ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kako bi utvrdio pravo koje se primjenjuje na izvanugovornu obvezu nastalu iz protupravnog postupanja, članak 4. stavak 1. Uredbe br. 864/2007 o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze (Rim II) poziva se na pravo one države u kojoj šteta nastane bez obzira na to u kojoj je državi nastao događaj koji je prouzročio nastalu štetu i bez obzira na državu ili države u kojoj nastanu posredne posljedice tog događaja. Šteta koju treba uzeti u obzir kako bi se utvrdilo mjesto gdje je ta šteta nastala jest neposredna šteta, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 16. navedene uredbe. U slučajevima tjelesnih ozljeda prouzročenih osobi ili imovinske štete, zakonodavac Unije propisao je u uvodnoj izjavi 17. Uredbe Rim II da je država u kojoj je došlo do neposredne štete ona država u kojoj je osobna tjelesna ozljeda zadobivena ili ona država gdje je nastala imovinska šteta. Iz toga slijedi da kada je moguće odrediti postojanje neposredne štete, što je uobičajen slučaj kod prometne nesreće, mjesto gdje je nastala neposredna šteta je relevantna poveznica za utvrđivanje prava koje se primjenjuje, nevezano uz posredne posljedice te nesreće.

Prema tome, primjena prava mjesta gdje je nastala izravna šteta pridonosi postizanju cilja navedenog u uvodnoj izjavi 16. Uredbe Rim II koji želi osigurati predvidivost prava koje se primjenjuje istodobno izbjegavajući rizik da se protupravno postupanje razdijeli na više dijelova na koje se primjenjuje različito pravo, ovisno o mjestima u kojima osobe koje nisu oštećenici pretrpe štete.

(t. 23.-25., 29.)
Članak 17. stavak 2. Direktive 86/653 o usklađivanju prava država članica u vezi samozaposlenih trgovačkih zastupnika treba tumačiti tako da se ne protivi nacionalnom propisu kojim je predviđeno da trgovački zastupnik u slučaju raskida ugovora o zastupanju ima pravo i na odštetu za stranke ograničenu na najviši iznos u visini njegove jednogodišnje naknade za rad i, ako ta odšeta ne pokriva u potpunosti iznos stvarno pretrpljene štete, na dodatnu naknadu štete, pod uvjetom da taj propis ne dovodi do dvostrukog obeštećenja zastupnika za gubitak provizije zbog raskida ugovora.

Naime, iz samog sadržaja članka 17. stavka 2. točke (c) Direktive 86/653 kao i njezina sustavnog tumačenja proizlazi da se naknada štete može dodijeliti trgovačkim zastupnicima uz odštetu za stranke i da se na nju ne primjenjuju uvjeti iz članka 17. stavka 2. točke (a) Direktive ni gornja granica propisana njezinim člankom 17. stavkom 2. točkom (b). U tom pogledu, budući da se u Direktivi podrobno ne određuju uvjeti pod kojima trgovački zastupnik može potraživati naknadu štete, na državama članicama jest da u okviru margine prosudbe kojom raspolažu utvrde spomenute uvjete i postupovna pravila. Međutim, margina prosudbe kojom države raspolažu pri prijenosu članka 17. stavka 2. točke (c) Direktive ograničena je obvezom izbora jednog od dvaju sustava obeštećenja predviđenih u stavcima 2. i 3. tog članka, bez mogućnosti njihova kumuliranja. Slijedom navedenoga, dodjeljivanje naknade štete ne može dovesti do dvostrukog obeštećenja kumuliranjem odštete za stranke i naknade štete koja je nastala gubitkom provizije zbog raskida ugovora.

(t. 30., 32., 34., 35., t. 1. izreke)
Članak 4. stavak 1. točku 2. Direktive 2004/39 o tržištima financijskih instrumenata treba tumačiti na način da, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, investicijske usluge ili aktivnosti u smislu te odredbe nisu određene tečajne transakcije koje provodi kreditna institucija na temelju ugovornih odredaba ugovora o zajmu izraženog u stranoj valuti, a koje se sastoje od utvrđivanja iznosa zajma na temelju kupovnog tečaja strane valute primjenjivog prilikom isplate sredstava i od određivanja mjesečnih iznosa na temelju prodajnog tečaja te strane valute primjenjivog prilikom izračuna svakog mjesečnog obroka.

