ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
20

U skladu s petim stavkom točke 3.9. pravila ERC‑a: „[…] Uloga odbora za preispitivanje je jamčenje usklađenog pravnog tumačenja te vrste zahtjeva i jednako postupanje s podnositeljima prijedloga. On daje stručno mišljenje o provedbi postupka evaluacije na temelju svih raspoloživih informacija vezanih uz prijedlog i njegovu evaluaciju. On je u svojem radu neovisan. Međutim, sam odbor ne provodi evaluaciju prijedloga. Ako smatra da je došlo do propusta u postupku evaluacije koji je mogao utjecati na odluku da se prijedlog ne financira, može predložiti da neovisni stručnjaci provedu dodatnu evaluaciju čitavog prijedloga ili njegova dijela. Ovisno o naravi zahtjeva za preispitivanje, odbor može ispitati životopise neovisnih stručnjaka, njihova pojedinačna očitovanja i izvješće o evaluaciji. Odbor ne dovodi u pitanje znanstvenu ocjenu odgovarajuće kvalificiranih panela stručnjaka. S obzirom na to preispitivanje, odbor upućuje dužnosnika za ovjeravanje koji je odgovoran za poziv na podnošenje prijedloga na način djelovanja. Ako odbor za preispitivanje smatra da postoje dokazi u potporu zahtjevu, on može predložiti da prijedlog u cijelosti ili djelomično ponovno ocijene neovisni stručnjaci ili potvrditi početni rezultat. Odbor za preispitivanje može iznijeti druge komentare ili preporuke […]” [neslužbeni prijevod]
17

S obzirom na to da je tužitelj doveo u pitanje zakonitost odluke kojom mu je pristup dokumentima odbijen primjenom više izuzeća predviđenih u članku 4. Uredbe br. 1049/2001 i to navodeći da izuzeća na koja se dotična institucija pozvala nisu bila primjenjiva na zatražene dokumente, Opći sud, koji je u tom slučaju dužan naložiti dostavu tih dokumenata i pregledati ih s ciljem pružanja sudske zaštite tužitelju (presuda od 28. studenoga 2013., Jurašinović/Vijeće, C‑576/12 P, EU:C:2013:777, t. 27.), naložio je Komisiji rješenjem od 4. srpnja 2017. i na temelju članka 91. točke (c) i članka 92. Poslovnika da podnese sporne dokumente određujući da se u skladu s člankom 104. Poslovnika ti dokumenti neće priopćiti tužitelju.
17

S obzirom na to da je tužitelj doveo u pitanje zakonitost odluke kojom mu je pristup dokumentima odbijen primjenom više izuzeća predviđenih u članku 4. Uredbe br. 1049/2001, i to navodeći da izuzeća na koja se dotična institucija pozvala nisu bila primjenjiva na zatražene dokumente, Opći sud, koji je u tom slučaju dužan naložiti dostavu tih dokumenata i pregledati ih s ciljem pružanja sudske zaštite tužitelju (presuda od 28. studenoga 2013., Jurašinović/Vijeće, C‑576/12 P, EU:C:2013:777, t. 27.), naložio je Komisiji rješenjem od 4. srpnja 2017. i na temelju članka 91. točke (c) i članka 92. Poslovnika da podnese sporne dokumente određujući da se u skladu s člankom 104. Poslovnika ti dokumenti neće priopćiti tužitelju.
25

