kreditu osiguranom hipotekom – ocijeniti da je 
dopunska primjena pravila nacionalnog prava, iako određuje početak ili nastavak postupka ovrhe 
protiv potrošača, povoljnija za potrošača od obustave tog postupka hipotekarne ovrhe i dopustiti 
vjerovniku da zahtijeva raskid ugovora o zajmu ili kreditu, ili zatraži dugovane iznose i posljedično 
izvršenje osuđujuće presude, bez pogodnosti koje posebni postupak hipotekarne ovrhe daje 
potrošaču?” 
B. Predmet C-1 7 9 / 1 7 
29. Bankovna institucija Bankia SA, ovrhovoditelj u glavnom postupku, te Alfonso Antonio Lau 
Mendoza i Verónica Yuliana Rodríguez Ramírez, ovršenici, sklopili su 22. lipnja 2005 . ugovor o 
hipotekarnom zajmu u iznosu od 188 000 eura za prodaju nekretnine koja je njihovo glavno boravište 
te čije je trajanje, nakon novacije ugovora, određeno na 37 godina. 
30. U skladu s odredbom 6.a ugovora o hipotekarnom zajmu, naslovljenom „Prijevremeni raskid 
kreditnog tijela”: „Neovisno o ugovorenom trajanju ovog ugovora, banka vjerovnik može proglasiti 
zajam dospjelim smatrajući ga raskinutim i smatrajući dug prijevremeno dospjelim u cijelosti, osobito 
u slučaju neplaćanja po dospijeću jedne, nekoliko ili svih rata utvrđenih u drugoj odredbi [o 
amortizaciji]”. 
31. Nakon što dužnici nisu platili 36 mjesečnih rata, Bankia je podnijela zahtjev za hipotekarnu ovrhu 
pred sudom koji je uputio zahtjev protiv imovine opterećene hipotekom kao osiguranjem za isplatu 
danog zajma. 
32. Juzgado de Primera Instancia no 1 de Barcelona (Prvostupanjski sud br. 1 u Barceloni) pita se o 
posljedicama utvrđenja nepoštenosti odredbe o prijevremenom dospijeću u okviru postupka 
hipotekarne ovrhe, osobito s obzirom na nedavnu sudsku praksu Tribunala Supremo (Vrhovni sud). 
Naime, tom se sudskom praksom omogućuje nastaviti hipotekarnu ovrhu unatoč utvrđenju 
nepoštenosti odredbe o prijevremenom dospijeću na kojoj se taj postupak temelji. Sud koji je uputio 
zahtjev navodi da je obvezan poštovati sudsku praksu Tribunala Supremo (Vrhovni sud) kao dopunu 
španjolskog pravnog poretka, ali je istodobno obvezan poštovati pravo Unije kako ga tumači Sud. 
ECLI:EU:C:2018 :724 8 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
33. U svojem zahtjevu za prethodnu odluku sud koji je uputio zahtjev navodi nekoliko pravnih pitanja 
koja, prema njegovu mišljenju, mogu biti osobito važna za odgovor na pitanja postavljena u ovim 
predmetima. Ta pravna pitanja tiču se, s jedne strane, neizvjesnosti u pogledu uspjeha deklaratorne 
tužbe na temelju članka 1124 . Građanskog zakonika 15. U tom pogledu, taj sud pojašnjava da se prema 
dosadašnjoj, dobro ustaljenoj sudskoj praksi Tribunala Supremo (Vrhovni sud) članak 1124 . 
Građanskog zakonika, koji se primjenjuje samo na uzajamne obveze, ne može primijeniti na ugovore o 
hipotekarnom zajmu (jednostrano obvezni realni ugovor). Posljedično, sud koji je uputio zahtjev smatra 
da nacionalni sud treba odbiti deklaratorni zahtjev koji se odnosi na ugovor o hipotekarnom zajmu i 
temelji na članku 1124 . Građanskog zakonika 16.Međutim, sud koji je uputio zahtjev ustraje na tome 
da, čak i ako je Tribunal Supremo (Vrhovni sud) odlučio pojasniti tu sudsku praksu i dopustiti 
primjenu tog članka na hipotekarne zajmove 17,ne m ože se isključiti moguće odbijanje tužbe radi 
raskida ako sud smatra opravdanim dodijeliti dužniku rok za izvršenje obveze, kako to izričito 
omogućuje članak 1124 . Građanskog zakonika 18. 
34. S druge strane, sud koji je uputio zahtjev ističe da je dopunska primjena članka 693. stavka 2. 
LEC-a suprotna sudskoj praksi Suda. Naime, prema mišljenju tog suda jasno je da ugovor o zajmu 
može nastaviti vrijediti bez odredbe o prijevremenom dospijeću i da se ta odredba ne može primijeniti 
dopunski s obzirom na to da „bitni uvjet za njezinu primjenu”, odnosno „postojanje, u ugovoru, 
sporazuma o prijevremenom dospijećumeđu stranama, koji je upravo proglašen nepoštenim, nije 
ispunjen” 19. Taj sud posljedično smatra da, ako se ta pitanja ne ispitaju u okviru ovog zahtjeva za 
prethodnu odluku, dvojbe koje ima o mogućnosti nastavka hipotekarne ovrhe u glavnom postupku 
ostat će i dalje prisutne te se mogu postaviti nova prethodna pitanja. 
35. U tim je okolnostima Juzgado de Primera Instancia no 1 de Barcelona (Prvostupanjski sud br. 1 u 
Barceloni) presudom od 30. ožujka 2017 ., koju je tajništvo Suda zaprimilo 10. travnja 2017 ., odlučio 
prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja: 
„1. Protivi li se člancima 6. i 7. Direktive 93/13 sudska praksa (presuda Tribunala Supremo od 
18. veljače 2016 .) prema kojoj se, unatoč nepoštenosti odredbe o prijevremenom dospijeću i iako 
se zahtjev za ovrhu temelji na toj odredbi, ne mora obustaviti postupak hipotekarne ovrhe jer je 
njegovo nastavljanje pogodnije za potrošača, s obzirom na to da se u okviru mogućeg izvršenja 
odluke donesene u postupku na temelju članka 1124 . Građanskog zakonika potrošač ne bi imao 
pravo na postupovne pogodnosti svojstvene hipotekarnoj ovrsi, ali ne uzimajući u obzir činjenicu 
da se, prema dobro ustaljenoj sudskoj praksi samog Tribunala Supremo (Vrhovni sud), taj 
članak 1124 . Građanskog zakonika (predviđen za dvostranoobvezne ugovore) ne primjenjuje na 
ugovor o zajmu, jer se radi o realnom i jednostrano obveznom ugovoru koji je sklopljen tek 
predajom novca i koji stoga stvara obveze samo za zajmoprimca, a ne i za zajmodavca 
(vjerovnika), zbog čega bi potrošač, ako se u deklaratornom postupku slijedi tu sudsku praksu, 
mogao ishoditi odluku kojom se odbija zahtjev za raskid i za naknadu štete nakon čega se višene 
bi moglo tvrditi da je nastavak postupka hipotekarne ovrhe pogodniji za njega? 
15 Taj sud ipak pojašnjava da očito ne zahtijeva od Suda da analizira ispravnost ili točnost sudske prakse Tribunala Supremo (Vrhovni sud) u 
području ugovora o (hipotekarnom) zajmu ni da utvrdi primjenjuje li se mogućnost raskida iz članka 1124 . Građanskog zakonika na te 
ugovore; on samo dostavlja informacije o tome kakvo je bilo stajalište Tribunala Supremo (Vrhovni sud) u toj stvari te pita Sud da ocijeni je li 
predmetna sudska praksa (o nastavku hipotekarne ovrhe unatoč nepoštenosti odredbe o prijevremenom dospijeću) suprotna Direktivi (93/13) 
jer ne procjenjuje na odgovarajućinačin pogodnosti i nedostatke koje za potrošača ima obustava ovrhe, njezin nastavak ili vođenje 
deklaratornog postupka. 
16 Vidjeti točku 26. ovog mišljenja. 
17 Pojašnjava međutim da je riječ o mogućnosti za koju trenutačno nema naznaka u sudskoj praksi osim zahtjeva za prethodnu odluku Tribunala 
Supremo (Vrhovni sud), koji se ne izjašnjava o tom pitanju. 
18 U tom pogledu, taj sud podsjeća da se može primijeniti članak 1101 . Građanskog zakonika, koji se odnosi na zahtjev za naknadu štete i 
kamate zbog kašnjenja ili neizvršenja, ali ne predviđa raskid ugovora. Ta se odredba može temeljiti samo na proglašenju ili utvrđenju 
neizvršenja obveze isplate i nalaganju isplate stvarne štete prouzročene tim neizvršenjem, koja stoga ne odgovara budućim ratama, već jedino 
stvarno dospjelim neisplaćenim ratama. 
19 Vidjeti bilješku 21. u mojem mišljenju u predmetu C-486/16. 
ECLI:EU:C:2018 :724 9 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
2) Uslučaju da se dopusti primjena članka 1124 . Građanskog zakonika na ugovore o zajmu ili na sve 
slučajeve ugovora o kreditu, protivi li se člancima 6. i 7. Direktive 93/13 sudska praksa poput one o 
kojoj je ovdje riječ, koja za ocjenu je li za potrošača pogodniji nastavak postupka hipotekarne ovrhe 
ili vođenje deklaratornog postupka na temelju članka 1124 . Građanskog zakonika ne uzima u obzir 
činjenicu da se u tom deklaratornom postupku mogu odbiti zahtjevi za raskid ugovora i za naknadu 
štete ako sud primijeni odredbu iz tog članka 1124 . Građanskog zakonika prema kojoj „[s]ud nalaže 
zatraženi raskid, osim ako postoje razlozi koji opravdavaju davanje roka za izvršenje obveze”, 
uzimajući u obzir da je upravo u području dugoročnih zajmova i kredita osiguranih hipotekom za 
kupnju nekretnina za stanovanje (20 ili 30 godina) relativno vjerojatno da će sudovi primijeniti taj 
razlog za odbijanje, osobito kada je konkretno neizvršenje obveze plaćanja nije bilo vrlo značajno? 
3) Uslučaju da se prihvati da je za potrošača pogodniji nastavak postupka hipotekarne ovrhe s 
učincima prijevremenog dospijeća, protivi li se člancima 6. i 7. Direktive 93/13 sudska praksa 
poput one o kojoj je ovdje riječ koja dopunski primjenjuje zakonsku odredbu članka 693. stavka 2. 
[LEC-a] iako ugovor može ostati na snazi bez odredbe o prijevremenom dospijeću i koja priznaje 
učinke navedenoj odredbi iako nije ispunjen njezin bitni uvjet – da u ugovoru postoji valjan i 
djelotvoran sporazum o prijevremenom dospijeću, koji je upravo proglašen nepoštenim, ništetnim 
i bez učinka?” 
IV. Postupak pred Sudom 
36. Rješenjem predsjednika Suda od 16. ožujka 2017 . odbijen je zahtjev Tribunala Supremo (Vrhovni 
sud) da se predmet C-70/17 rješava po ubrzanom postupku predviđenom u članku 105. stavku 1. 
Poslovnika Suda. Odlukom predsjednika Suda od 24. listopada 2017 . predmeti C 92/16, C 167/16, C 
486/16, C 70/17 su C 179/17 rješavani usklađeno. 
37. U predmetu C-70/17 pisana očitovanja podnijele su Abanca, španjolska i poljska vlada kao i 
Europska komisija, a u predmetu C-179/17, Bankia, španjolska i mađarska vlada kao i Komisija. 
38. Odlukom od 20. veljače 2018 . Sud je na temelju članka 29. stavka 1. svojeg poslovnika odlučio 
dodijeliti predmete velikom vijeću u istom sastavu te je na temelju članka 77. svojeg poslovnika 
odlučio provesti zajedničku raspravu u tim predmetima. 
39. Na raspravi održanoj 15. svibnja 2018 . Abanca, Bankia, španjolska vlada kao i Komisija iznijele su 
svoja usmena očitovanja. 
V. Analiza 
A. Dopuštenost prethodnih pitanja u predmetu C-1 7 9 / 1 7 
40. Prije analize merituma španjolska je vlada u svojim pisanim očitovanjima osporila dopuštenost 
zahtjeva za prethodnu odluku u predmetu C-179/17. Ta vlada tvrdi da je cilj tog zahtjeva dopuna 
pravnog okvira koji je iznio Tribunal Supremo (Vrhovni sud) u predmetu C-70/17. U tom pogledu, 
kao prvo ona ističe da je predmet prethodnih pitanja tumačenje pravila prava Unije. Međutim, pitanja 
koja je postavio sud koji je uputio zahtjev odnose se samo na tumačenje pravila nacionalnog prava. Kao 
drugo, španjolska vlada ističe da sud koji je uputio zahtjev dovodi u pitanje pravnu ocjenu pravilâ 
nacionalnog prava koju je izvršio Tribunal Supremo (Vrhovni sud), iako je to najviši sud u sudskoj 
hijerarhiji koji je nadležan za tumačenje nacionalnog prava, tako da na temelju članka 123. stavka 1. 
španjolskog Ustava i članka 1. stavka 6. Građanskog zakonika njegova sudska praksa dopunjuje 
španjolski pravni poredak. Naposljetku, kao treće, španjolska vlada ne poima u kojoj se mjeri 
primjenjuju članci 6. i 7. Direktive 93/13 radi ispitivanja moguće pogreške Tribunala Supremo 
(Vrhovni sud) prilikom analize i tumačenja španjolskog nacionalnog pravnog okvira. 
ECLI:EU:C:2018 :724 10 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
41. U tom pogledu, čini mi se prikladnim podsjetiti na načela o nadležnosti Suda i dopuštenosti 
prethodnih pitanja na temelju članka 267. UFEU-a. 
42. Kao prvo, već je ustaljeno da je postupak uspostavljen člankom 267. UFEU-a instrument suradnje 
između Suda i nacionalnih sudova, zahvaljujući kojem Sud daje nacionalnim sudovima elemente za 
tumačenje prava Unije koji su im potrebni za rješavanje spora koji se pred njima vodi 20. Cilj je tog 
postupka izravno i uzajamno doprinijeti donošenju odluke radi osiguranja ujednačene primjene prava 
Unije u svim državama članicama 21. 
43. U skladu s dobro poznatim načelom Suda, u okviru te pravosudne suradnje isključivo je na 
nacionalnim sudovima pred kojima se vodi postupak i koji moraju preuzeti odgovornost za sudsku 
odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti svakog predmeta, ocijene nužnost prethodne 
odluke za donošenje svojih presuda i relevantnost pitanja koja postavljaju Sudu 22. Posljedično, kada se 
postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno obvezan donijeti odluku 23. 
44. Sud je također naveo da pitanja koja se odnose na pravo Unije uživaju pretpostavku relevantnosti. 
Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je 
očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom 
spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim 
elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja 24. 
45. Kao drugo, ističem dajeSuduviše navrata presudio da nacionalni sudovi imaju najširu mogućnost 
postavljanja Sudu pitanja tumačenja relevantnih odredbi prava Unije 25 i da pravilo nacionalnog prava 
ne može spriječiti nacionalnom sudu primjenu te mogućnosti 26, a ta se mogućnost pretvara u obvezu 
za sudove koji sude u posljednjem stupnju, uz primjenu iznimki koje su priznate u sudskoj praksi 
Suda 27. Naime, ta mogućnost kao i ta obveza svojstvene su sustavu suradnje između nacionalnih 
sudova i Suda, koji je uređen člankom 267. UFEU-a, i funkcijama suda nadležnog za primjenu prava 
Unije, koje su tom odredbom dodijeljene nacionalnim sudovima 28. 
20 Vidjeti rješenje od 26. siječnja 1990 ., Falciola (C-286/88, EU:C:1990 :33, t. 7.); presude od 16. srpnja 1992 ., Meilicke (C-83/91, EU:C:1992 :332, 
t. 22.); od 27. studenoga 2012 ., Pringle (C-370/12, EU:C:2012 :756, t. 83.) i od 20. prosinca 2017 ., Global Starnet (C-322/16, EU:C:2017 :985, 
t. 65.). 
21 Vidjeti presude od 1. prosinca 1965 ., Schwarze (16/65, EU:C:1965 :117) i rješenje od 5. ožujka 1986 ., Wünsche (69/85, EU:C:1986 :104, t. 12.). 
22 Vidjeti presude od 29. studenoga 1978 ., Redmond (83/78, EU:C:1978 :214, t. 25.); od 21. travnja 1988 ., Pardini (338/85, EU:C:1988 :194); od 
4. srpnja 2006 ., Adeneler i dr. (C-212/04, EU:C:2006 :443, t. 41.) kao i od 7. ožujka 2018 ., Santoro (C-494/16, EU:C:2018 :166, t. 20.). 