S tim u vezi tužitelj ističe da je žalbeno vijeće pogrešno smatralo da je bilo slobodno ponovno ispitati pravno i činjenično pitanje je li izraz „uređaji za reprodukciju zvuka i slika” definiran dovoljno precizno da bi zadovoljio načelo djelomične uporabe, iako je Opći sud u presudi od 10. prosinca 2015., Vieta (T‑690/14, neobjavljena, EU:T:2015:950) utvrdio suprotno. On ističe da je to utvrđenje postalo pravomoćno jer nije dovedeno u pitanje u okviru žalbe protiv te presude. Stoga smatra da je žalbeno vijeće pogrešno pokušalo argumentirati da je, s obzirom na to da se televizor može smatrati primjerom uređaja za reprodukciju zvuka i slika, taj izraz prihvatljiv. K tomu, taj argument nije valjan odgovor na utvrđenje Općeg suda prema kojem je izraz „uređaji za reprodukciju zvuka i slika” preširok s obzirom na načelo djelomične uporabe. Naime, upravo se zbog toga što se unutar tog „generičkog” izraza mogu razlikovati potkategorije koje se mogu promatrati samostalno primjenjuje načelo djelomične uporabe.
27

Međutim, to ne znači, nasuprot onomu što tužitelj u biti tvrdi, da je članak 80. stavak 1. Uredbe br. 207/2009, ranija verzija, bio ukinut od stupanja na snagu Uredbe br. 2015/2424, 23. ožujka 2016. i to do stupanja na snagu svoje izmjene 1. listopada 2017. To samo znači da se do 1. listopada 2017. primjenjivao članak 80. stavak 1. Uredbe br. 207/2009, ranija verzija.
107

Kad je riječ o prvom, to jest o potrebi da bude obuhvaćen aktivnošću navedenom u članku 4. stavku 2. Uredbe br. 1049/2001, tužitelj ističe da se pobijana odluka temelji na pogrešnoj ocjeni jer se u ovom slučaju ne može raditi o Energoatomovim komercijalnim interesima, s obzirom na to da on predstavlja državno poduzeće.
94

On odmah na početku žalbenom vijeću prigovara da je pogrešno smatralo da su sportska odjeća i obuća bili roba široke potrošnje, dok se u stvarnosti radilo o specijaliziranoj robi. On nadalje ističe da je žalbeno vijeće zanemarilo činjenicu da su određeni dijelovi sportske odjeće i obuće imali promidžbenu ulogu te da je posebice jako često dolazilo do toga da se figurativni žigovi ili znakovi poput traka postavljaju na te proizvode. Pojašnjava da je prosječni potrošač sportske obuće naviknut pouzdati se u te znakove u trenutku odabira robe koju kupuje i da je iz tog razloga općenito sposoban razlikovati različite žigove sportske obuće, čak i kad su slični. On napokon tvrdi da je žalbeno vijeće zanemarilo činjenicu da prosječni potrošač obraća posebnu pozornost na uzdužni dio sportske obuće i na figurativne žigove koji su tamo postavljeni. Slijedom toga, žalbeno je vijeće počinilo pogrešku u ocjeni smatrajući da prosječni potrošač sportske obuće ne primjenjuje povećanu razinu pažnje, nego samo njezinu slabu razinu.
42

Ipak valja, poput žalbenog vijeća uzeti u obzir gospodarsko stanje na tržištu kakvo je danas kako bi se provjerilo je li činjenično utvrđenje provedeno u predmetu koji je doveo do presude od 12. srpnja 2012.bluepod MEDIA, (T‑227/11, neobjavljena, EU:T:2012:375) još uvijek aktualno. Treba utvrditi da je to stanje vrlo različito od onog koje je prevladavalo prije samo nekoliko godina, osobito zbog brzog razvoja tehnologija koje su drastično promijenile način potrošnje audiovizualnog zabavnog sadržaja. K tomu, dok su ranije tradicionalni pružatelji telekomunikacijskih usluga tek ponekad bili aktivni u razvoju zabavnog sadržaja, danas to čine redovno, a društva aktivna u području zabave nude usluge koje su ranije bile rezervirane za industriju telekomunikacija. Određena poduzeća osim toga nude pretplate pružajući potrošačima i telekomunikacijsku vezu i pristup zabavnom sadržaju putem te veze. Potrošači telekomunikacijskih usluga mogu stoga pomisliti da zabavni sadržaj pružen putem njihove internetske veze pruža isto poduzeće (pobijana odluka, točke 83. do 86.). [omissis]
7