23 Vidjeti presude od 18. listopada 1990 ., Dzodzi (C-297/88 i C-197/89, EU:C:1990 :360, t. 35.); od 15. prosinca 1995 ., Bosman (C-415/93, 
EU:C:1995 :463, t. 59.); od 22. studenoga 2005 ., Mangold (C-144/04, EU:C:2005 :709, t. 35.) kao i od 6. ožujka 2018 ., SEGRO i Horváth 
(C-52/16 i C-113/16, EU:C:2018 :157, t. 42.). 
24 Vidjeti rješenje od 26. siječnja 1990 ., Falciola (C-286/88, EU:C:1990 :33, t. 8.); presude od 5. prosinca 2006 ., Cipolla i dr. (C-94/04 i C-202/04, 
EU:C:2006 :758, t. 25.); od 28. veljače 2012 ., Inter-Environnement Wallonie i Terre wallonne (C-41/11, EU:C:2012 :103, t. 35.) kao i od 
14. ožujka 2013 ., Aziz (C-415/11, EU:C:2013 :164, t. 35.). 
25 Vidjeti presude od 16. siječnja 1974 ., Rheinmühlen-Düsseldorf (166/73, EU:C:1974 :3, t. 3.); od 16. prosinca 2008 ., Cartesio (C-210/06, 
EU:C:2008 :723, t. 88.); od 22. lipnja 2010 ., Melki i Abdeli (C-188/10 i C-189/10, EU:C:2010 :363, t. 41.) kao i od 5. travnja 2016 ., PFE 
(C-689/13, EU:C:2016 :199, t. 32.). 
26 Vidjeti presudu od 5. travnja 2016 ., PFE (C-689/13, EU:C:2016 :199, t. 32.). Taj se predmet osobito odnosi na odredbu nacionalnog prava koja 
sprječava da se vijeće suda posljednjeg stupnja obrati Sudu zahtjevom za prethodnu odluku ako se ne slaže sa stajalištem koje je navedeno u 
odluci opće sjednice toga suda. 
27 Vidjeti u tom smislu presude od 6. listopada 1982 ., Cilfit i dr. (283/81, EU:C:1982 :335, t. 21.); od 27. lipnja 1991 ., Mecanarte (C-348/89, 
EU:C:1991 :278, t. 42.) kao i od 5. travnja 2016 ., PFE (C-689/13, EU:C:2016 :199, t. 32.). 
28 Vidjeti presude od 5. travnja 2016 ., PFE (C-689/13, EU:C:2016 :199, t. 33.) kao i od 6. ožujka 2018 ., SEGRO i Horváth (C-52/16 i C-113/16, 
EU:C:2018 :157, t. 48.). 
ECLI:EU:C:2018 :724 11 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
46. Kao treće, podsjećam da, kao što je to Sud u više navrata presudio, postojanje pravila nacionalnog 
prava koje sudove koji ne odlučuju u posljednjoj instanci veže pravnom ocjenom višeg suda ne može 
tim sudovima samo po sebi uskratiti tu mogućnost 29. Osim toga, Sud je također presudio da sud koji 
ne sudi u posljednjem stupnju, osobito ako smatra da ga pravna ocjena na višem stupnju može dovesti 
do presude suprotne pravu Unije, mora biti slobodan obratiti se Sudu s pitanjima o kojima dvoji 30. 
Posljedično, nacionalni sud koji je nadležan za rješavanje predmeta, kada smatra da se u okviru tog 
predmeta postavlja pitanje tumačenja prava Unije, ima mogućnost ili obvezu, ovisno o slučaju, uputiti 
Sudu zahtjev za prethodnu odluku i pritom ta mogućnost ili obveza ne može biti otežana nacionalnim 
pravilima koja proizlaze iz zakonodavstva ili sudske prakse 31. 
47. Da se vratim na ovaj slučaj, smatram da se tri pitanja, kako su oblikovana, jasno odnose na 
tumačenje članaka 6. i 7. Direktive 93/13. Prema tome, pretpostavka relevantnosti koju uživa zahtjev 
za prethodnu odluku u predmetu C-179/17 nije oborena prigovorima španjolske vlade. Osim toga, 
uzimajući u obzir činjenicu da Juzgado de Primera Instancia no 1 de Barcelona (Prvostupanjski sud 
br. 1 u Barceloni, Španjolska) sumnja u pravnu ocjenu Tribunala Supremo (Vrhovni sud) koja može 
dovesti do presude suprotne pravu Unije, on ima mogućnost obratiti se Sudu i postaviti mu pitanja 
koja smatra relevantnima. 
48. U tim okolnostima, s obzirom na načela o nadležnosti Suda i dopuštenosti prethodnih pitanja na 
temelju članka 267. UFEU-a navedena u prethodnim točkama te na koja se Sud pozvao u više navrata 
od uspostavljanja mehanizma prethodnog postupka, ne vidim nikakvu prepreku da Sud odluči u ovom 
predmetu i protumači odredbe Direktive 93/13. Posljedično, smatram da je zahtjev za prethodnu 
odluku u predmetu C-179/17 dopušten. 
B. Meritum predmeta C-7 0 / 1 7 i C-1 7 9 / 1 7 
49. Iako su prethodna pitanja koja su postavili sudovi koji su uputili zahtjev u ovom predmetima 
postavljena u dva različita nacionalna postupka 32, dva zahtjeva za prethodnu odluku koja su podnijeli 
Tribunal Supremo (Vrhovni sud) (predmet C-70/17) i Juzgado de Primera Instancia no 1 de Barcelona 
(Prvostupanjski sud br. 1 u Barceloni, Španjolska) (predmet C-179/17) odnose se u biti na tumačenje 
Direktive 93/13 i na usklađenost sudske prakse Tribunala Supremo (Vrhovni sud) u vezi s odredbama 
o prijevremenom dospijeću sa sustavom zaštite potrošača koji je utvrđen tom direktivom, osobito 
njezinim člancima 6. i 7., kao i sa sudskom praksom Suda 33. 
50. S obzirom na to da ta dva predmeta u biti otvaraju ista pitanja u pravu Unije, razmotrit ćuihu 
zajedničkom mišljenju. 
29 Vidjeti presude od 16. siječnja 1974 ., Rheinmühlen-Düsseldorf (166/73, EU:C:1974 :3, t. 4.); od 22. lipnja 2010 ., Melki i Abdeli (C-188/10 i 
C-189/10, EU:C:2010 :363, t. 42.) kao i od 6. ožujka 2018 ., SEGRO i Horváth (C-52/16 i C-113/16, EU:C:2018 :157, t. 48.). U posljednjem 
predmetu mađarska vlada je istaknula da je sud koji je uputio zahtjev doveo u pitanje određena utvrđenja iz presude Ustavnog suda iako su 
na temelju mađarskog ustavnog prava odluke tog suda obvezujuće za sudove nižeg stupnja. 
30 Vidjeti presude od 16. siječnja 1974 ., Rheinmühlen-Düsseldorf (166/73, EU:C:1974 :3, t. 4.); od 9. ožujka 2010 ., ERG i dr. (C-378/08, 
EU:C:2010 :126, t. 32.); od 15. studenoga 2012 ., Bericap Záródástechnikai (C-180/11, EU:C:2012 :717, t. 55.) kao i od 6. studenoga 2014 ., 
Cartiera dell’Adda (C-42/13, EU:C:2014 :2345 , t. 27.). 
31 Vidjeti osobito presudu od 5. travnja 2016 ., PFE (C-689/13, EU:C:2016 :199, t. 34.). 
32 U predmetu C-70/17 glavni postupak odnosi se na utvrđivanje nepoštenosti nekoliko odredbi ugovora o zajmu, među kojima i sporne 
odredbe, dok se u predmetu C-179/17 glavni postupak odnosi na postupak hipotekarne ovrhe u kojem je sud koji provodi ovrhu utvrdio 
nepoštenost sporne odredbe. Vidjeti točke 24., 31. i 32. ovog mišljenja. 
33 Što se tiče predmetnih odredbi u glavnim postupcima, valja pojasniti da su one gotovo jednake. U oba slučaja riječ je o odredbi o 
prijevremenom dospijeću, odnosno „odredbi 6.a” spornih ugovora o kreditu. Ta tipska odredba omogućuje bankovnoj instituciji da zajam 
proglasi dospjelim i pred sudom traži prijevremenu otplatu ukupnog duga u slučaju, među ostalim, neplaćanja samo jedne mjesečne rate. 
ECLI:EU:C:2018 :724 12 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
1. Opća razmatranja 
51. Uvodno mi se čini korisnim iznijeti nekoliko napomena koje omogućuju definirati okvir u kojem se 
nalazi Direktiva 93/13 i ispitati kako je pravo Unije, osobito zahvaljujući toj direktivi, smjestilo zaštitu 
potrošača u središte procesa europske integracije. 
52. Ako se pogleda unatrag, utvrđuje se da se u prvim godinama stvaranja Europske unije zaštita 
potrošača smatrala „nusproizvodom” zajedničkog tržišta 34. Naime, na sastanku na vrhu održanom u 
Parizu 19. i 20. listopada 1972 . predsjednici država ili vlada prvi su put odobrili načelo politike zaštite 
i informiranja potrošača. Međutim, trebale su proćijoš tri godine prije nego što je službeno pokrenuta 
politika zaštite potrošača 35 i dvadeset godina da bi se ona podignula na razinu „zajedničke” politike, 
kada je Ugovor iz Maastrichta 1992 . uveo članak 129. UEZ-a, koji je postao članak 153. UEZ-a, a 
nakon toga članak 169. UFEU-a, koji je u primarnom pravu utvrdio posebnost politike zaštite 
potrošača davši mu pravo građanstva i autonomiju 36. 
53. Prema tome, politika zaštite potrošača od svojeg nastanka 37 nastoji poboljšati kvalitetu uvjeta života 
u Uniji 38. Gotovo 46 godina kasnije, cilj ostaje neizmijenjen: zaštititi gospodarske interese potrošača 39. 
Zaštita potrošača je stoga postala jedno od bitnih poglavlja prava Unije koje dvostruko, gospodarski i 
društveno, utječe na svakodnevni život potrošača Unije. Stroga pravila jamčezaštitu njihovih interesa 
u mnogobrojnim područjima 40,među kojima su i nepoštene ugovorne odredbe. To poglavlje o zaštiti 
potrošača nam pokazuje da je, zahvaljujući Direktivi 93/13, razina zaštite priznate potrošačima Unije 
dosta visoka te da potrošačiuživaju pravedniji pristup kreditu općenito te osobito hipotekarnom 
kreditu, tako da su im dodijeljena prava koja nacionalni sudovi moraju štititi 41. 
54. Ipak, ne treba zaboraviti bitni aspekt te direktive: usklađenje zaštite potrošača smatra se nužnim za 
jačanje unutarnjeg tržišta a stoga i za jačanje gospodarskog i društvenog života. Stoga je zakono davac 
Unije smatrao bitnim, s obzirom na činjenicu da u zakono davstvima država članica o odredbama 
ugovora između prodavatelja robe ili pružatelja usluga, s jedne strane, i potrošača, s druge strane, 
34 O nastanku zaštite potrošača vidjeti osobito Stuyck, J., „European Consumer Law after the Treaty of Amsterdam: Consumer Policy In or 
Beyond the Internal Market?”,37 Commo n Market Law Review, 2000 ., str. 367. do 400. 
35 Rezolucija Vijeća od 14. travnja 1975 . o preliminarnom programu Europskog gospodarskog odbora za politiku zaštite i informiranje potrošača 
(SL 1975 ., C 92, str. 1.). Ta je rezolucija utvrdila da „sada, potrošač se ne smatra samo kupcem ili korisnikom roba i usluga za osobnu, 
obiteljsku ili zajedničku uporabu, već osobom na koju se odnose različiti aspekti društvenog života koji mogu izravno ili neizravno utjecati na 
nju kao potrošača”. Sadržava preliminarni program koji dijeli interese potrošača u pet kategorija temeljnih prava: a) pravo na zaštitu svojeg 
zdravlja i svoje sigurnosti; b) pravo na zaštitu svojih gospodarskih interesa; c) pravo na naknadu štete; d) pravo na informiranje i obrazovanje i 
e) pravo na zastupanje (pravo na saslušanje)”. 
36 Vidjeti Bourgoignie, T., „Vers un droit européen de la consommation: unifié, harmonisé, codifié ou fragmenté?”, Les Cahiers de droit, Vol. 46, 
br. 1-2, 2005 ., str. 153. do 174. 
37 Rezolucija Vijeća od 19. svibnja 1981 . o drugom programu Europskog gospodarskog odbora za politiku zaštite i informiranje potrošača (SL 
1981 ., C 133, str. 1.) ponovila je pet temeljnih prava potrošača utvrđenih u prvom programu iz 1975 ., dodavšimeđu ostalim da ih potrošač 
mora imati mogućnosti izvršavati. U tom pogledu, podsjećam da deveta uvodna izjava Direktive 93/13 navodi da su ta dva programa 
Zajednice istaknula „važnost zaštite potrošača kada je riječ o nepoštenim ugovornim odredbama; budući da bi tuzaštitu trebalo propisati 
zakonima i propisima koji su ili usklađeni na razini Zajednice ili doneseni izravno na toj razini”. 
38 U tom smislu, Sud je podsjetio da Direktiva 93/13, „čiji je cilj jačanje zaštite potrošača, predstavlja […] neophodnu mjeru za ispunjenje zadaća 
dodijeljenih Zajednici i posebno za podizanje razine kvalitete života u čitavoj Zajednici”. Vidjeti presude od 26. listopada 2006 ., Mostaza Claro 
(C-168/05, EU:C:2006 :675, t. 37.) i od 4. lipnja 2009 ., Pannon GSM (C-243/08, EU:C:2009 :350, t. 26.). 
39 Vidjeti u tom pogledu druge uvodne izjave Rezolucije Vijeća od 14. travnja 1975 . i od 19. svibnja 1981 . kao i članak 169. UFEU-a. 
40 Kao što su paket putovanja, time-share kupnje, zavaravajuće i komparativno oglašavanje, nepoštene poslovne prakse, prodaja na daljinu i 
prodaja pred vratima ili pak prava putnika (na turističkim i poslovnim putovanjima). 
41 Kako je nezavisni odvjetnik N. Wahl naveo u svojem mišljenju u spojenim predmetima Unicaja Banco i Caixabank, „[u] vrijeme njezina 
donošenja, većina država članica vjerojatno ne bi bila predvidjela učinak koji će Direktiva 93/13 imati na njihove pravne poretke dvadesetak 
godina kasnije”.Mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u spojenim predmetima Unicaja Banco i Caixabank (C-482/13, C-484/13, C-485/13 
iC-487/13, EU:C:2014 :2299 , t. 1.). Naravno, slažem se s tom analizom i također smatram da većina potrošača Unije zasigurno ne sumnja da 
je ta Direktiva 93/13 ojačala njihova prava prema bankovnim institucijama. 
ECLI:EU:C:2018 :724 13 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
postoje neujednačenosti, što dovodi do razlika među nacionalnim unutarnjim tržištima za prodaju robe 
i pružanje usluga potrošačima zbog čega možedoći do narušavanja tržišnog natjecanja između 
prodavatelja i pružatelja usluga, posebno kada robu prodaju i usluge pružaju u drugim državama 
članicama, urediti to pitanje u svojem zakono davstvu 42. 
55. Zakono davac Unije osobito je smatrao da zakono davstva država članica o nepoštenim odredbama u 
potrošačkim ugovorima otkrivaju izrazita odstupanja i da, „kako bi se olakšala uspostava unutarnjeg 
tržišta i zaštitilo građane u ulozi potrošača dok robu i usluge stječu u skladu s ugovorima koji se ne 
uređuju zakonima njegove nego drugih država članica”, iz tih je ugovora trebalo izbaciti nepoštene 
odredbe. Naveo je da će se time prodavateljima robe i pružateljima usluga pomoći u njihovu 
poslovanju, odnosno prodaji robe i pružanju usluga, kako kod kuće tako i na unutarnjem tržištu, 
budući da će se time potaknuti tržišno natjecanje i tako omogućiti veći izbor građanima [Unije] kao 
potrošačima 43. 
56. To je dakle kontekst u kojem se, općenito, primjenjuje pravo Unije o zaštiti potrošača te, 
konkretnije, Direktiva 93/13. 
57. Odgovor koji predlažem u nastavku također želi biti dijelom tog konteksta. 
2. Uvodne napomene 
58. Prva napomena o ova dva predmeta odmah se nameće:iz točaka 27., 33. i 34. ovog mišljenja 
proizlazi da je Juzgado de Primera Instancia no 1 de Barcelona (Prvostupanjski sud br. 1 u Barceloni) 
u svojoj odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku (predmet C-179/17) iznio drukčije 
tumačenje predmetnog nacionalnog pravnog okvira od onoga koji je utvrdio Tribunal Supremo 
(Vrhovni sud) u svojoj odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku (predmet C-70/17). 
59. U tom kontekstu, već sam napomenuo da je Sud u više navrata presudio da je na nacionalnim 
sudovima da utvrde ispravno tumačenje nacionalnog prava u predmetima koji se pred njima vode 44. 
60. Stoga, činjenica da su dva suda iznijela različita tumačenja predmetnog nacionalnog pravnog okvira 
ne sprječava Sud da pruži korisno tumačenje prava Unije. Osim toga, to razilaženje u tumačenju 
nacionalnog prava ne može dovesti u pitanje bitna obilježja sustava suradnje između Suda i 
nacionalnih sudova uspostavljenog člankom 267. UFEU-a, kako proizlaze iz dobro ustaljene sudske 
prakse Suda 45. 
42 Vidjeti prvu i drugu uvodnu izjavu Direktive 93/13.  
43 Vidjeti petu, šestu i sedmu uvodnu izjavu Direktive 93/13. Moje isticanje  
44 Vidjeti u tom smislu presudu od 22. lipnja 2010 ., Melki i Abdeli (C-188/10 i C-189/10, EU:C:2010 :363, t. 50. i navedena sudska praksa).  
45 Vidjeti točke 42. do 46. ovog mišljenja.  
ECLI:EU:C:2018 :724 14 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
61. Nadalje, ta se suradnja temelji na ravnopravnosti sudova koji odlučuju u posljednjem stupnju i 
sudova nižeg stupnja. Stoga, neovisno o njihovu tumačenju nacionalnog prava, uslijed razilaženja u 
tumačenju prava Unije svaki može ili -ovisno o slučaju, mora moći -biti u mogućnosti uputiti pitanja 
Sudu 46. 
62. Svojom drugom napomenom koja se odnosi samo na predmet C-70/17, nastojim istaknuti da je, 
kao što proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku Tribunala Supremo 
(Vrhovni sud), taj sud otvorio dva različita pitanja. Prvo je pravne naravi i odnosi se na posljedice koje 
proizlaze iz utvrđenja nepoštenosti ugovorne odredbe koja omogućuje bankovnim institucijama da 
raskinu ugovor o hipotekarnom zajmu zbog povrede obveze dužnika, o čemu ovisi pokretanje ili 
nastavak postupka hipotekarne ovrhe. U tom se okviru postavlja pitanje mogu li španjolski sudovi 
izmijeniti tu vrstu odredbi kako bi se bankovnim institucijama omogućilo da nastave s hipotekarnom 
ovrhom. To ću pitanje razmotriti u nastavku. 
63. Drugo je pitanje gospodarske naravi i odnosi se na društveno-gospodarski kontekst hipotekarnih 
zajmova radi kupnje nekretnina za stanovanje u Španjolskoj. Tribunal Supremo (Vrhovni sud) nas 
obavješćuje da španjolski bankovni sustav može pretrpjeti ozbiljne i sustavne poremećaje ako banke 
nisu u mogućnosti koristiti hipotekarnu ovrhu. U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev navodi, s 
jedne strane, da se ista vrsta (nepoštenih) odredbi o dospijeću koristila u gotovo svim ugovorima o 
hipotekarnom zajmu i, s druge strane, da zbog veze između masovnog davanja hipotekarnih kredita 
kućanstvima radi stjecanja nekretnine za stanovanje i jamstava zajmodavaca radi naplate potraživanja, 
nemogućnost da se ostvari otplata zajma pokretanjem posebnog postupka hipotekarne ovrhe u slučaju 
neizvršavanja obveza zajmoprimca može prouzročiti buduće smanjenje kreditiranja što bi iznimno 
otežalo pristup vlasništvu nekretnina za stanovanje. 
64. Kako bih odgovorio na sumnje sudova koji su uputili zahtjev u ovim predmetima, čini mi se 
potrebnim, kao prvo, podsjetiti na relevantnu sudsku praksu Suda prije, kao drugo, razmatranja 
dosega utvrđenja odredbe o prijevremenom dospijeću nepoštenom, kako proizlazi iz te sudske prakse. 
U tom pogledu, radi boljeg razumijevanja tumačenja koje je Tribunal Supremo (Vrhovni sud) utvrdio 
u okviru svojeg zahtjeva za prethodnu odluku u pogledu mogućnosti ograničenja utvrđenja 
nepoštenosti sporne odredbe na samo jedan njezin dio, započet ću sa sudskom praksom 
Bundesgerichtshofa (Savezni vrhovni sud, Njemačka) koja se odnosi na pravilo Teilbarkeit der Klausel 
(odvojivost odredbe) na koje se poziva sam sud koji je uputio zahtjev. Nakon toga ću pokušati izvesti 
odgovarajuće zaključke radi primjene sudske prakse Suda na predmete poput onih u glavom 
postupku. Naposljetku ću iznijeti nekoliko završnih napomena o primjerenosti preispitivanja postojeće 
sudske prakse Suda. 
3. Podsjetnik na relevantnu sudsku praksu 
65. Čini mi se važnim podsjetiti da se proces ispitivanja nepoštenih odredbi pred nacionalnim sudom 
sastoji od dva uzastopna i različita stadija koja podrazumijevaju dvije zasebne radnje ili postupka. Prvi 
je stadij kvalifikacija nacionalnog suda ugovorne odredbe kao nepoštene, dok se drugi stadij odnosi na 
posljedice koje sud mora izvesti iz kvalifikacije te odredbe kao nepoštene. Taj postupak nacionalnog suda 
46 Ne smije se zaboraviti nastanak prethodnog postupka. Želio bih podsjetiti na tekst suca Pierrea Pescatorea u tom pogledu iz 1981 .: „Ovdje 
valja podsjetiti na jedan članak iz kojeg proizlazi doista iznimni sudski razvoj: riječ je o prethodnom pitanju iz članka 177. Tko je izumitelj tog 
izvanrednog sudskog ‚gadgeta’? Jesu li pregovarači mogli predvidjeti posljedice te odredbe za razvoj prava Zajednice? Najprije valja podsjetiti 
da se prethodni postupak već nalazi u UEZUČ-u. Riječ je o članku 41. koji je međutim ostao mrtvo slovo na papiru s obzirom na to da se 
odnosi samo na pitanja ‚valjanosti’. I to je bilo polazište za raspravu. Ne bi li se to sredstvo trebalo proširiti i na pitanja tumačenja? […] Koliko 
se sjećam, prihvaćanje te načelne ideje nije prouzročilo poteškoće; sklon sam smatrati da možda nisu svi bili svjesni važnosti te inovacije. 
Nasuprot tomu, više se raspravljalo o načinima korištenja tog sredstva, osobito o tome koji se nacionalni sudovi moraju ili mogu obratiti 
Sudu. Budući da bi obvezno pokretanje postupka za sve sudove opteretilo Sud mnogobrojnim pitanjima, iz praktičnih razloga zaustavili smo 
se na rješenju iz članka 177.: dobrovoljno korištenje tog sredstva za sve sudove, osim za najviše sudove koji su obvezni uputiti prethodno 
pitanje kako bi se izbjeglo da se u državama članicama oblikuje sudska praksa koja bi dovela u pitanje djelotvornost ili jedinstvo prava 
Zajednice”. Pescatore, P., „Les travaux du ‚Groupe Juridique’ dans la négociation des traités de Rome”, Revue d’histoire luxembourgeoise, br. 2, 
Hémecht, 1982 , 34, str. 145. do 161. Moje isticanje 
ECLI:EU:C:2018 :724 15 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
kojim izvodi sve posljedice utvrđenja nepoštenosti odredbe razlikuje se, vremenski i materijalno, od 
kvalifikacije koja mu prethodi. To što su te dvije radnje uzastopne ne smije nas navesti da ih 
zamijenimo. Njihove razlike osim toga jasno proizlaze iz sudske prakse Suda, kako ćemo vidjeti u 
nastavku. 
a) Kvalifikacija nacionalnog suda ugovorne odredbe kao nepoštene 
66. Valja podsjetiti, kao prvo, da je u presudi Océano Grupo Editorial i Salvat Editores 47 Sud prvi put 
presudio da „sustav zaštite proveden Direktivom 93/13 temelji se na ideji da se potrošač nalazi u 
podčinjenom položaju u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga u pogledu kako 
pregovaračke moći tako i informiranosti, što je situacija koja ga navodi da pristane na uvjete koje je 
ranije sastavio prodavatelj robe ili pružatelj usluge bez mogućnosti da na njih utječe”. Ta zamisao na 
kojoj se temelji navedena direktiva znači da je sud pozvan osigurati korisni učinak zaštite koju 
zahtijevaju odredbe te direktive 48 te je , posljedično, dužan po službenoj dužnosti ocijeniti nepoštenost 
ugovorne odredbe obuhvaćene područjem primjene Direktive93/13 49. 
67. Valja napomenuti, kao drugo, da je u predmetu povodom kojeg je donesena presuda VB Pénzügyi 
Lízing, koji se odnosio na obvezu nacionalnog suda da po službenoj dužnosti ispita nepoštenost 
odredbe o nadležnosti u okviru prigovora koji je jedan potrošač podnio protiv platnog naloga, Sud 
presudio da je na nacionalnom sudu da se izjasni o nepoštenosti ugovorne odredbe 50. To je potvrđeno 
u presudi Invitel, u kojoj je Sud među ostalim pojasnio da se ograničava na pružanje sudu koji je 
uputio zahtjev naznaka o kojima on mora voditi računa radi ocjenjivanja nepoštenosti dotične 
odredbe 51. 
68. Ističem da, kao treće, kako bi se ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori 
smatrala nepoštenom, članak 3. stavak 1. Direktive 93/13 navodi znatniju neravnotežu prouzročenu na 
štetu potrošača u pravima i obvezama stranaka proizašlima iz ugovora 52. Stoga, kad se poziva na pojam 
„znatnije neravnoteže prouzročene na štetu potrošača” u pravima i obvezama stranaka proizašlima iz 
ugovora, taj članak tek apstraktno definira elemente koji omogućuju smatrati nepoštenom ugovornu 
odredbu o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori 53. To je razlog zbog kojeg je Sud, ponavljajući 
tako mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott 54, pojasnio da, kako bi se moglo znati stvara li neka 
odredba, na štetu potrošača, „znatniju neravnotežu” u pravima i obvezama stranaka proizašlima iz 
47 Presuda od 27. lipnja 2000 . (C-240/98 do C-244/98, EU:C:2000 :346) 
48 Vidjeti osobito presudu od 4. lipnja 2009 ., Pannon GSM (C-243/08, EU:C:2009 :350, t. 32. i 33.). Vidjeti također presudu od 30. svibnja 2013 ., 
Asbeek Brusse i de Man Garabito (C-488/11, EU:C:2013 :341, t. 54. do 60.). Vidjeti izvješće Komisije o primjeni Direktive 93/13/EEZ Vijećaod 
5. travnja 1993 . o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, COM(2000 ) 248 final: „[r]adi očuvanja dosega i zaštite korisnog učinka 
direktive, pravni sustavi moraju poštovati niz načela kako bi osigurali da nepoštena odredba ne obvezuje potrošačaučinkovito”. 
49 Presuda od 27. lipnja 2000 ., Océano Grupo Editorial i Salvat Editores (C-240/98 do C-244/98, EU:C:2000 :346, t. 25.). Što se tiče ispitivanja 
nepoštenosti ugovornih odredbi po službenoj dužnosti, presuda Océano Grupo Editorial i Salvat Editores čini prvi korak Suda, koji je presudio 
da se cilj koji se želi postići člankom 6. Direktive 93/13 može ostvariti samo ako se nacionalnom sudu prizna mogućnost da po službenoj 
dužnosti ocijeni nepoštenost ugovorne odredbe. Drugi je korak učinjen u presudi od 26. listopada 2006 ., Mostaza Claro (C-168/05, 
EU:C:2006 :675, t. 25.) u kojoj je Sud presudio da je nacionalni sud „dužan” ocijeniti po službenoj dužnosti nepoštenost ugovorne odredbe i na 
taj način nadomjestiti postojeću neravnotežu [na štetu potrošača] između potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja usluga. Te je presude Sud 
kasnije potvrdio, prije svega u okviru postupaka izdavanja platnih naloga, u presudama od 4. lipnja 2009 ., Pannon GSM (C-243/08, 
EU:C:2009 :350, t. 22. i 32.) i od 14. lipnja 2012 ., Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012 :349, t. 39. i 43.), zatim u okviru 
kontradiktornog postupka između potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja usluga, osobito u presudi od 21. veljače 2013 ., Banif Plus Bank 
(C-472/11, EU:C:2013 :88, t. 19. i 24.) te u okviru postupka hipotekarne ovrhe, osobito u presudi od 14. ožujka 2013 ., Aziz (C-415/11, 
EU:C:2013 :164, t. 41., 44. i 46.). 
50 Vidjeti presudu od 9. studenoga 2010 ., VB Pénzügyi Lízing (C-137/08, EU:C:2010 :659, t. 44.). 
51 Presuda od 26. travnja 2012 ., Invitel (C-472/10, EU:C:2012 :242, t. 22.). Vidjeti također presude od 14. ožujka 2013 ., Aziz (C-415/11, 
EU:C:2013 :164, t. 66.) i od 26. siječnja 2017 ., Banco Primus (C-421/14, EU:C:2017 :60, t. 57.) 
52 Vidjeti u tom smislu presudu od 14. ožujka 2013 ., Aziz (C-415/11, EU:C:2013 :164, t. 69.) kao i mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u tom 
predmetu (C-415/11, EU:C:2012 :700, t. 74.). 
53 Presuda od 1. travnja 2004 ., Freiburger Kommunalbauten (C-237/02, EU:C:2004 :209). 
54 Vidjeti mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu Aziz (C-415/11, EU:C:2012 :700, t. 71.). 
ECLI:EU:C:2018 :724 16 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
ugovora, valja osobito uzeti u obzir pravila koja se primjenjuju u nacionalnom pravu, kada ne postoji 
sporazum između stranaka. Prema mišljenju Suda, na temelju takve usporedne analize nacionalni 
sudac moći će procijeniti stavlja li ugovor, i ako je tako, u kojoj mjeri, potrošača u nepovoljniji pravni 
položaj u odnosu na onaj predviđen nacionalnim pravom koje je na snazi 55. 
69. Što se tiče, osobito, odredbe o prijevremenom dospijeću, Sud je, jednakim rasuđivanjem koje je 
primijenio u presudi Aziz 56, u presudi Banco Primus 57 naveo elemente koje nacionalni sud mora uzeti 
u obzir prilikom ispitivanja nepoštenosti te odredbe. Iz tih presuda proizlazi da je sud koji je uputio 
zahtjev dužan ispitati osobito (i) ovisi li mogućnost dana prodavatelju robe ili pružatelju usluge da 
ukupan iznos zajma proglasi dospjelim o potrošačevu neizvršenju bitne obveze iz predmetnog 
ugovornog odnosa, (ii) je li ta mogućnost predviđena u slučajevima kada je takvo neizvršenje dovoljno 
teško uzevši u obzir trajanje i iznos zajma, (iii) odstupa li navedena mogućnost od propisa koji se 
primjenjuju u tom području u izostanku posebnih ugovornih odredbi te, naposljetku, (iv) dodjeljuje li 
nacionalno pravo potrošačima primjerena i djelotvorna sredstva koja bi im omogućila, kada su vezani 
takvom odredbom, da isprave učinke navedenog dospijeća zajma 58. Ti elementi omogućuju da 
nacionalni sud ocijeni je li ugovorna odredba nepoštena. 
70. U tom kontekstu, postavlja se pitanje trenutka od kojeg nacionalni sud mora polaziti prilikom 
ocjene nepoštenosti odredbe kako bi utvrdio elemente ocjene te kako bi se mogao izjasniti o 
nepoštenosti odredbe. Sud se već očitovao o tom temeljnom pitanju. U presudi Aziz Sud je smatrao 
da, „sukladno članku 4. stavku 1. Direktive [93/13], nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako 
da se u obzir uzimaju priroda robe ili uslugâ na koje se ugovor odnosi u vrijeme kad je bio sklopljen i 
sve popratne okolnosti sklapanja ugovora” 59. U tom pogledu, Sud je podsjetio da se u tim okolnostima 
također moraju ocjenjivati posljedice koje spomenuta odredba može imati u okviru prava primjenjivog 
na takav ugovor, što uključuje ispitivanje nacionalnog pravnog sustava 60. Posljedično, nacionalni sud se 
mora staviti u vrijeme sklapanja ili potpisivanja ugovora, a ne u vrijeme njegova izvršenja, kako bi 
procijenio nepoštenost ugovorne odredbe 61. 