EUIPO je 31. siječnja 2011. pozvao intervenijenta da podnese dokaze o uporabi predmetnog žiga. Intervenijent je 28. travnja 2011. dostavio skup dokaza o uporabi. Prvi prilog sadržavao je račune datirane između 26. siječnja 2006. i 26. siječnja 2011. koje je izdala Berneda SA, društvo povezano s intervenijentom, koje je potonji ovlastio za uporabu predmetnog žiga. Ti su računi poslani klijentima u različitim državama članicama i odnose se na određene brojeve modela cipela. Intervenijent je uključio tablice za svaku državu članicu, povezujući broj modela prodanih cipela s odgovarajućim kataloškim unosima koji se nalaze u drugom prilogu. Taj je prilog uključivao opće i sezonske kataloge od 2006. do 2011. koji prikazuju fotografije cipela čiji su brojevi modela odgovarali onima na računima dostavljenima u prvom prilogu. Intervenijent je napomenuo da shvaća da je razdoblje od pet godina koje prethode datumu podnošenja zahtjeva za opoziv pred EUIPO‑om ono odgovarajuće. Međutim, ako bi EUIPO smatrao da je odgovarajuće razdoblje ono od pet godina koje prethode podnošenju protutužbe pred Landgerichtom Düsseldorf (Zemaljski sud u Düsseldorfu), intervenijent je tvrdio da može podnijeti dodatne dokumente koji potvrđuju uporabu predmetnog žiga za razdoblje od 29. lipnja 2005. do 26. siječnja 2006. On je 29. travnja 2011. podnio još jedu tablicu od 6 stranica kojom se uspostavljaju unakrsne reference između svakog računa i modela cipela koji se prodaje u odnosu na broj modela koji se nalazi u katalozima sadržanima u drugom gore navedenom prilogu, za određene dodatne račune koje je izdalo društvo Berneda, a odnosi se na razdoblje od 25. kolovoza 2009. do 26. siječnja 2011.
11