71. Nakon utvrđenja nepoštenosti odredbe o prijevremenom dospijeću, kao što je to slučaj u ovom 
predmetu, iz sudske prakse Suda proizlazi da je nacionalni sud obvezan izvesti sve posljedice iz tog 
utvrđenja. 
b) Posljedice utvrđenja nepoštenosti ugovorne odredbe 
72. Kada je riječ o posljedicama utvrđenja nepoštenosti odredbe, valja podsjetiti da su prema općem 
pravilu dobro ustaljenom u sudskoj praksi Suda, koje proizlazi iz teksta članka 6. stavka 1. Direktive 
93/13, nacionalni sudovi obvezni izuzeti iz primjene nepoštenu ugovornu odredbu. To pravilo dosad 
ima samo jednu iznimku, onu utvrđenu u presudi Kásler i Káslerné Rábai 62.Međutim, kako ću 
objasniti u nastavku, Sud je postavio određene uvjete kako bi nacionalni sud mogao primijeniti 
iznimku priznatu u toj presudi u skladu s Direktivom 93/13 i sudskom praksom Suda. Imajućito na 
umu, prelazim sada na ispitivanje općeg pravila. 
55 Presuda od 14. ožujka 2013 ., Aziz (C-415/11, EU:C:2013 :164, t. 68.)  
56 Presuda od 14. ožujka 2013 . (C-415/11, EU:C:2013 :164, t. 73.). Vidjeti također mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u tom predmetu  
(C-415/11, EU:C:2012 :700, t. 77. i 78.). 
57 Presuda od 26. siječnja 2017 . (C-421/14, EU:C:2017 :60) 
58 Presuda od 26. siječnja 2017 ., Banco Primus (C-421/14, EU:C:2017 :60, t. 66. i navedena sudska praksa) 
59 Presude od 4. lipnja 2009 ., Pannon GSM (C-243/08, EU:C:2009 :350, t. 39.), od 9. studenoga 2010 ., VB Pénzügyi Lízing (C-137/08, 
EU:C:2010 :659, t. 42.), od 14. ožujka 2013 ., Aziz (C-415/11, EU:C:2013 :164, t. 71.) i od 26. siječnja 2017 ., Banco Primus (C-421/14, 
EU:C:2017 :60, t. 61.). Moje isticanje 
60 Vidjeti presudu od 14. ožujka 2013 ., Aziz (C-415/11, EU:C:2013 :164, t. 71.). 
61 Presuda od 20. rujna 2017 ., Andriciuc i dr. (C-186/16, EU:C:2017 :703, t. 58.). 
62 Presuda od 30. travnja 2014 . (C-26/13, EU:C:2014 :282) 
ECLI:EU:C:2018 :724 17 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
1) Opće pravilo u ustaljenoj sudskoj praksi Suda: obveza nacionalnog suda da izuzme iz primjene 
nepoštenu odredbu a da pritom nije nadležan preispitati njezin sadržaj 
73. Prije razmatranja povijesti nastanka obveze nacionalnog suda da izuzme iz primjene nepoštenu 
odredbu u sudskoj praksi, valja nešto reći o nastanku te sudske prakse te stoga i te obveze: presudi 
Banco Español de Crédito 63. 
74. U predmetu povodom kojeg je donesena ta presuda, koji se odnosio na postupak izdavanja platnog 
naloga, Sudu je prvi put upućeno pitanje protivi li se Direktivi 93/13 nacionalni propis 64 koji 
omogućuje nacionalnom sudu, kada utvrdi ništetnost nepoštene odredbe ugovora sklopljenog između 
prodavatelja robe ili pružatelja usluge i potrošača, da dopuni ugovor izmjenjujući sadržaj te ugovorne 
odredbe. U svojem je odgovoru Sud najprije podsjetio da tekst članka 6. stavka 1. Direktive 93/13, 
iako državama članicama priznaje određeni autonomni prostor u odnosu na definiciju pravnog režima 
koji se primjenjuje na nepoštene odredbe, ipak im izričito nameće obvezu definiranja da takve odredbe 
„nisu obvezujuće za potrošače” 65. 
75. Polazeći od te pretpostavke, Sud je zatim naveo, s jedne strane, ustaljenu sudsku praksu prema 
kojoj je, na temelju navedene odredbe, na nacionalnim sudovima koji utvrđuju nepoštenost ugovornih 
odredbi da izvedu sve posljedice koje u skladu s nacionalnim pravom iz toga proizlaze kako potrošač ne 
bi bio vezan tim ugovornim odredbama 66. S druge strane, Sud je istaknuo da je zakono davac Unije 
izričito predvidio u članku 6. stavku 1. drugom dijelu rečenice Direktive 93/13, kao i u njezinoj 
dvadeset i prvoj uvodnoj izjavi, da ugovor između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača i 
dalje obvezuje stranke „u tim uvjetima”, ako može nastaviti vrijediti i „bez tih nepoštenih odredaba” 67. 
Posljedično, Sud je presudio da „nacionalni sudovi moraju odbiti primjenu nepoštene ugovorne 
odredbe, kako ne bi proizvela obvezujućiučinak u odnosu na potrošača, a da pritom nisu ovlašteni 
preispitati njezin sadržaj” 68. Također se pobrinuo pojasniti, i to će kasnije ponoviti u više navrata, da 
taj ugovor u načelu mora nastaviti vrijediti bez bilo koje druge izmjene osim one koja proizlazi iz 
otklanjanja nepoštenih odredbi, ako je takav kontinuitet ugovora pravno moguć prema pravilima 
nacionalnog prava 69. 
76. Naime, ako bi nacionalni sud mogao mijenjati sadržaj nepoštenih odredbi, to bi pridonijelo 
otklanjanju odvraćajućeg učinka na prodavatelje robe ili pružatelje usluga u smislu da se te odredbe 
jednostavno ne primjenjuju na potrošače jer bi ti prodavatelji robe ili pružatelji usluga i dalje bili u 
iskušenju upotrijebiti spomenute uvjete, svjesni činjenice da čak i ako se ti uvjeti proglase ništetnima, 
nacionalni sud svejedno može dopuniti ugovor u mjeri u kojoj je to potrebno, na način da time zaštiti 
interes spomenutih prodavatelja robe ili pružatelja usluga 70. 
63 Presuda od 14. lipnja 2012 . (C-618/10, EU:C:2012 :349)  
64 Dotični nacionalni propis bio je članak 83. Kraljevskog zakono davnog dekreta 1/2007 . Vidjeti točku 20. ovog mišljenja.  
65 Presuda od 14. lipnja 2012 ., Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012 :349, t. 62.)  
66 Presuda od 6. listopada 2009 ., Asturcom Telecomunicaciones (C-40/08, EU:C:2009 :615, t. 58.); rješenje od 16. studenoga 2010 ., Pohotovosť  
(C-76/10, EU:C:2010 :685, t. 62.) kao i presuda od 15. ožujka 2012 , Pereničová i Perenič (C-453/10, EU:C:2012 :144, t. 30.). 
67 Presuda od 14. lipnja 2012 ., Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012 :349, t. 64.). Dvadeset prva uvodna izjava Direktive 93/13 
predviđa da „bi države članice trebale osigurati da u ugovorima koje prodavatelj robe ili pružatelj usluga sklapa s potrošačima nema 
nepoštenih odredaba te […] ako se takve odredbe ipak upotrijebe, one potrošača ne obvezuju, i da u takvim uvjetima ugovor nastavi obvezivati 
strane ako je u stanju i dalje važiti bez tih nepoštenih odredaba”. Moje isticanje 
68 Vidjeti presude od 14. lipnja 2012 ., Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012 :349, t. 65.) i presudu od 21. prosinca 2016 , Gutiérrez 
Naranjo i dr. (C-154/15, C-307/15 i C-308/15, EU:C:2016 :980, t. 57.). 
69 Moje isticanje. Presude od 14. lipnja 2012 ., Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012 :349, t. 65.); od 30. svibnja 2013 ., Asbeek Brusse i 
de Man Garabito (C-488/11, EU:C:2013 :341, t. 57.); od 21. siječnja 2015 ., Unicaja Banco i Caixabank (C-482/13, C-484/13, C-485/13 i 
C-487/13, EU:C:2015 :21, t. 28.) i od 26. siječnja 2017 ., Banco Primus (C-421/14, EU:C:2017 :60, t. 71.). Valja dodati da bi takvu pravnu 
mogućnost u pogledu održanja ugovora trebalo ocijeniti s obzirom na objektiva mjerila, a ne s obzirom na interese jedne ugovorne strane. 
Vidjeti Mikłaszewicz, P., „Komentarz do art. 3851 k.c.”, u Osajda, K. (dir.), Kodeks cywilny. Komentarz, éd. 19, 2018 ., Legalis, komentar 
članka 385.1 poljskog Građanskog zakonika, točka 45. 
70 Presuda od 14. lipnja 2012 ., Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012 :349, t. 69.). Vidjeti mišljenje nezavisne odvjetnice V. Trstenjak u 
tom predmetu (C-618/10, EU:C:2012 :74, t. 86. do 88.). 
ECLI:EU:C:2018 :724 18 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
77. Iz prethodno navedenoga proizlazi da, uzevši u obzir znatniju neravnotežu prouzročenu na štetu 
potrošača u pravima i obvezama stranaka proizašlima iz ugovora kada taj ugovor sadržava nepoštene 
odredbe, nacionalni sudovi su ih obvezni izuzeti iz primjene na temelju članka 6. stavka 1. Direktive 
93/13. 
78. Doista je točno da je Sud presudio da ta odredba predstavlja odredbu s obvezujućim učinkom kojoj 
je cilj, s obzirom na podređeni položaj jedne ugovorne strane (potrošača), formalnu ravnotežu koju taj 
ugovor uspostavlja između prava i obveza suugovaratelja zamijeniti stvarnom ravnotežom koja će 
između njih ponovno uspostaviti ravnopravnost 71. Čini mi se jasnim da se tom tvrdnjom Sud poziva 
na svrhu članka 6. stavka 1. Direktive 93/13, pri čemu ne nastoji utvrditi nikakav okvir radi njezine 
provedbe u konkretnim slučajevima 72. 
79. Sasvim je jasno da ponovna uspostava ravnoteže između potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja 
usluga ne može značiti mogućnost izmjene nepoštenih ugovornih odredbi. Naime, s jedne strane, takva 
bi mogućnost bila suprotna članku 6. stavku 1. Direktive 93/13, koji ne bi imao smisla i, posljedično, 
korisnom učinku zaštite koju zahtijevaju njezine odredbe 73. S druge strane, takva mogućnost ne 
dopušta zadržati odvraćajući učinak na prodavatelje robe ili pružatelje usluga u smislu da se te 
odredbe ne primjenjuju na potrošače. 
2) Iznimka od pravila: presuda Kásler i Káslerné Rábai 
80. Predmet povodom kojeg je donesena presuda Kásler i Káslerné Rábai 74 odnosio se na ugovor o 
hipotekarnom zajmu sklopljen između bankovnog subjekta i potrošača, izraženom u stranoj valuti 
(švicarski franak), čiji je iznos na dan davanja bio izračunan u mađarskim forintama prema kupovnom 
tečaju valute. Zajmoprimac je zauzvrat morao otplatiti zajam u forintama prema prodajnom tečaju za 
tu istu valutu. Svojim trećim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev je u biti pitao treba li, u 
situaciji u kojoj ugovor sklopljen između prodavatelja robe ili pružatelja usluge i potrošačane može 
nastaviti vrijediti nakon uklanjanja nepoštene odredbe, članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 tumačiti na 
način da mu se protivi nacionalni propis koji omogućuje nacionalnom sudu da otkloni ništetnost 
nepoštene odredbe zamjenjujući je dispozitivnom odredbom nacionalnog prava. 
81. U svojem je odgovoru Sud utvrdio da se, u slučaju u kojem ugovor sklopljen između prodavatelja 
robe ili pružatelja usluge i potrošača ne može nastaviti vrijediti nakon uklanjanja nepoštene odredbe, 
odredbi te direktive ne protivi nacionalni propis koji omogućuje nacionalnom sudu da otkloni 
ništetnost te odredbe zamjenjujućije dispozitivnom odredbom nacionalnog prava. 
82. Iz te presude jasno proizlazi da, kao što sam to već naveo u točki 72. ovog mišljenja, moraju biti 
ispunjena dva uvjeta kako bi nacionalni sud mogao otkloniti nepoštenu odredbu zamjenjujućije 
dispozitivnom odredbom nacionalnog prava. S jedne strane, ta zamjena mora dovesti do toga „da se 
ugovor može održati na snazi unatoč uklanjanju odredbe” te da „i dalje obvezuje stranke” 75, kako 
71 Vidjeti presudu od 26. listopada 2006 ., Mostaza Claro (C-168/05, EU:C:2006 :675, t. 36.). Vidjeti također presude od 14. lipnja 2012 ., Banco 
Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012 :349, t. 40.); od 30. svibnja 2013 ., Jőrös (C-397/11, EU:C:2013 :340, t. 25.) i od 17. svibnja 2018 ., Karel 
de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C-147/16, EU:C:2018 :320, t. 27. i navedena sudska praksa). 
72 „Važnost zaštite potrošača osobito je navela zakonodavca [Unije] da u članku 6. stavku 1. Direktive predvidi da nepoštene odredbe u ugovoru 
koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem ‚ne obvezuju potrošače’”. Vidjeti presudu od 26. listopada 2006 ., Mostaza 
Claro (C-168/05, EU:C:2006 :675, t. 36.). 
73 Presuda od 4. lipnja 2009 ., Pannon GSM (C-243/08, EU:C:2009 :350, t. 32. i 33.). Vidjeti također bilješku 48. ovog mišljenja. 
74 Presuda od 30. travnja 2014 . (C-26/13, EU:C:2014 :282) 
75 Presuda od 30. travnja 2014 ., Kásler i Káslerné Rábai (C-26/13, EU:C:2014 :282, t. 81.). Vidjeti i presudu od 21. siječnja 2015 ., Unicaja Banco i 
Caixabank (C 482/13, C 484/13, C 485/13 i C 487/13, EU:C:2015 :21, t. 33.), kao i rješenje od 11. lipnja 2015 ., Banco Bilbao Vizcaya Argentaria 
(C 602/13, neobjavljeno, EU:C:2015 :397, t. 38.). 
ECLI:EU:C:2018 :724 19 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
nacionalni sud ne bi morao utvrditi ništetnim cijeli ugovor. S druge strane, u slučaju u kojem je sud 
obvezan utvrditi ništetnim cijeli ugovor, navedena zamjena treba spriječiti da potrošač bude izložen 
„osobito štetnim posljedicama [čime] bi bila ugrožena preventivna funkcija utvrđivanja takvog ugovora 
ništetnim” 76. 
83. Na pitanja koja su postavili sudovi koji su uputili zahtjev valja odgovoriti s obzirom na sudsku 
praksu navedenu u točkama 65. do 82. ovog mišljenja. 
4. Prvo pitanje u predmetu C-70/17: doseg utvrđenja nepoštenosti odredbe o prijevremenom 
dospijeću s obzirom na iznesenu sudsku praksu 
84. Svojim prvim prethodnim pitanjem u predmetu C-70/17 Tribunal Supremo (Vrhovni sud) u biti 
želi znati treba li članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 tumačiti na način da mu se protivi to da 
nacionalni sud, koji je utvrdio nepoštenost ugovorne odredbe koja omogućuje zahtijevanje 
prijevremenog dospijeća ugovora o hipotekarnom zajmu, osobito u slučaju neplaćanja samo jedne 
mjesečne rate, može održati djelomičnu valjanost te odredbe jednostavnim otklanjanjem razloga 
dospijeća koji je čini nepoštenom. 
85. Tribunal supremo (Vrhovni sud) u svojoj odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku 
navodi da je moguće da se nepoštenost ugovorne odredbe ne odnosi na cijelu ispitanu odredbu već 
samo na jedan njezin dio, u ovom slučaju, dio koji se odnosi na „broj i važnost propuštenih plaćanja 
koji dovode do prijevremenog dospijeća”. U ovom slučaju, neplaćanje se odnosilo na „samo jednu 
mjesečnu ratu”. Sud koji je uputio zahtjev tvrdi, pozivajući se na sudsku praksu Bundesgerichtshofa 
(Savezni vrhovni sud), da se u takvom slučaju navedena odredba može održati jednostavnim 
otklanjanjem dijela koji je čini nepoštenom, pod uvjetom da je ta izmijenjena odredba gramatički 
razumljiva, da ima pravni smisao i da ne podrazumijeva uvođenje novog ili različitog pravila od onog 
prvobitno sadržanog u odredbi. 
86. U tom pogledu, Tribunal Supremo (Vrhovni sud) upućuje na sudsku praksu Bundesgerichtshofa 
(Savezni vrhovni sud) koja se odnosi na pravilo o odvojivosti odredbe, osobito na presudu od 
10. listopada 2013 . 77. Prema navodima suda koji je uputio zahtjev, odvojivost odredbe nije automatski 
protivna pravu Unije. Naime, nije riječ o izmjeni odredbe, već o djelomičnoj nevaljanosti, koja je 
korisna u slučaju ništetnosti odredbe zbog njezine nepoštenosti, u kojem, nakon otklanjanja dijela koji 
se smatra nepoštenim, ugovor nastavlja vrijediti s ostatkom odredbe. Stoga, ako iz ocjene preostalog 
dijela odredbe proizlazi da je razuman i transparentan, treba smatrati da on vrijedi i da proizvodi 
učinke. 