Dana 22. ožujka 2016. Vijeće je donijelo Odluku (EU, Euratom) 2016/454 o imenovanju triju sudaca Službeničkog suda Europske unije (SL 2016., L 79, str. 30.), to jest S. Van Raepenbuscha, s učinkom od 1. listopada 2014., te J. Sant’Anne i A. Kornezova, s učinkom od 1. travnja 2016. Uvodne izjave 1. do 6. te odluke glase kako slijedi: „(1) Mandat dvaju sudaca Službeničkog suda […] prestao je 30. rujna 2014., a mandat još jednog suca prestao je 31. kolovoza 2015. Stoga je nužno na temelju članka 2. i članka 3. stavka 1. Priloga I. […] Statutu Suda Europske unije […], imenovati tri suca da se popune ta slobodna mjesta. (2) Slijedom 2013. objavljenog javnog natječaja za podnošenje prijava […] s ciljem imenovanja dvaju sudaca Službeničkog suda, odbor uspostavljen člankom 3. stavkom 3. Priloga I. [Statutu Suda Europske unije] dao je mišljenje o prikladnosti kandidatâ za obnašanje dužnosti suca Službeničkog suda. Odbor za odabir svom mišljenju priložio je popis šestero kandidata s najprikladnijim visokim stupnjem iskustva. (3) Slijedom političkog dogovora o reformi sudbenog ustroja Europske unije koji je doveo do donošenja Uredbe (EU, Euratom) 2015/2422 Europskog parlamenta i Vijeća […] Sud Europske unije predstavio je 17. studenoga 2015. Prijedlog uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o prijenosu na Opći sud […] nadležnosti za odlučivanje u prvom stupnju o sporovima između Unije i njezinih službenika, s učinkom od 1. rujna 2016. (4) U tim je okolnostima, zbog razloga koji se tiču vremenskog okvira, primjereno da se ne objavi novi javni natječaj za podnošenje prijava, već da se iskoristi popis šestero kandidata s najprikladnijim visokim stupnjem iskustva koji je sastavio odbor za odabir slijedom javnog natječaja za podnošenje prijava objavljenoga 2013. (5) Stoga je primjereno imenovati tri osobe s tog popisa sucima Službeničkog suda osiguravajući pritom ujednačen sastav Službeničkog suda na što široj zemljopisnoj osnovi između državljana država članica i u odnosu na zastupljene nacionalne pravne sustave. Tri osobe na tom popisu s najprikladnijim visokim stupnjem iskustva su g. Sean VAN RAEPENBUSCH, g. João SANT'ANNA i g. Alexander KORNEZOV. Gospodina Joãoa SANT'ANNU i gospodina Alexandera KORNEZOVA trebalo bi imenovati s učinkom od stupanja na snagu ove Odluke. S obzirom na to da je g. Sean VAN RAEPENBUSCH već bio sudac Službeničkog suda do 30. rujna 2014. te je nastavio obnašati dužnost do Odluke Vijeća u skladu s člankom 5. [Statuta Suda Europske unije] primjereno je imenovati ga na novi mandat s učinkom od dana nakon isteka njegovog prethodnog mandata. (6) Iz članka 2. Priloga I. [Statutu Suda Europske unije] proizlazi da svako slobodno mjesto treba popuniti imenovanjem novog suca na razdoblje od šest godina. Međutim, nakon početka primjene predložene Uredbe o prijenosu na Opći sud Europske unije nadležnosti za odlučivanje u prvom stupnju o sporovima između Unije i njezinih službenika Službenički sud više neće postojati te će mandat triju sudaca imenovanih ovom Odlukom samim time prestati na dan koji prethodi datumu na koji se ta Uredba počne primjenjivati.”
50

Ponajprije treba istaknuti da ni obavijest o slobodnom radnom mjestu ni Uputa kandidatima nisu sadržavale elemente koji bi omogućili kandidatima zaključak da poduzeće Fusion for Energy nema namjeru organizirati pisano testiranje i da su navodi koji se nalaze u tim uputama i odnose se na organiziranje pisanog testiranja bili posljedica administrativne pogreške. Naime, protivno onomu što tvrdi poduzeće Fusion for Energy, sama činjenica da iz točke 5. Upute kandidatima proizlazi da će dodatni detalji o postupku odabira biti navedeni u pozivu ne dovodi do zaključka da je postojala dvojba o organiziranju pisanog testiranja. Naime, točka 5. odjeljak 1. peti podstavak navedene upute, naslovljen „Ocjena kandidata”, navodila je samo to da će podrobnije informacije kad je riječ o datumu, vremenu i adresi na kojoj će se odviti pisano i usmeno testiranje biti navedene u pozivu. Iz toga se, međutim, ne može zaključiti da nije bilo predviđeno nikakvo pisano testiranje ili da je poduzeće Fusion for Energy moglo odustati od organiziranja takvog testiranja.
14