87. Radi boljeg razumijevanja značenja i posljedica tog prvog prethodnog pitanja koje je uputio 
Tribunal Supremo (Vrhovni sud), redom ću iznijeti sudsku praksu Bundesgerichtshofa (Savezni vrhovni 
sud) o odvojivosti odredbe i nakon toga njezinu ocjenu u njemačkoj pravnoj teoriji. 
76 Presuda od 30. travnja 2014 ., Kásler i Káslerné Rábai (C-26/13, EU:C:2014 :282, t. 83.). Vidjeti također rješenje od 11. lipnja 2015 ., Banco 
Bilbao Vizcaya Argentaria (C-602/13, neobjavljeno, EU:C:2015 :397, t. 38. i navedena sudska praksa). 
77 BGH III ZR 325/12 – NJW 2014 , 141 
ECLI:EU:C:2018 :724 20 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
a) Sudska praksa Bundesgerichtshofa (Savezni vrhovni sud) u vezi s pravilom o odvojivosti 
odredbe 
88. Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) je od osamdesetih godina razvio detaljnu sudsku praksu 
koja se tiče tumačenja djelomično nepoštenih odredbi. Pravni temelj tog tumačenja je članak 306. 
Bürgerliches Gesetzbucha (njemački Građanski zakonik). Danas se smatra da ta odredba, koja prethodi 
Direktivi 93/13/EEZ, prenosi njezin članak 6. Taj je sud u svojoj sudskoj praksi oblikovao sljedeće 
pitanje: je li moguće odvojiti odredbu koja je djelomično „zaražena” nepoštenim elementom na 
nepošteni dio i dio koji nije nepošten? U slučaju potvrdnog odgovora, koje su posljedice takvog 
odvajanja? 
1) Tumačenje Bundesge richtshofa (Savezni vrhovni sud) 
89. Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) je 1981 . prvi put 78 dopustio „rastaviti/odvojiti” ugovornu 
odredbu na nekoliko dijelova, od kojih je jedan (ili nekoliko njih) nepošten, radi „spašavanja” ostatka 
odredbe. Zamisao je uvijek (i) da „zaraženi” dio može biti izbrisan bez daljnjih izmjena, (ii) da 
preostala rečenica zadrži isto značenje bez izbrisanih dijelova i (iii) da prvobitna svrha preostale 
rečenice ostane sačuvana, odnosno ne mijenja značenje 79. Ako ti uvjeti nisu ispunjeni, osobito ako se 
radnja ne može obaviti jednostavnim „potezom pera”,više nije riječ o „odvajanju”,već o 
„umanjenju/izmjeni za održavanje valjanosti” (geltungserhaltende Reduktion). Bundesgerichtshof 
(Savezni vrhovni sud) takvo umanjenje ili izmjenu za održavanje valjanosti, barem u pogledu situacija 
koje ulaze u područje primjene Direktive 93/13, smatra nedopuštenima 80. Prema mišljenju tog suda, 
glavni argumenti protiv takve izmjene za održavanje valjanosti su, s jedne strane, to da bi osoba koja 
koristi te odredbe mogla jednostavno unijeti nepoštene odredbe znajući da će ih sud izmijeniti tako da 
postanu dopuštene te, s druge strane, da nije na sudu koji odlučuje o meritumu da pronalazi rješenje 
koje je dopušteno 81. 
90. Radi prikaza njemačke prakse o odvajanju odredbe upućujem na presudu Bundesgerichtshofa 
(Savezni vrhovni sud) od 10. listopada 2013 . 82, koju je Tribunal Supremo (Vrhovni sud) naveo u svojoj 
odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku. Taj se predmet odnosio na privolu koju je 
pacijent dao svojem stomatologu koji ga je liječio, a odnosi se na sljedeće tri točke: 1) pristanak na 
otkrivanje osobnih podataka, 2) pristanak na ustup potraživanja društvu za naplatu potraživanja, 3) 
pristanak na naknadni ustup istog potraživanja prvobitnog primatelja na bankovnu instituciju radi 
refinanciranja. Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) odlučio je da iako trećatočka, koja se odnosi 
na „naknadni ustup”, nije u skladu sa zakono davstvom o nepoštenim odredbama, ostatak ugovora 
ostaje valjan jer je odredba odvojiva. Naime, odredba je glasila kako slijedi (dijelovi koje treba ukloniti 
nalaze se u zagrada ma i istaknuti su kurzivom): 
„Privola radi ustupa 
(i) Slažem se da stomatolog naveden na prednjoj strani otkrije društvu ZA Zahnärtzliche 
Abrechnungsgesellschaft (u daljnjem tekstu: ZAAG) sve dokumente potrebne za izdavanje računa i 
naplatu potraživanja, po potrebi sudskim putem, osobito moje ime, moju adresu, moj datum rođenja, 
šifru usluga, iznos računa, bilješke o liječenju, račune provedenih analiza, obrasce itd. 
78 Vidjeti presudu od 7. listopada 1981 . (VIII ZR 214/80, NJW 1982 , 178 [181]) 
79 Vidjeti Uffmann, K., Das Verbot der geltungserhaltenden Reduktion, Tübingen, 2010 , str. 157.; Basedow, J. u Krüger, W., Münchener 
Komm entar zum BGB, 7. izdanje, München, 2016 ., članak 306., br. 18; Schlosser, P., Staudinger Komm entar zum BGB, travanj 2013 ., 
članak 306., br. 20. Što se tiče sudske prakse, vidjeti BGH, presude od 10. listopada 2013 . (III ZR 325/12, br. 14); od 16. veljače 2016 . (XI ZR 
454/14, br. 21) i od 18. siječnja 2017 . (VIII ZR 263/15, br. 38). 
80 Vidjeti osobito BGH, presude od 17. svibnja 1982 . (VII ZR 316/81); od 25. lipnja 2003 . (VIII ZR 344/02); od 18. siječnja 2017 . (VIII ZR 263/15, 
br. 38). 
81 Vidjeti osobito BGH, presuda od 17. svibnja 1982 . (VII ZR 316/81). 
82 BGH, presuda od 10. listopada 2013 . (III ZR 325/12) 
ECLI:EU:C:2018 :724 21 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
(ii) U tu svrhu, izričito oslobađam stomatologa od obveze čuvanja liječničke tajne i izričito se slažem da 
stomatolog ustupi potraživanje koje proizlazi iz liječenja ZAAG-u(, koji ga po potrebi može ustupiti 
D. Bank e.G.-u radi refinanciranja). 
(iii) Razumijem da će nakon ustupa potraživanja koje proizlazi iz liječenja ZAAG postati moj vjerovnik, 
tako da, u slučaju spora, njemu treba podnijeti i istaknuti sve prigovore protiv potraživanja, uključujući 
i one koji proizlaze iz liječenja i povijesti bolesti, te da stomatolog koji me liječio može biti saslušan kao 
svjedok. […]” 83. 
91. Iz teksta te odredbe jasno proizlazi da je ona odvojiva na tri zasebna dijela. Posljedično, 
Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) je jednostavno uklonio dio za koji je smatrao da odgovara 
kriterijima nepoštene ili „zaražene” odredbe a da nije izmijenio preostali tekst ni primijenio bilo kakve 
dispozitivne odredbe nacionalnog prava kako bi sačuvao odredbu nakon izmjene. Iz njegove sudske 
prakse usto proizlazi i da rečenica ne smije promijeniti značenje. 
2) Većinsko stajalište u njemačkoj pravnoj teoriji 
92. Kako bi opisala tu metodu „odvajanja”, njemačka pravna teorija je 1988 . uvela pojam blue pencil 
test 84, koji se izvorno koristio u pravu tržišnog natjecanja 85. Taj je pojam, koji Bundesgerichtshof 
(Savezni vrhovni sud) u početku nije koristio, sugestivan. Naime, upućuje na precrtavanje plavim 
flomasterom dijela za koji se smatra da odgovara kriterijima nepoštene odredbe. 
93. Zamisao na kojoj se temelji blue pencil test, odnosno odvajanje odredbi na nepošteni dio i dio koji 
nije nepošten, većinom je dobro prihvaćena u Njemačkoj 86. Glavni argument koji ističe njemačka 
pravna teorija jednak je onom koji je prihvaćen u sudskoj praksi: prihvatiti rješenje umanjenja/izmjene 
za održavanje valjanosti znači da korisnik odredbe može, bez ikakve opasnosti, sastaviti nepoštene 
odredbe znajući da će ih sudska praksa izmijeniti na dopuštenu razinu. Drugim riječima, takvo 
umanjenje/izmjena za održavanje valjanosti nema odvraćajućiučinak 87, zbog čega se ne m ože 
dopustiti 88. 
83 
„Einwilligung zur Abtretung 
(i) Ich erkläre mich damit einverstanden, dass der umseitig genannte Zahnarzt zum Zweck der Erstellung der Rechnung sowie zur Einziehung 
und der gegebenenfalls gerichtlichen Durchsetzung der Forderung alle hierzu notwendigen Unterlagen, insbesondere meinen Namen, 
Anschrift, Geburtsdatum, Leistungsziffern, Rechnungsbetrag, Behandlungsdokumentation, Laborrechnungen, Formulare etc. an die ZA 
Zahnärztliche Abrechnungsgesellschaft D. (im Folgenden: ZAAG) weitergibt. 
(ii) Insoweit entbinde ich den Zahnarzt ausdrücklich von seiner ärztlichen Schweigepflicht und stimme ausdrücklich zu, dass der Zahnarzt die 
sich aus der Behandlung ergebende Forderung an die ZAAG [und diese gegebenenfalls an das refinanzierende Institut – D.-Bank e.G., D.] – 
abtritt. 
(iii) Ich bin mir bewusst, dass nach der Abtretung der Honorarforderung mir gegenüber die ZAAG als Forderungsinhaberin auftritt und 
deshalb Einwände gegen die Forderung – auch soweit sie sich aus der Behandlung und der Krankengeschichte ergeben – im Streitfall 
gegenüber der ZAAG zu erheben und geltend zu machen sind und der mich behandelnde Zahnarzt als Zeuge vernomme n werden kann. 
[…]”. 
84 Temm ing, F., Zeitschrift für das Privatrecht der Europäischen Union (GPR) 2016 ., str. 38. do 46. i osobito vidjeti bilješku 8. koja upućuje na 
presudu Nordenfelt protiv Maxim Nordenfelt Guns and Ammunition Co Ltd [1894 ] AC 535. 
85 Vidjeti Uffmann, K., Das Verbot der geltungserhaltenden Reduktion, Tübingen, 2010 ., str. 157. 
86 Vidjeti Kollmann, A. u Dauner-Lieb, B., Langen, W., Nomos-Komm entar zum BGB, svezak 2., 3. izdanje, 2016 ., članak 306., br. 15 i sljedeći; 
Schulte-Nölke, H. u Schulze, R., Handkomm entar zum BGB, 9. izdanje, 2017 ., članak 306., br. 4 i sljedeći; Bonin u Artz, M., 
Beck-Online-Großkomm entar zum BGB, izdanje od 1. ožujka 2018 ., članak 306., br. 38 i sljedeći; Schmidt, H. u Bamberger/Roth/Hau/Poseck, 
Beck’scher Online-Komm entar zum BGB, izdanje od 1. studenoga 2017 ., članak 306., br. 16 i sljedeći te Schmidt, H. u 
Ulmer/Brandner/Hensen, AGB-Recht, članak 306., br. 14 i sljedeći. 
87 Roloff u Westermann, H.-P., Erman – Komm entar zum BGB, 15. izdanje, 2017 ., članak 306., br. 8. 
88 Radi cjelovitosti valja spomenuti da je prema mišljenju koje je manjinski zastupljeno u njemačkoj pravnoj teoriji u biti umjetno reći da 
odvajanje nije isto što i izmjena. Vidjeti Uffmann, K., Das Verbot der geltungserhaltenden Reduktion, Tübingen, 2010 ., str. 158. i sljedeće; 
Uffmann, K., Recht der Arbeit, 2012 ., str. 113. do 120. i osobito str. 119. Općenito, često neće biti mogućetočno razdijeliti nepoštene dijelove 
i dijelove koji nisu nepošteni. Stoga, prema tom manjinskom stajalištu, valja prihvatiti izmjenu za održavanje valjanosti. Uffmann, K., op. cit., 
str. 164. i sljedeće; Schlosser, P. u Staudinger, „Komme ntar zum BGB”, izdanje od travnja 2013 ., članak 306., br. 25; Basedow, J. u Krüger, W., 
Münchener Komm entar zum BGB, 7. izdanje, 2016 ., članak 306., br. 13 i sljedeći. 
ECLI:EU:C:2018 :724 22 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
94. S obzirom na tako iznesen kontekst pravila o odvojivosti odredbe ili blue pencil testa u sudskoj 
praksi i pravnoj teoriji, iako ne želim iznositi stajalište o usklađenosti tog pravila s pravom Unije, već 
mi se čini jasnim da postupak koji je predložio Tribunal Supremo (Vrhovni sud) nije odvojivost 
odredbe ili blue pencil test,već njezina izmjena za održavanje valjanosti. Stoga ću to objasniti u 
sljedećim razmatranjima. 
b) Sporna odredba 
1) Odvojivost odredbe ili njezina izmjena za održavanje valjanosti 
95. Iz točke 84. ovog mišljenja proizlazi da se prijedlog Tribunala Supremo (Vrhovni sud) sastoji u 
tome da se sporna odredba održi otklanjajući samo dio koji je čini nepoštenom, odnosno neplaćanje 
bilo koje rate. Radi boljeg razumijevanja tumačenja koje je taj sud podnio Sudu, čini mi se korisnim u 
nastavku prepisati spornu odredbu, kako proizlazi iz pravnog okvira iznesenog u predmetu C-70/17, 
zajedno s odvajanjem koje je predložio Tribunal Supremo (Vrhovni sud), radi ispitivanja je li navedena 
odredba odvojiva s obzirom na blue pencil test na koji se poziva u svojoj odluci kojom se upućuje 
zahtjev za prethodnu odluku (dijelovi koje treba izbrisati se nalaze u zagrada ma i pisani su kurzivom): 
„Banka može, bez potrebe za opomenom, proglasiti zajam dospjelim i zahtijevati pred sudom otplatu 
ukupnog duga, kako dospjele iznose tako i one koji trebaju dospjeti, uvećane za kamate, zatezne 
kamate, izdatke i troškove, u sljedećim slučajevima: (a) Neplaćanje (bilo koje) rate kamata ili 
amortizacije, uključujući i sve njezine sastavne dijelove, ako stranke izričito zahtijevaju upis te odredbe 
u zemljišnim knjigama, u skladu s člankom 693. LEC-a” 89. 
96. Možemo li smatrati da odredba ispunjava zahtjeve blue pencil testa i da je stoga odvojiva na 
nekoliko različitih dijelova? 
97. Mislim da ne. 
98. Kao prvo, iz primjene blue pencil testa, kako je iznesen u točki 90. ovog mišljenja, proizlazi da 
sporna odredba u predmetu C-70/17 90 nije odvojiva. Naime, u ugovornoj odredbi koju je 
Bundesgerishof ispitao u svojoj presudi te Tribunal Supremo (Vrhovni sud) naveo u svojoj odluci 
kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku predviđena su tri prava: pristanak na otkrivanje 
osobnih podataka te dva pristanka na ustup, prvi na društvo za naplatu potraživanja i drugi na 
bankovnu instituciju. Brisanje dijela odredbe koji se odnosi na ustup potraživanja na bankovnu 
instituciju načelno ne utječe na druge dijelove odredbe jer su ta tri dijela neovisna. 
99. Suprotno tomu, situacija je različita kada je riječ o spornoj odredbi na kojoj se temelji predmet 
C-70/17. Naime, „zaraženi” dio odnosi se samo na točku (a), odnosno pravo banke da proglasi zajam 
dospjelim u slučaju „neplaćanja (bilo koje) rate kamata ili amortizacije […]”. Posljedično, primjenom 
pravila blue pencil testa, sporna odredba ispunjava prvi uvjet odvojivosti, odnosno da „zaraženi” dio 
može biti izbrisan bez daljnjih izmjena, samo u dva slučaja. Prvi je onaj u kojem sporna odredba 
sadržava nekoliko razloga prijevremenog dospijeća, i može stoga, primjerice, glasiti: „[…] u sljedećim 
slučajevima: (a) neplaćanja jedne, nekoliko ili svih rata […]”. Pojam „jedne” je stoga jedini razlog za 
brisanje, bez daljnjih zahvata u druge elemente točke (a). U tom bi slučaju ista odredba, u formalnom 
89 U toj vrsti ugovora o hipotekarnom zajmu slijedećetočke ((b), (c) ili (d) itd.) načelno ne predviđaju razloge za raskid koji proizlaze iz 
neizvršavanja obveze dužnika. 
90 Ta je odredba prepisana u točki 95. ovog mišljenja. 
ECLI:EU:C:2018 :724 23 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
značenju tog pojma, obuhvaćala nekoliko situacija koje se mogu utvrditi i razdvojiti. Međutim, to 
prema mojem mišljenju nije slučaj sa spornom odredbom na kojoj se temelji predmet C-70/17 91. 
Drugi slučaj je onaj u kojem bi „zaraženi” dio činio cijelu točku (a). Točka (a) bi se stoga mogla 
izbrisati bez zahvata u druge točke te odredbe, odnosno (b), (c) ili (d) 92. 
100. Kao drugo, čak i ako se prihvati da se „zaraženi” dio sporne odredbe na kojoj se temelji predmet 
C-70/17 može izbrisati bez daljnjih izmjena 93 – što ne prihvaćam na temelju informacija kojima 
raspolažem – odvajanje „zaraženog” dijela trebalo bi omogućiti da se odredba ispravno protumači. 
Rezultat bi bio sljedeći: „neplaćanje rate kamata ili amortizacije”. Vrlo je vjerojatno da su mišljenja 
podijeljena o tome je li odredba nakon odvajanja gramatički razumljiva. Možemo li iz teksta odvojene 
odredbe jasno zaključiti koliko je neplaćenih mjesečnih rata potrebno da bi se vjerovnik mogao 
pozvati na prijevremeno dospijeće ugovora o zajmu? Očito je da ne. 
101. U svakom slučaju, čak i ako se smatra da je sporna odredba nakon odvajanja gramatički jasna i 
razumljiva, što je prema mojem mišljenju upitno sa stajališta pravne sigurnosti, uvjeren sam da će 
nakon brisanja nepoštenog dijela prvobitna svrha te odredbe biti dovedena u pitanje jer ćeopćenitim 
upućivanjem na „neplaćanje rate” nepovratno steći novo pravno značenje. Međutim, kao što sam to 
naveo u točkama 89. do 93. ovog mišljenja, takav rezultat nije dopušten blue pencil testom, kako ga 
tumači sudska praksa Bundesgerichtshofa (Savezni vrhovni sud) i navodi Tribunal Supremo (Vrhovni 
sud). Stoga, budući da uvjeti utvrđeni tim pravilom nisu ispunjeni, moram zaključiti da postupak koji 
je predložio Tribunal Supremo (Vrhovni sud) nije „odvajanje” odredbe, već njezino 
„umanjenje/izmjena za održavanje valjanosti”, što podrazumijeva njezino preoblikovanje. 
102. Radi očuvanja svrhe te odredbe, valjalo bi uvesti novo pravilo ili pravilo različito od onog 
izvornog, što nije dopušteno blue pencil testom, kao što to priznaje sam Tribunal Supremo (Vrhovni 
sud) u svojoj odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku. S obzirom na to da se odredba ne 
može provesti bez primjene dispozitivne odredbe nacionalnog prava, kao što je članak 693. stavak 2. 
LEC-a, čini mi se jasnim da se izmjena koju je predvidio sud koji je uputio zahtjev ne može ograničiti 
na „jednostavni potez pera” kao što to zahtijeva blue pencil test. 
103. U svakom slučaju, u tom pogledu podsjećam da je, u području primjene Direktive (93/13), 
izmjena za održavanje valjanosti isključena sudskom praksom Bundesgerichtshofa (Savezni vrhovni 
sud) 94, koju navodi Tribunal Supremo (Vrhovni sud). Iz točke 93. ovog mišljenja proizlazi da takva 
vrsta izmjene ne bi imala odvraćajućiučinak i da nije na sudu koji odlučuje o meritumu da pronalazi 
rješenje koje bi bilo dopušteno 95. 
104. S obzirom na utvrđenje da postupak koji je predložio Tribunal Supremo (Vrhovni sud) u 
predmetu C-70/17 nije „odvajanje” sporne odredbe, već njezina „izmjena za održavanje valjanosti”, sada 
valja, u okviru prvog prethodnog pitanja, ispitati temeljno pitanje protivi li se pravu Unije izmjena koju 
je predložio Tribunal Supremo (Vrhovni sud) odredbe o prijevremenom dospijeću čiju je nepoštenost 
utvrdio nacionalni sud. 
91 Suprotno tomu, to bi upravo bio slučaj sporne odredbe u predmetu C-179/17, koja glasi: „Neovisno o ugovorenom trajanju ovog ugovora, 
banka vjerovnik može proglasiti zajam dospjelim smatrajući ga raskinutim i smatrajući dug prijevremeno dospjelim u cijelosti, osobito u 
slučaju neplaćanja po dospijeću(jedne,) nekoliko ili svih rata utvrđenih u drugoj odredbi (o amortizaciji)”. Ta odredba ispunjava prvi uvjet 
blue pencil testa s obzirom na to da se svaka vrsta neplaćanja (jedne, nekoliko ili svih rata) može smatrati zasebnom. 
92 To bi bio slučaj: „[…] (a) (Neplaćanja bilo koje rate kamata ili amortizacije) […]; (b) […]; (c) […]”. 
93 Kao što je prema mojem mišljenju slučaj sa spornom odredbom u predmetu C-179/17. 
94 Vidjeti točku 89. ovog mišljenja. 
95 Ta se ista razmatranja primjenjuju na spornu odredbu u predmetu C-179/17. 
ECLI:EU:C:2018 :724 24 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
2) Je li sačuvana svrha odredbe, s obzirom na sudsku praksu Suda, bez navođenja broja neisplaćenih 
mjesečnih rata koji omogućuje njezinu provedbu? 
105. Kao prvo, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 66. ovog mišljenja na nacionalnom je 
sudu da se izjasni o nepoštenosti ugovorne odredbe 96. U okviru ispitivanja navedene nepoštenosti 
nacionalni sud mora najprije utvrditi što se može smatrati odredbom 97, odnosno ugovornom obvezom 
različitom od ostalih odredbi u ugovoru čija se moguća nepoštenost može zasebno ispitivati. To je 
prethodno ispitivanje neophodno s obzirom na to da, u skladu sa sudskom praksom Suda navedenom 
utočki 75. ovog mišljenja, nakon što utvrde i proglase njezinu nepoštenost (stadij ispitivanja koji se 
odnosi na ocjenu ili kvalifikaciju odredbe) 98, nacionalni sudovi su dužni izuzeti iz primjene nepoštenu 
ugovornu odredbu kako ne bi proizvela obvezujućiučinak u odnosu na potrošača a da pritom nisu 
ovlašteni preispitati njezin sadržaj (stadij ispitivanja posljedica proglašenja nepoštenosti odredbe) 99. 
Naime, ugovor u načelu mora nastaviti vrijediti bez ikakve izmjene osim one koja proizlazi iz 
otklanjanja nepoštenih odredbi, ako je takav nastavak ugovora pravno moguć prema pravilima 
nacionalnog prava 100. 
106. Kao drugo, valja podsjetiti na to da iz odluke Tribunala Supremo (Vrhovni sud) kojom se upućuje 
zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da navođenje „bilo koje rate” čini bitni i neophodni uvjet za 
provođenje odredbe o prijevremenom dospijeću. Posljedično, čini mi se da svrha odredbe nije 
sačuvana bez točnog navođenja broja neisplaćenih mjesečnih rata koje omogućuje njezinu provedbu, 
što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri 101. Nadalje, ako su, prema sudskoj praksi Suda, 
nacionalni sudovi dužni jednostavno ne primjenjivati odredbe koje se smatraju nepoštenima, uvjet koji 
može aktivirati prijevremeno dospijeće ukupnog zajma postaje dakle, prema mojem mišljenju, 
bespredmetan. Stoga, cjelokupna bi odredba nužno bila bez učinka. 
107. Kao treće, napominjem da takva odredba, koja predviđa prijevremeno dospijeće ukupnog salda u 
slučaju neplaćanja bilo koje rate, ne ispunjava uvjete koje je Sud utvrdio u presudama Aziz i Banco 
Primus 102, s obzirom na to da sporna odredba ne predstavlja dovoljno tešku povredu u pogledu 
trajanja i iznosa zajma. U svakom slučaju, ne treba zaboraviti da, kao što je to opravdano istaknula 
Komisija, u skladu s tom sudskom praksom, ako se gore navedeni uvjet (navođenje „bilo koje rate”) 
proglasi nepoštenim i posljedično se ne primjeni, preostali dio, odnosno jednostavna mogućnost da se 
ukupni saldo proglasi dospjelim 103, ne samo da neće imati praktične učinke, već će također biti toliko 
apstraktan da neće omogućiti nacionalnom sudu da ispita ispunjava li uvjete koje je Sud nabrojio u 
presudi Banco Primus 104 i koji su navedeni u točki 69. ovog mišljenja. 
108. Također podsjećam da je točni trenutak u kojem je bankovna institucija izvršila mogućnost 
prijevremenog raskida činjenično pitanje koje nije relevantno za potrebe ispitivanja odredbe koja se 
odnosi na neplaćanje samo jedne mjesečne rate. Ovdje nije riječ o utvrđivanju je li poslovno 
postupanje banke nepošteno, većje li ugovorna odredba nepoštena. Suprotno onomu što proizlazi iz 
96 Vidjeti presude od 9. studenoga 2010 ., VB Pénzügyi Lízing (C-137/08, EU:C:2010 :659, t. 44.) i od 26. travnja 2012 ., Invitel (C-472/10, 
EU:C:2012 :242, t. 22.). Vidjeti također presude od 14. ožujka 2013 ., Aziz (C-415/11, EU:C:2013 :164, t. 66.) i od 26. siječnja 2017 ., Banco 
Primus (C-421/14, EU:C:2017 :60, t. 57.). 
97 Za razliku između ocjene/kvalifikacije koja se odnosi na nepoštenost odredbe i posljedica te ocjene/kvalifikacije, vidjeti točku 65. i sljedeće 
ovog mišljenja. 
98 Vidjeti točku 66. i sljedeće ovog mišljenja. 
99 Vidjeti točku 72. i sljedeće ovog mišljenja. 
100 Osobito o pravnom kontinuitetu ugovora vidjeti sudsku praksu navedenu u bilješci 69. ovog mišljenja. 
101 Naime, na dan sklapanja predmetnih ugovora o hipotekarnom zajmu (2005 . i 2008 .), članak 693. stavak 2. LEC-a glasio je kako slijedi: „[a]ko je 
dospijeće ukupnog duga ugovoreno u slučaju neplaćanja jedne dospjele rate i ako je takav sporazum upisan u registru, može se potraživati 
ukupni dugovani iznos glavnice i kamata”. Posljedično, ta je odredba predviđala mogućnost potraživati, u postupku hipotekarne ovrhe, „ukupni 
dugovani iznos glavnice i kamata” pod uvjetom da (i) odredba ili sporazum o prijevremenom dospijeću budu upisani u zemljišne knjige i da 
(ii) prijevremeno dospijeće ovisi o „neplaćanju jedne dospjele rate”. Vidjeti, u tom pogledu, bilješku 21. mog mišljenja u predmetu C 486/16 
102 Presude od 14. ožujka 2013 ., Aziz (C-415/11, EU:C:2013 :164, t. 73.) i od 26. siječnja 2017 ., Banco Primus (C-421/14, EU:C:2017 :60, t. 66.). 
Vidjeti također točku 69. ovog mišljenja. 
103 Nakon odvajanja koje je predložio sud koji je uputio zahtjev, ta odredba glasi kako slijedi: „neplaćanje rate kamata ili amortizacije […]”. 
104 Presude od 14. ožujka 2013 , Aziz (C-415/11, EU:C:2013 :164, t. 73.) i od 26. siječnja 2017 ., Banco Primus (C-421/14, EU:C:2017 :60, t. 66.) 
ECLI:EU:C:2018 :724 25 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku u predmetu C-70/17 105, razumno poslovno 
postupanje u nepoštenom ugovornom okviru ne moželišiti korisnosti utvrđenje suda u pogledu 
nepoštenosti ugovornih odredbi 106. To vrijedi još više kada upravo predmetna odredba omogućuje 
banci potraživati ukupni preostali dugovani iznos u okviru hipotekarne ovrhe nakon neplaćanja samo 
jedne rate glavnice i kamata. 
109. S obzirom na prethodno navedeno, smatram da članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti 
na način da mu se protivi to da nacionalni sud, koji je utvrdio nepoštenost ugovorne odredbe koja 
omogućuje zahtijevanje prijevremenog dospijeća ugovora o hipotekarnom zajmu, osobito u slučaju 
neplaćanja samo jedne mjesečne rate, može održati djelomičnu valjanost te odredbe jednostavnim 
otklanjanjem razloga dospijeća koji je čini nepoštenom. 
5. Drugo pitanje u predmetu C-70/17 i prvo pitanje u predmetu C-179/17: mogućnost 
nastavka postupka hipotekarne ovrhe dopunskom primjenom nacionalne odredbe, kao što je 
članak 693. stavak 2. LEC-a 
110. Drugim prethodnim pitanjem u predmetu C-70/17 i prvim u predmetu C-179/17, koja valja 
ispitati zajedno, sudovi koji su uputili zahtjev u biti pitaju treba li članke 6. stavak 1. i 7. stavak 1. 
Direktive 93/13 tumačiti na način da im se protivi nacionalna sudska praksa prema kojoj se, kada 
nacionalni sud utvrdi nepoštenost odredbe o prijevremenom dospijeću, posebni postupak hipotekarne 
ovrhe pokrenut nakon primjene navedene odredbe ipak može nastaviti dopunskom primjenom 
odredbe nacionalnog prava, kao što je članak 693. stavak 2. LEC-a, s obzirom na to da taj postupak 
može biti povoljniji za potrošače od izvršenja osuđujuće odluke donesene u okviru postupka o 
meritumu. 
111. Prije razmatranja tog pitanja, najprije podsjećam da iz odgovora koji predlažem na prvo pitanje u 
predmetu C-70/17 osobito proizlazi da, čak i ako „zaraženi” dio sporne odredbe u predmetu C-179/17 
može biti izbrisan bez daljnje izmjene i da je rezultat razumljiv, ta odredba ostaje nedjeljiva u smislu 
zahtjeva blue pencil testa koje je naveo Tribunal Supremo (Vrhovni sud) 107. Naime, nakon odvajanja 
nepoštenog dijela, ta odredba ne zadržava svoj prvobitni pravni smisao. Naime, općenitim 
upućivanjem na „[…] neplaćanje o dospijeću(jedne,) nekoliko ili svih utvrđenih rata”, odredba 
nepovratno mijenja pravni smisao. Stoga, možemo li iz teksta tako odvojene/izmijenjene odredbe 
izvesti zaključak o točnom broju potrebnih neplaćenih mjesečnih rata da bi se vjerovnik mogao 
pozvati na prijevremeno dospijeće ugovora o hipotekarnom kreditu? Smatram da je mogući odgovor 
samo jedan, i to sljedeći: „najmanje dvije rate”, što bi međutim učinilo odredbu nepoštenom u smislu 
zahtjeva iz presude Aziz navedenih gore u točki 107. Stoga je u slučaju odvajanja svrha sporne 
odredbe na kojoj se temelji predmet C-179/17 ugrožena te postaje bespredmetna ako uvjet o kojem 
ovisi njezina provedba (sporazum i upućivanje na „jednu” ratu upisani u registru) i koji omogućuje u 
ovom slučaju nastaviti – i po potrebi pokrenuti – postupak hipotekarne ovrhe više nema učinka. Ne 
bi imalo smisla, s pravnog stajališta, predvidjeti mogućnost za vjerovnika koja je tek hipotetska 
(„nekoliko rata”) i ne bi se mogla provesti u praksi 108. 
105 Vidjeti točku 26. ovog mišljenja.  
106 U tom pogledu vidjeti točku 118. ovog mišljenja.  
107 Vidjeti bilješke 91. i 93. ovog mišljenja.  
108 Vidjeti bilješku 101. ovog mišljenja.  
ECLI:EU:C:2018 :724 26 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
112. Naime, kako bi se mogao izvesti zaključak o broju neplaćenih mjesečnih rata potrebnih za 
prijevremeno dospijeće, potrebno je, kao što na to upućuje Tribunal Supremo (Vrhovni sud) u svojoj 
sudskoj praksi, primijeniti nacionalnu odredbu. Međutim, prema sudskoj praksi Suda, to načelno nije 
moguće osim pod uvjetima iz presude Kásler i Káslerné Rábai 109, odnosno da ugovor ne može 
nastaviti vrijediti nakon uklanjanja nepoštene odredbe i da je pravilo nacionalnog prava koje je 
zamjenjuje dispozitivno. 
a) Mogu li predmetni ugovori o hipotekarnom zajmu nastaviti vrijediti u pravnom smislu nakon 
uklanjanja spornih nepoštenih odredbi? 