Žalbeno je vijeće ispitalo čimbenike koji, prema tužiteljevu mišljenju, opravdavaju nepodnošenje dokaza Odjelu za poništaje, osobito tužiteljevu tvrdnju da ih je namjeravao podnijeti nakon primitka intervenijentovih očitovanja; međutim, s obzirom na to da potonji nije odgovorio u propisanom roku, okončana je kontradiktorna faza postupka. Žalbeno je vijeće ocijenilo da to opravdanje nije uvjerljivo zbog sljedećih razloga. Kao prvo, pravilo 37. točku (b) podtočku iv. Uredbe br. 2868/95 treba tumačiti na način da se njime od podnositeljâ zahtjeva za proglašenje ništavosti zahtijeva da svoje argumente i svoje dokaze podnesu u trenutku podnošenja zahtjeva za proglašenje ništavosti. Kao drugo, pravilo 40. stavak 2. Uredbe br. 2868/95 (koji je postao članak 17. stavak 2. delegirane Uredbe Komisije (EU) 2017/1430 od 18. svibnja 2017. o dopuni Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 o žigu Europske unije i kojom se stavljaju izvan snage uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 i (EZ) br. 216/96 (SL 2017., L 205, str. 1.)) Odjelu za poništaje omogućilo je da odluči o zahtjevu za proglašenje ništavosti na temelju dokaza kojima je raspolagao, čak i bez intervenijentovih očitovanja. Kao treće, s obzirom na to da nije postojalo nikakvo vremensko ograničenje za podnošenje zahtjeva za proglašenje ništavosti, tužitelj je imao dovoljno vremena za prikupljanje dokaza za koje je smatrao da ih je nužno dodati njegovu zahtjevu.
63

Naime, u tom pogledu, kao što je to navedeno u gornjoj točki 52., u slučaju nepravilnosti do koje je došlo tijekom istrage, dotične institucije moraju biti u mogućnosti ponovno pokrenuti postupak u onom stadiju istrage u kojem je nepravilnost bila počinjena ili pokrenuti novi postupak u slučaju da utvrđena nepravilnost uzrokuje ništavost cijelog postupka. Iz članka 907. Uredbe br. 2454/93 doista proizlazi da se odluka kojom se utvrđuje da razmotrena posebna situacija opravdava povrat ili otpust ili da ih ne opravdava mora donijeti u roku od devet mjeseci. Međutim, valja utvrditi da se navedeni članak 907. odnosi samo na prvotni postupak, a ne na postupke koji su ponovno pokrenuti zbog poništavajuće presude. Iz toga proizlazi da se, s obzirom na to da je postupak o kojem je riječ u ovom slučaju ponovno pokrenut, rok od devet mjeseci koji je bio predviđen za prvotni postupak na njega ne može primijeniti (vidjeti, analogijom, presudu od 28. siječnja 2016., CM Eurologistik i GLS, C‑283/14 i C‑284/14, EU:C:2016:57, t. 57. do 61.). Stoga valja odbiti tužiteljev argument u skladu s kojim je Komisija zanijekala ex tunc učinak presude od 19. ožujka 2013., Firma Van Parys/Komisija (T‑324/10, EU:T:2013:136), zato što je smatrala da ima razuman rok kako bi uklonila nezakonitost koja je utvrđena tom presudom, a ne rok od pet dana kako bi postupila u skladu s prvotnim rokom od devet mjeseci iz članka 907. Uredbe br. 2454/93.
35

Naposljetku, Opći je sud u točkama 51. do 58. preispitivane presude odbio žalbeni razlog odnosnih djelatnika temeljen na odbijanju Službeničkog suda da okolnosti koje su ih dovele do nepravodobnog podnošenja tužbe kvalificira kao nepredvidljive okolnosti ili višu silu. U točkama 59. do 66. te presude, Opći je sud također odbio prihvatiti žalbeni razlog navedenih djelatnika temeljen na iskrivljavanju dokaza koji se odnose na postojanje nepredvidljivih okolnosti ili više sile.
125

No, s jedne strane, valja istaknuti da se tekst tih dviju odredaba, to jest članka 7. stavka 1. točke (a) i članka 10. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 575/2013 razlikuje, što se protivi tumačenju kojim se izraze koje zakonodavac koristi za jednu vrstu situacija, to jest odnose između matičnog društva i njegovih društava kćeri, namjerava protegnuti na drugu vrstu situacija, to jest na odnose koji postoje među institucijama povezanima sa središnjim tijelom.
47

Štoviše, valja naglasiti da su u predmetima koji se odnose na internetske stranice u kojima su donesene presude koje EUIPO navodi u odgovoru na tužbu (presude od 21. lipnja 2012., Fruit of the Loom/OHIM – Blueshore Management (FRUIT), T‑514/10, neobjavljena, EU:T:2012:316, t. 59. do 67.; od 21. studenoga 2012., PHOTOS.COM, T‑338/11, neobjavljena, EU:T:2012:614, t. 48. do 61., i od 19. studenoga 2014., Out of the blue/OHIM – Dubois i drugi (FUNNY BANDS), T‑344/13, neobjavljena, EU:T:2014:974, t. 26. do 31.) dokazi koje su podnijeli nositelji predmetnih žigova ili prava, ili kontekst i okolnosti, bitno različiti od onih u ovom predmetu. Naime, u prvom od tih predmeta koji se odnosio na postupak povodom opoziva žiga Europske unije FRUIT nositelj tog žiga imao je internetsku stranicu na adresi „www.fruit.com”, ali nije uspio podnijeti nijedan dokaz stvarne uporabe tog žiga, uključujući na temelju informacija koje su se nalazile na toj internetskoj stranici, a koje su se odnosile na drugi žig. Internetska stranica stoga nije ispunjavala komercijalnu pa čak ni reklamnu svrhu za proizvode na koje se predmetni žig odnosi. U drugom od tih predmeta, koji se odnosio na odbijanje registracije žiga Europske unije PHOTOS.COM, iako je podnositelj prijave prodavao fotografije putem internetske stranice na adresi „www.photo.com”, žalbeno vijeće i Opći sud ocijenili su da su dokazi koje je podnio navedeni podnositelj prijave za dokazivanje stjecanja razlikovnog karaktera uporabom predmetnog žiga bili ili nedovoljni ili bespredmetni sa zemljopisnog, kvantitativnog ili vremenskog gledišta ili neprikladni za dokazivanje veze između uporabe te stranice i prepoznavanja komercijalnog podrijetla fotografija koje su se na njoj nudile i koje su po potrebi bile prodavane. Opći sud ipak je naveo da registracija žiga koji se sastojao od znakova ili oznaka, koji su se osim toga rabili za oznaku naziva domene, nije bila isključena. Napokon, u trećem predmetu koji se odnosi na postupak povodom prigovora protiv registracije žiga Europske unije FUNNY BANDS zbog ranijeg postojanja istovjetnog komercijalnog naziva, koji nije bio registriran, u nazivu internetske domene „www.funny‑bands.com” suprotna je strana pokušala dokazati uporabu navedenog naziva čiji doseg nije bio samo lokalni. Ipak, što se tiče internetske stranice na odgovarajućoj adresi, samo je dokazala njezino postojanje i podnijela nekoliko primjera njezina sadržaja, ali nijedan dokaz koji bi omogućio ocjenu intenziteta njezine poslovne uporabe. U tom pogledu Opći je sud naveo da se posljednje, među ostalim, osobito može dokazati određenim brojem spajanja na stranicu, elektroničkom poštom primljenom putem stranice ili opsegom ostvarenog poslovanja.
75

Kada je riječ o radnom mjestu Funktionsoberärztin, na kojem je tužitelj radio od ožujka 2008. do lipnja 2012. i koje je opisao kao radno mjesto „liječnika voditelja odjela”, Komisija je u odgovoru na repliku, pozivajući se na jedan članak njemačke doktrine, istaknula da Funktionsoberärztin ne znači da je „liječnik voditelj odjela” i da ne postoji jasan opis poslova koje Funktionsoberärztin u njemačkim bolnicama obavlja. Međutim, iz čitanja članka koji je podnijela Komisija proizlazi da se to radno mjesto može odrediti na dva načina. Funktionsoberärztin, s jedne strane, može imati ulogu savjetnika koji je pod nadzorom iskusnijih liječnika. S druge strane, u pojedinim njemačkim bolnicama uloga Funktionsoberärztin može odgovarati ulozi „liječnika sa senioritetom” sa svim odgovornostima koje prate tu titulu. Iz tužiteljevih odgovora proizlazi da u situaciji u ovom slučaju to radno mjesto prije spada u drugu kategoriju, to jest kategoriju liječnika s odgovornostima, ako već ne „voditelja odjela” onda u najmanju ruku voditelja tima ili liječnika s posebnim odgovornostima.
57