113. Kada je riječ o odlučujućem pitanju za rješenje glavnih postupaka, o kojem se raspravljalo na 
raspravi nakon što je Sud postavio pitanje na koje je tražio usmeni odgovor, odnosno koje su 
posljedice otklanjanja odredbe o prijevremenom dospijeću na postojanje i ovrhu hipotekarnog jamstva 
u španjolskom pravu, Abanca je istaknula da ugovor o zajmu nastavlja vrijediti s obzirom na to da 
jednostavno otklanjanje nepoštene odredbe ne može dovesti do njegove ništetnosti. Međutim, kao što 
su to tvrdili Abanca i Bankia, utjecaj na hipotekarno jamstvo može biti značajan s obzirom na to da 
vjerovnik gubi pogodnost postupka hipotekarne ovrhe radi provedbe jamstva. 
114. Španjolska vlada je u svojim pisanim očitovanjima istaknula da, s jedne strane, ako se smatra da je 
ugovor o zajmu sklopljen zbog osnivanja hipoteke kao stvarnog prava i da na to stvarno pravo utječe 
otklanjanje odredbe, sam ugovor o zajmu ne može nastaviti vrijediti. Dodala je da, s druge strane, čak 
i ako se smatra da ugovor o zajmu može nastaviti vrijediti nakon uklanjanja odredbe o prijevremenom 
dospijeću, takvo uklanjanje „čini ugovor o zajmu preskupim za bankovnu instituciju” jer „je obvezuje 
na postupak o meritumu za raskid ugovora, a zatim na opći ovršni postupak za naplatu duga”. Stoga, 
ta se vlada pita bi li bankovna institucija u tim uvjetima odobrila zajam koji nije osiguran hipotekom. 
115. Valja istaknuti da Tribunal Supremo (Vrhovni sud) u svojoj odluci kojom se upućuje zahtjev za 
prethodnu odluku navodi da u španjolskom pravnom poretku ne samo da hipoteka svojeg nositelja 
ovlašćuje da zahtijeva prisilnu prodaju imovine opterećene hipotekom u okviru posebnog postupka 
ovrhe već mu također daje pravo prvenstva na toj imovini (članci 1923 . i 1927 . Građanskog zakonika) 
te pravo na zasebnu ovrhu u slučaju stečaja (utvrđenog sudskim putem) dužnika. Također dodaje da 
ništetnost odredbe o prijevremenom dospijeću ne dovodi do potpunog nestanka ovlasti hipotekarnog 
vjerovnika, već ograničava bitno pravo hipoteke, odnosno ono koje omogućuje vjerovniku da prisilno 
proda imovinu opterećenu hipotekom kako bi postignutom cijenom namirio dug (članak 1858 . 
Građanskog zakonika). Iz prethodno navedenog proizlazi da, unatoč ograničenju koje iz toga proizlazi 
za izvršenje jamstva, Tribunal Supremo (Vrhovni sud) ne dovodi u pitanje kontinuitet ugovora o 
zajmu nakon uklanjanja odredbe o prijevremenom dospijeću 110. Osim toga, taj sud također ne navodi 
u svojoj odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku da je obvezan utvrditi ništetnost 
ugovora u cijelosti. U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev u predmetu C-179/17 smatra da „se čini 
očitim da ugovor o zajmu ili kreditu može nastaviti vrijediti bez odredbe o prijevremenom dospijeću”. 
116. Kao prvo, valja podsjetiti da, kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 75. ovog 
mišljenja, članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 predviđa dvije obveze rezultata: prva zahtijeva da 
nepoštene odredbe ne proizvode nikakav obvezujućiučinak prema potrošaču, zbog čega su „[ih] 
nacionalni sudovi dužni izuzeti iz primjene”, a druga da države članice osiguraju da ugovor između 
109 Presuda od 30. travnja 2014 . (C-26/13, EU:C:2014 :282). 
110 Tribunal Supremo napominje da obustava postupka hipotekarne ovrhe, osim gubitka određenih pogodnosti za dužnika, prisiljava vjerovnika da 
pokrene postupak o meritumu „radi proglašenja dospijeća ili raskida hipotekarnog zajma zbog povrede obveze dužnika”. Dodaje da „[č]ak i u 
hipotetskom slučaju u kojem bi vjerovnička institucija čekala tijekom čitavog ugovorenog razdoblja otplate i ne bi zahtijevala raskid ugovora, 
iznimno bi se povisio iznos zateznih kamata dužnika, s obzirom na duge rokove otplate tih ugovora”. Posljedično, ako valja pokrenuti 
postupak o meritumu radi proglašenja raskida ugovora o hipotekarnom zajmu, čini se jasnim da ugovor nastavlja vrijediti. 
ECLI:EU:C:2018 :724 27 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
prodavatelja robe ili pružatelja usluge i potrošača i dalje obvezuje stranke „u tim uvjetima”, ako je u 
stanju nastaviti vrijediti i „bez tih nepoštenih odredaba” 111. Posljedično, iz te sudske prakse proizlazi 
da se uvjet kontinuiteta ugovora treba ocjenjivati samo s pravnog stajališta, „ako je, u skladu s 
pravilima nacionalnog prava, takav kontinuitet ugovora pravno moguć” 112. 
117. U tom kontekstu, iako razumijem zabrinutost na kojoj se temelji tumačenje koje je predložio 
Tribunal Supremo (Vrhovni sud), moram istaknuti da nije riječ o uzimanju u obzir razmatranja poput 
toga bi li banka odobrila zajam koji nije osiguran hipotekom ili koje bi bile posljedice otklanjanja 
nepoštene odredbe za vjerovnike 113,već o tome je li ugovor utvrđen ništetnim prema nacionalnom 
pravu. 
118. Kao drugo, ne treba zaboraviti da je Sud u presudi Banco Primus 114 utvrdio da, u svrhu jamčenja 
odvraćajućeg učinka iz članka 7. Direktive 93/13, ovlasti nacionalnog suda koji je utvrdio da je neka 
odredba nepoštena ne mogu ovisiti o stvarnoj primjeni ili neprimjeni te odredbe. U tom je predmetu 
Sud presudio da činjenica je li odredba stvarno primijenjena nije relevantna radi utvrđenja njezine 
nepoštenosti. U ovom slučaju, činjenica da je prag određen u iznosu tri mjesečne rate umjesto jedne 
također nije relevantna. 
119. Naime, u presudi Banco Primus Sud je opet pojasnio da „[u] tim okolnostima […], okolnost da je 
u konkretnom slučaju prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge) u stvarnosti postupio u skladu s 
odredbama članka 693. stavka 2. LEC-a i da je pokrenuo postupak ovrhe na nekretnini tek nakon 
neplaćanja sedam mjesečnih rata, a ne, kako to predviđa članak 6.a ugovora o kojem je riječ u glavnom 
predmetu, nakon neplaćanja bilo kojeg iznosa, ne može nacionalni sud osloboditi njegove obveze da 
izvede sve posljedice iz eventualne nepoštenosti te odredbe” 115. Sud je stoga presudio da „Direktivu 
93/13 treba tumačiti na način da joj je protivno sudsko tumačenje odredbe nacionalnog prava koja 
uređuje odredbe o prijevremenom dospijeću ugovora o zajmu, kao što je to članak 693. stavak 2. 
LEC-a, koje nacionalnom sudu koji je utvrdio nepoštenost ugovorne odredbe zabranjuje da je proglasi 
ništavom i da je izuzme iz primjene ako je u stvarnosti prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge) nije 
primijenio, već je poštovao uvjete predviđene navedenom odredbom nacionalnog prava” 116. 
Posljedično, poštovanje članka 693. stavka 2. LEC-a u poslovnoj praksi banaka ne može otkloniti 
ništetnost te odredbe njezinom zamjenom u smislu točaka 80. do 84. presude Kásler i Káslerné 
Rábai 117. 
120. Iz prethodno navedenog proizlazi da se iznimka od općeg pravila utvrđena u presudi Kásler i 
Káslerné Rábai, prema kojoj Sud dopušta dopuniti ugovor zamjenjujući nepoštenu odredbu 
dispozitivnom odredbom nacionalnog prava kako bi ugovor mogao nastaviti vrijediti, ne primjenjuje u 
ovom slučaju, s obzirom na to da sporne odredbe ne dovode do ništetnosti ugovorâ o zajmu u cijelosti. 
Naime, suprotno situaciji o kojoj je bila riječ u predmetu povodom kojeg je donesena presuda Kásler i 
Káslerné Rábai, ako, u ovim predmetima, ugovori o zajmu mogu nastaviti vrijediti bez odredbe o 
prijevremenom dospijeću i stoga nacionalni sud nije obvezan utvrditi ništetnost ugovora u cijelosti, 
nije potrebno primijeniti dispozitivnu odredbu nacionalnog prava kako bi se izbjeglo da potrošač bude 
izložen „osobito štetnim posljedicama”. 
111 Još jednom podsjećam da dvadeset i prva uvodna izjava Direktive 93/13 predviđa da „nepošten[e] odred[be] […] potrošača ne obvezuju, i da u 
takvim uvjetima ugovor nastavi obvezivati strane ako je u stanju i dalje važiti bez tih nepoštenih odredaba”. Vidjeti također presudu od 
14. lipnja 2012 ., Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012 :349, t. 64. i 65.). 
112 Osobito, o pravnom kontinuitetu ugovora vidjeti sudsku praksu navedenu u bilješci 69. ovog mišljenja. 
113 Iz pisanih očitovanja španjolske vlade proizlazi da otklanjanje sporne odredbe čini pravni odnos preskupim za bankovni subjekt jer bi ga to 
najprije obvezalo na postupak o meritumu radi raskida ugovora, a zatim na opći postupak ovrhe radi namirenja duga. Vidjeti, u tom pogledu, 
razmatranja iz točaka 54., 57. do 58. u mojem mišljenju u predmetima C¬92/16 i C 167/16. 
114 Presuda od 26. siječnja 2017 . (C-421/14, EU:C:2017 :60, t. 73.) 
115 Presuda od 26. siječnja 2017 ., Banco Primus (C-421/14, EU:C:2017 :60, t. 74.). Moje isticanje. Vidjeti i moje mišljenje u predmetu Banco 
Primus (C 421/14, EU:C:2016 :69, t. 85.). 
116 Presuda od 26. siječnja 2017 ., Banco Primus (C-421/14, EU:C:2017 :60, t. 75.) 
117 Presuda od 30. travnja 2014 . (C-26/13, EU:C:2014 :282) 
ECLI:EU:C:2018 :724 28 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
b) Dopunska primjena članka 693. stavka 2. LEC-a 
121. Kada je riječ o članku 693. stavku 2. LEC-a, iz odluke Tribunala Supremo (Vrhovni sud) kojom se 
upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne proizlazi da je ta odredba dispozitivna. Naime, jednostavnim 
tumačenjem te odredbe može se utvrditi da je potreban izričiti sporazum među strankama kako bi se 
omogućila njezina primjena i da se navedena odredba stoga ne može primijeniti bez takvog 
sporazuma. Suprotno tomu, Tribunal Supremo (Vrhovni sud) upućuje na mogućnost „dopunske” 
primjene te odredbe bez izjašnjavanja o tome je li ona dispozitivna. U svakom slučaju, na 
nacionalnom je sudu da ocijeni je li ta odredba dispozitivna. 
122. Valja u tom pogledu podsjetiti na presudu koju je donio Sud, odlučujući u sastavu velikog vijeća, 
u predmetima povodom kojih je donesena presuda Gutiérrez Naranjo i dr. 118, koji su se odnosili na 
„odredbe o najnižoj kamatnoj stopi” koje su banke koristile u okviru potrošačkih ugovora o 
hipotekarnom zajmu. Sam Tribunal Supremo (Vrhovni sud) je utvrdio nepoštenost tih odredbi kao i 
njihovu ništetnost zbog nedostatka transparentnosti jer zajmoprimci nisu bili dostatno informirani 
glede konkretnih posljedica njihove primjene u praksi. Međutim, Tribunal Supremo (Vrhovni sud) je 
presudio da su odredbe o najnižoj kamatnoj stopi zakonite kao takve te je ograničio retroaktivnost 
učinaka utvrđenja ništetnosti tih odredbi 119. Prethodnim je pitanjima drugi španjolski sud pitao Sud je 
li vremensko ograničenje restitucijskih učinaka vezanih za sudsko utvrđenje nepoštenosti tih odredbi 
samo na iznose koji su neosnovano plaćeni nakon donošenja odluke kojom je utvrđena nepoštenost u 
skladu s člankom 6. stavkom 1. Direktive 93/13. Sud je odgovorio da članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 
treba tumačiti na način da ugovornu odredbu koja je proglašena nepoštenom valja smatrati, u načelu, 
kao da nikada nije postojala, tako da ne može imati učinak u odnosu na potrošača. 
123. Stoga, sudsko utvrđenje nepoštenosti takve odredbe mora u načelu dovesti do ponovne uspostave 
pravne i činjenične situacije potrošača u kojoj bi se nalazio da navedene odredbe nije bilo. Isto tako, 
Sud je utvrdio da, iako je na državama članicama da na temelju svojeg nacionalnog prava definiraju 
uvjete pod kojima se utvrđuje nepoštenost ugovorne odredbe te se proizvode konkretni pravni učinci 
tog utvrđenja, ono i dalje mora omogućavati ponovno uspostavljanje činjenične i pravne situacije u 
kojoj bi potrošač bio da ta nepoštena odredba nije postojala, među ostalim, uspostavljanjem prava na 
povrat koristi koje je prodavatelj robe odnosno pružatelj usluge neosnovano stekao na potrošačevu 
štetu na temelju navedene nepoštene odredbe 120. 
124. Moram zaključiti da iz te sudske prakse proizlazi da se za nepoštenu odredbu utvrđenu ništetnom 
smatra kao da nikad nije postojala i da nije proizvela nikakve učinke. Stoga, primjena članka 6. 
stavka 1. Direktive 93/13 u ovom bi slučaju dovela do toga da u praksi, kao što je to istaknula 
Komisija u svojim pisanim očitovanjima, kada nacionalni sud odlučio n ištetnosti odredbe o 
prijevremenom dospijeću, postupak hipotekarne ovrhe se ne može pokrenuti, ili ako je već pokrenut, 
ne može se nastaviti, ako su sporazum među strankama i pozivanje na jednu ratu upisani u registar 
utvrđeni nepoštenima i stoga ništetnima i bez učinka. Valja također napomenuti da ako se može 
otkloniti ništetnost odredbe primjenom najmanje triju mjesečnih rata određenih u članku 693. 
118 C-154/15, C-307/15 i C-308/15, EU:C:2016 :980. 
119 Stoga je odredio obvezu povrata potrošačima koja ne počinje od dana sklapanja spornih ugovora, već od dana sudskih odluka kojima je 
utvrđena ništetnost tih odredbi. 
120 Presuda od 21. prosinca 2016 ., Gutiérrez Naranjo i dr. (C-154/15, C-307/15 i C-308/15, EU:C:2016 :980, t. 61. i 66.) 
ECLI:EU:C:2018 :724 29 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
stavku 2. LEC-a, to bi de facto omogućilo nacionalnim sudovima da izmijene navedenu odredbu 121. 
Međutim, kako je Sud podsjetio u presudi Gutiérrez Naranjo i dr., „nacionalni sud nije ovlašten 
mijenjati sadržaj nepoštenih odredaba, osim ako time pridonosi otklanjanju odvraćajućeg učinka na 
prodavatelje robe ili pružatelje usluga u smislu da te nepoštene odredbe jednostavno ne primjenjuju na 
potrošače” 122. 
125. Iz toga proizlazi da je izmjena koju je predložio Tribunal Supremo (Vrhovni sud) postupak koji 
neizbježno podrazumijeva uključivanje, preinaku, izmjenu ili preoblikovanje odredbe o prijevremenom 
dospijeću. Ta izmjena odredbe, s jedne strane, nije u skladu sa zahtjevima blue pencil testa na koji se 
poziva sam sud koji je uputio zahtjev, s obzirom na to da se smatra „izmjenom za održavanje 
valjanosti” koja nije dopuštena u okviru Direktive 93/13. S druge strane, ta je izmjena do sada izričito 
zabranjena u dobro ustaljenoj sudskoj praksi Suda, što je odlučujuće za odgovor na pitanja upućena u 
okviru ovih predmeta. 
126. Naposljetku, postavlja se pitanje navodi li Tribunal Supremo (Vrhovni sud) osnovano da je samim 
time što dužnici potrošači ne mogu uživati postupovne pogodnosti hipotekarne ovrhe, s obzirom na 
sudsku praksu Suda iznesenu u točkama 80. do 82. ovog mišljenja, opravdavano otklanjanje spornih 
odredbi njihovim zamjenjivanjem dispozitivnom odredbom nacionalnog prava ili po potrebi 
dopunskom primjenom odredbe koja nije dispozitivna 123. 
c) Opravdavaju li pogodnosti postupka hipotekarne ovrhe nastavak hipotekarne ovrhe nakon 
utvrđenja nepoštenosti odredbe o prijevremenom dospijeću? 
127. Podsjećam da iz petog razloga odluke Tribunala Supremo (Vrhovni sud) kojom se upućuje zahtjev 
za prethodnu odluku proizlazi da postupovne pogodnosti hipotekarne ovrhe za dužnike potrošače 
omogućuju nacionalnim sudovima da opravdaju nastavak tog postupka nakon utvrđenja nepoštenosti 
odredbe o prijevremenom dospijeću. 
128. U tom pogledu, Komisija je u svojim pisanim očitovanjima istaknula da je Tribunal Supremo 
(Vrhovni sud) u svojoj presudi od 18. veljače 2016 ., koju je također naveo u svojoj odluci kojom se 
upućuje zahtjev za prethodnu odluku, iznio da „se ne može bezuvjetno i u svakom slučaju tvrditi da je 
odluka o nastavku postupka hipotekarne ovrhe štetnija za potrošača” 124. Komisija je zaključila da „ 
nemogućnost da se bezuvjetno tvrdi” da je nastavak hipotekarne ovrhe štetan za potrošača nije 
istovjetno, što se tiče razine sigurnosti, tvrdnji da je nastavak hipotekarne ovrhe u svakom slučaju 
jasno pogodniji za potrošača. Stoga, tvrdnja da je nastavak hipotekarne ovrhe u interesu potrošačaje u 
najmanju ruku dvojbena i ovisi o konkretnim okolnostima svakog slučaja. Komisija je dodala da, u 
slučaju da potrošači osporavaju odredbe o prijevremenom dospijeću koje omogućuju bankama 
korištenje hipotekarne ovrhe, razumno je pretpostaviti da potrošači koji pokrenu takav postupak imaju 
pravnu pomoć i žele zaštititi svoje interese, a ne im naštetiti. 
121 Sud koji je uputio zahtjev u predmetu C-179/17 navodi da „čak i u slučaju u kojem bi se, unatoč onomu što je izneseno u prethodnoj točki, 
dopunska primjena članka 693. stavka 2. LEC-a trebala smatrati mogućom in abstracto, otvara se novo pitanje: ta odredba doslovno predviđa 
da ‚[m]ože se potraživati ukupni dug s osnove glavnice i kamata ako je dospijeće ukupnog zajma ugovoreno u slučaju neplaćanja najmanje triju 
mjesečnih rata […] te ako se takav sporazum nalazi u aktu kojim se osniva zajam’. Drugim riječima, postojanje sporazuma je jedan od 
temeljnih uvjeta te odredbe. Točno je da je postojao sporazum prilikom sklapanja ugovora, ali upravo je on utvrđen nepoštenim i ništetnim i 
stoga nije valjan (on je izuzet iz ugovora i smatra se da nije ni nastao). Stoga se čini očitim da članak 693. stavak 2. LEC-a upućuje na 
postojanje valjanog i djelotvornog sporazuma, a ne na nepošteni i ništetni sporazum bez učinaka. U protivnom slučaju, ako se smatra 
nevažnim je li sporazum nepošten, dolazi se do apsurdnog rješenja prema kojem bi, prema predmetnoj sudskoj praksi, prijevremeno dospijeće 
bilo uvijek moguće neovisno o sadržaju (i o mogućnoj nepoštenosti) ugovorne odredbe. Zakonodavstvo o zaštiti potrošača bi bilo lišeno svog 
sadržaja te se čini da bi njegova važnost time bila ozbiljno oslabljena”. Moje isticanje. Vidjeti točke 17., 34., 111. i 121., kao i bilješku 101. 
ovog mišljenja. Vidjeti i točku 55. u mojem mišljenju u predmetu C 486/16. 
122 Presuda od 21. prosinca 2016 ., Gutiérrez Naranjo i dr. (C-154/15, C-307/15 i C-308/15, EU:C:2016 :980, t. 60.) 
123 U tom pogledu podsjećam da je na nacionalnom sudu da se izjasni o dispozitivnom kara kteru nacionalne odredbe. 
124 Vidjeti točku 8. drugog žalbenog razloga iz navedene odluke. 
ECLI:EU:C:2018 :724 30 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
129. Slažem se sa stajalištem Komisije. Čak i ako, iz tumačenja pravnog okvira koji je iznio Tribunal 
Supremo (Vrhovni sud), sam utvrđujem postupovne pogodnosti postupka hipotekarne ovrhe, ipak 
imam neke dvojbe o tome da te pogodnosti koriste „svim” potrošačima bez iznimke 125. Dakako, Sud 
ne može odgovoriti na to pitanje koje se odnosi samo na nacionalno pravo. Međutim, čini mi se 
razboritim iznijeti svoje dvojbe u pogledu situacije koju je iznio Tribunal Supremo (Vrhovni sud), a 
koje ću prikazati dvama primjerima 126. 
130. Razmotrimo najprije slučaj mladog para bez djece, P. i M. Oboje su fakultetski obrazovani. 
Godine 2000 . dobivaju hipotekarni kredit u banci radi kupnje nekretnine za stanovanje. Taj zajam u 
iznosu od 180 000 eura sklopljen je na razdoblje od 30 godina. Godine 2007 . odlučuju kupiti drugu 
nekretninu za stanovanje i dobivaju drugi hipotekarni zajam u iznosu od 80 000 eura sklopljen na 
razdoblje od 15 godina. Godine 2012 ., usred gospodarske krize, M. ostaje bez posla i par višene može 
otplaćivati svoja dva hipotekarna zajma. Nekoliko mjeseci kasnije, nakon neplaćanja sedam mjesečnih 
rata prvog zajma, banka podnosi zahtjev za hipotekarnu ovrhu. Nacionalni sud je prilikom ispitivanja 
nepoštenosti odredbi utvrdio nepoštenost odredbe o prijevremenom dospijeću. Međutim, zahvaljujući 
pomoći svojih roditelja kao i prodaji druge nekretnine za stanovanje par uspijeva – prije prodaje na 
javnoj dražbi – osloboditi svoju glavnu nekretninu za stanovanje plaćanjem točnog iznosa duga banci. 
Taj bi par mogao predstavljati skupinu potrošača kojima bi postupovne pogodnosti hipotekarne ovrhe 
mogle koristiti. 
131. Razmotrimo sad slučaj mladog para J. i L.; J. radi u građevinskom sektoru, a L. u uslužnom. 
Godine 2000 ., unatoč ograničenim platežnim sposobnostima, dobivaju hipotekarni kredit u banci u 
iznosu od 100 000 eura radi financiranja kupnje nekretnine za stanovanje. Taj je zajam sklopljen na 
razdoblje od 26 godina i čini više od polovine njihovih mjesečnih prihoda. Godine 2004 . i 2007 . rađa 
se njihovo dvoje djece. Godine 2012 ., usred gospodarske krize, J. ostaje bez posla. Neko vrijeme prima 
naknadu za nezaposlenost, ali nakon isteka razdoblja naknade i samo s jednom plaćom, par višene 
uspijeva izvršavati svoje obveze otplate. Nakon neplaćanja deset mjesečnih rata, banka zahtijeva 
hipotekarnu ovrhu. Sud koji provodi ovrhu je prilikom ispitivanja odredbi utvrdio nepoštenost 
odredbe o prijevremenom dospijeću. Par nema ušteđevinu koja bi im omogućila da uklone teret sa 
svoje imovine tako da plate dug do javne dražbe. S obzirom na sudsku praksu Suda, nacionalni sud 
odlučuje prekinuti postupak hipotekarne ovrhe te mu uputiti prethodna pitanja. 
132. U drugom slučaju, treba li smatrati da pogodnosti hipotekarne ovrhe mogu koristiti paru? 
Potvrdni odgovor bi se temeljio na zamisli da par može plaćati dospjele mjesečne rate i stoga ukloniti 
teret sa svoje nekretnine, što nije slučaj. Osim tih postupovnih pogodnosti koje im, s obzirom na 
njihovu neizvjesnu ekono msku situaciju, možda neće m oći koristiti, ima li ovaj par primjerice 
mogućnost ponovo pregovarati o svojem dugu u stadiju postupka hipotekarne ovrhe? Mislim da 
nema. 
133. U svakom slučaju i neovisno o mogućnosti da potrošači ostvaruju, ovisno o slučaju, pogodnosti 
postupka hipotekarne ovrhe, prema mojem je mišljenju nesporno da se, s obzirom na sudsku praksu 
Suda o dosegu utvrđenja nepoštenosti odredbe o prijevremenom dospijeću navedenu u točkama 65. do 
82. ovog mišljenja, učinak tih pogodnosti na odgovor na pitanja o kojima je riječ i koja se odnose na 
posljedice utvrđenja nepoštenosti sporne odredbe čini barem neizvjesnim. Posljedično, s obzirom na 
tu sudsku praksu, smatram da nacionalni sud koji je utvrdio nepoštenost odredbe o prijevremenom 
dospijeću, unatoč tom utvrđenju, ne može pokrenuti ili, ovisno o slučaju, nastaviti hipotekarnu ovrhu 
pokrenutu protiv dužnika potrošača, čak i ako smatra da je taj postupak povoljniji za njega. 
125 Iz spisa proizlazi da je u presudama Tribunala Supremo (Vrhovni sud) od 23. prosinca 2015 . i od 18. veljače 2016 ., koje su ranije navedene u 
točki 26. ovog mišljenja, sudac M. Francisco Javier Orduña Moreno iznio izdvojena mišljenja te se izjasnio o neusklađenosti prakse Tribunala 
Supremo (Vrhovni sud) s pravom Unije. Dostupno na http://www .poderjudicial.es/search/openDocument/d9586 b9875 f1d9f4. Vidjeti str. 8. do 
17. Vidjeti i bilješku 26. mog mišljenja u predmetima C 92/16 i C 167/16 kao i bilješku 21. u mojem mišljenju u predmetu C 486/16 
126 Naime, zamisao za ovaj prvi primjer mi je sinula na raspravi kada je španjolska vlada, kako bi prikazala nedostatke postupka o meritumu za 
potrošača, navela sličan hipotetski slučaj. 
ECLI:EU:C:2018 :724 31 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
d) Mogućnost obavještavanja potrošača o pogodnostima nastavka hipotekarne ovrhe: presuda 
Pannon GSM 
134. Kao što sam to naveo u točki 128. ovog mišljenja, iz odluke Tribunala Supremo (Vrhovni sud) 
kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne proizlazi da nastavkom hipotekarne ovrhe 
pokrenute na temelju nepoštene odredbe o prijevremenom dospijeću u svakom slučaju nastaju 
pogodnosti za potrošača dužnika. Međutim, u slučaju da nacionalni sud smatra da navedene 
pogodnosti mogu koristiti potrošaču, dužan ga je o tome obavijestiti. Nakon savjetovanja sa svojim 
odvjetnikom, potrošač bi mogao izraziti svoju namjeru da ne ističe nepoštenost i neobvezujuću narav 
navedene odredbe, kao u mojem primjeru o paru P. i M. 
135. U tom pogledu podsjećam da je Sud u presudi Pannon GSM, nakon što je podsjetio da je 
nacionalni sud pozvan osigurati korisni učinak zaštite koja se zahtijeva odredbama Direktive 93/13, 
utvrdio da tijekom izvršavanja obveze ispitivanja nepoštenosti odredbi po službenoj dužnosti 
„nacionalni sud nije, međutim, na temelju te direktive dužan izuzeti iz primjene predmetnu odredbu 
ako potrošač, nakon što ga je navedeni sud obavijestio, ne namjerava isticati njezinu nepoštenost i 
neobvezujuću narav” 127. U presudi Banif Plus Bank Sud je potvrdio tu presudu i pojasnio da 
mogućnost dana potrošaču da se izjasni o tom pitanju također odgovara obvezi nacionalnog suda da, 
ako je to slučaj, uzme u obzir volju potrošača kada on, svjestan neobvezujuće naravi nepoštene 
odredbe, ipak izjavi da se protivi izuzimanju te odredbe, čime daje slobodan i informiran pristanak na 
odredbu o kojoj je riječ 128. 
136. Na temelju svih prethodnih razmatranja, predlažem da se na drugo prethodno pitanje u predmetu 
C-70/17 i na prvo pitanje u predmetu C-179/17 odgovori da članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. 
Direktive 93/13 treba tumačiti na način da im se protivi nacionalna sudska praksa prema kojoj se, 
kada nacionalni sud utvrdi nepoštenost odredbe o prijevremenom dospijeću, postupak hipotekarne 
ovrhe pokrenut nakon primjene navedene odredbe ipak može nastaviti dopunskom primjenom 
odredbe nacionalnog prava, kao što je članak 693. stavak 2. LEC-a, s obzirom na to da taj postupak 
može biti povoljniji za potrošače od izvršenja osuđujuće odluke donesene u okviru postupka o 
meritumu, pod uvjetom da potrošač, nakon što ga je nacionalni sud uredno obavijestio o 
neobvezujućoj naravi odredbe, dâ svoj slobodan i informiran pristanak i izrazi svoju namjeru da ne 
ističe nepoštenost i neobvezujuću narav takve odredbe. 
6. Drugo i treće pitanje u predmetu C-179/17 
137. S obzirom na moj prijedlog odgovora na prvo prethodno pitanje, smatram da nije potrebno 
odgovoriti na drugo i treće pitanje, koja se odnose na tumačenje španjolskog prava, što mora provesti 
sud koji je uputio zahtjev. 
C. Zav ršna napomena 
138. Želim iznijeti posljednju napomenu. Kao što to proizlazi iz šeste uvodne izjave Direktive 93/13, 
„kako bi se olakšala uspostava unutarnjeg tržišta i zaštitilo građane u ulozi potrošača dok robu i 
usluge stječu u skladu s ugovorima koji se ne uređuju zakonima njegove nego drugih država članica, 
iz tih ugovora treba izbaciti nepoštene odredbe”. Uvjeren sam da predloženo rješenje čuva strukturu, 
trenutačno čvrstu i dosljednu, zaštite potrošača te posljedično, da jača unutarnje tržište. Zbog toga i 
zbog svih prethodno navedenih razloga, pozivam Sud da potvrdi svoju sudsku praksu. 
127 Presuda od 4. lipnja 2009 ., Pannon GSM (C-243/08, EU:C:2009 :350, t. 33.) 
128 Presuda od 21. veljače 2013 ., Banif Plus Bank (C-472/11, EU:C:2013 :88, t. 27. i 35.) 
ECLI:EU:C:2018 :724 32 
MIŠLJENJE M. SZPUN ARA – PREDMETI C-70/17 I C-179/17  
ABANCA CORPORACIÓN BANCARIA I BANKIA  
VI. Zaključak 
139. S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da dade sljedeći odgovor na prethodna 
pitanja koja su uputili Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska) i Juzgado de Primera Instancia no 1 
de Barcelona (Prvostupanjski sud br. 1 u Barceloni, Španjolska). 
1. U predmetu C-70/17: 
Članak 6. stavak 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993 . o nepoštenim uvjetima u 
potrošačkim ugovorima treba tumačiti na način da mu se protivi to da nacionalni sud, koji je 
utvrdio nepoštenost ugovorne odredbe koja omogućuje zahtijevanje prijevremenog dospijeća 
ugovora o hipotekarnom zajmu, osobito u slučaju neplaćanja samo jedne mjesečne rate, može 
održati djelomičnu valjanost te odredbe jednostavnim otklanjanjem razloga dospijeća koji je čini 
nepoštenom. 
2. U predmetima C-70/17 i C-179/17: 
Članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993 . o 
nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima treba tumačiti na način da im se protivi 
nacionalna sudska praksa prema kojoj se, kada nacionalni sud utvrdi nepoštenost odredbe o 
prijevremenom dospijeću, postupak hipotekarne ovrhe pokrenut nakon primjene navedene 
odredbe ipak može nastaviti dopunskom primjenom odredbe nacionalnog prava, kao što je 
članak 693. stavak 2. Leya 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (Zakon 1/2000 o građanskom 
postupku), u verziji primjenjivoj u glavnim postupcima, s obzirom na to da taj postupak može 
biti povoljniji za potrošače od izvršenja osuđujuće odluke donesene u okviru postupka o 
meritumu, pod uvjetom da potrošač, nakon što ga je nacionalni sud uredno obavijestio o 
neobvezujućoj naravi odredbe, dâ svoj slobodan i informiran pristanak i izrazi svoju namjeru da 
ne ističe nepoštenost i neobvezujuću narav takve odredbe. 
ECLI:EU:C:2018 :724 33