Sankcioniranje takve procesne nepravilnosti poništenjem pobijane odluke moguće je samo ako se utvrdi da je ta nepravilnost mogla utjecati na sadržaj odluke (vidjeti u tom smislu presude od 29. listopada 1980., van Landewyck i dr./Komisija, 209/78 do 215/78 i 218/78, neobjavljenu, EU:C:1980:248, t. 47. i od 9. ožujka 1999., Hubert/Komisija, T‑212/97, EU:T:1999:39, t. 53.). Upravo je to slučaj u ovom predmetu, s obzirom na to da se ne može isključiti da je primjereno savjetovanje moglo utjecati na sadržaj odluke od 23. veljače 2015. Među ostalim, ne može se isključiti ni to da je nepostojanje izvješćâ na kraju druge i treće faze postupka za određivanje NŽU‑a bilo takve prirode da je nanijelo štetu interesima tužiteljâ i na taj način dovelo do nepravilnosti u tom postupku u odnosu na njih jer je odluka od 23. veljače 2015. bez tih nepravilnosti u odvijanju postupka mogla imati drukčiji sadržaj.
33

Usto valja istaknuti da iz elemenata u spisu, kao i iz objašnjenja koja je tužiteljica podnijela na raspravi, proizlazi da razlika od 5062,26 eura između, s jedne strane, prenosivog iznosa mirovinskih prava stečenih u njemačkom mirovinskom sustavu na datum 27. svibnja 2010., koji je DRV priopćio Komisiji 5. svibnja 2015. i, s druge strane, iznosa koji je stvarno prenesen Komisiji 11. rujna 2015. i koji čini povećanje vrijednosti kapitala od datuma podnošenja zahtjeva za prijenos sredstava do stvarnog datuma prijenosa, proizlazi iz primjene sporazuma o provedbi članka 11. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju koji je 1994. sklopljen između Savezne Republike Njemačke i Komisije. Prema tom sporazumu, nadležno njemačko mirovinsko tijelo ovlašteno je primijeniti povećanje od 3,5 % za svaku proteklu godinu na iznos koji su mu nacionalna tijela retroaktivno stavila na raspolaganje u razdoblju koje teče od datuma prijenosa predmetnih fondova na to tijelo do datuma kada to tijelo prenese navedene fondove u mirovinski sustav Unije. Stoga, u ovom slučaju, iznos od 5062,26 eura proizlazi iz primjene kamatne stope od 3,5 % za svaku proteklu godinu na iznos koji je DRV‑u stavljen na raspolaganje u dvama navratima, odnosno 13. svibnja 2014. i 30. srpnja 2014., koji je to tijelo zatim prenijelo na Komisiju 11. rujna 2015.
73

Naposljetku, u odnosu na argument koji se odnosi na primjenjivost Priručnika za ispitivanje žigova Ureda za intelektualno vlasništvo i sudske prakse High Court of Justice (England & Wales) Chancery Division (Visoki sud (Engleska i Wales), Odjel Chancery), on je bespredmetan s obzirom na to da je u predmetnom slučaju referentni pravni okvir članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 207/2009 i da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, sustav žigova Europske unije autonoman sustav koji se sastoji od skupa pravila i koji slijedi svoje posebne ciljeve, a primjenjuje se neovisno o bilo kojem nacionalnom sustavu (vidjeti presudu od 16. siječnja 2014., Message Management/OHIM – Absacker (ABSACKER of Germany), T‑304/12, neobjavljena, EU:T:2014:5, t. 58. i navedenu sudsku praksu).