Naime, u skladu s tom odredbom, investicijske usluge i aktivnosti obuhvaćaju sve usluge i aktivnosti utvrđene u odjeljku A Priloga I. Direktivi 2004/39 koje se odnose ne sve instrumente navedene u odjeljku C istog priloga. Doista, transakcije o kojima je riječ nisu obuhvaćene navedenim odjeljkom A s obzirom na to da se radi o tečajnim aktivnostima koje su akcesorne odobravanju i otplati potrošačkog zajma izraženog u stranoj valuti imajući u vidu da su ograničene na konverziju iznosa zajma i mjesečnih obroka izraženih u stranoj valuti (valuta računa) u nacionalnu valutu (valuta plaćanja) na temelju kupovnog ili prodajnog tečaja dotične strane valute. Jedina funkcija takvih transakcija jest omogućavanje izvršenja bitnih obveza plaćanja ugovora o zajmu, a to su obveza zajmodavca da stavi novac na raspolaganje i obveza zajmoprimca da vrati taj novac s kamatama. Svrha tih transakcija nije ostvarenje investicije jer potrošač želi dobiti sredstva radi kupnje potrošačke robe ili pružanja usluge, a ne primjerice radi upravljanja tečajnim rizikom ili špekuliranja tečajnom stopom strane valute.

Osim toga, iz direktive proizlazi da tečajne usluge nisu sâme po sebi investicijske usluge iz odjeljka A Priloga I. navedenoj direktivi.

Doista, tečajne transakcije o kojima je riječ nisu povezane s investicijskom uslugom u smislu članka 4. stavka 1. točke 2. Direktive 2004/39, nego s transakcijom koja sâma po sebi ne predstavlja financijski instrument u smislu članka 4. stavka 1. točke 17. te direktive.

Naime, ne čini se da se tečajne transakcije koje provodi kreditna institucija u okviru izvršenja ugovora o zajmu odnose na financijske instrumente iz odjeljka C Priloga I. navedenoj direktivi, od kojih osobito na budućnosnice s obzirom na to da cilj ugovora o potrošačkom zajmu nije prodaja financijske imovine po cijeni koja je utvrđena prilikom sklapanja ugovora.

U okviru ugovora o zajmu kao što je to onaj o kojem je riječ, vrijednost stranih valuta koju treba uzeti u obzir radi izračuna otplate ne utvrđuje se unaprijed nego se određuje na temelju prodajnog tečaja tih stranih valuta na datum dospjelosti svakog mjesečnog obroka.

(t. 54.-57., 66.-68., 70., 74., 76. i izreka)
Članak 4. Direktive 91/271 o pročišćavanju komunalnih otpadnih voda, kako je izmijenjena Uredbom br. 1137/2008, obvezuje države članice na to da u rokovima koji su određeni u navedenom članku osiguraju to da predmetne aglomeracije komunalne otpadne vode koje ulaze u sabirne sustave kojima su one opskrbljene u skladu s člankom 3. te direktive podvrgnu adekvatnom pročišćavanju i da ta ispuštanja udovoljavaju zahtjevima iz njezina Priloga I. dijela B. Spomenuta obveza ne podrazumijeva to da se prikupljanje uzoraka, navedeno u dijelu D Priloga I., odvija tijekom cijele godine kako bi se moglo valjano utvrditi jesu li predmetne stanice usklađene sa zahtjevima iz dijela B Priloga I. toj direktivi. Dakle, čim je država članica u mogućnosti ponuditi uzorak koji udovoljava zahtjevima iz dijela B Priloga I. Direktivi 91/271, treba smatrati da se poštuju obveze koje proizlaze iz njezina članka 4.

K tomu, u cilju poštovanja obveze zaštite okoliša od štetnih utjecaja ispuštanja otpadnih voda, kako je naveden u članku 1. Direktive 91/271, obveza iz spomenutog članka 4., prema kojem ispuštanja komunalnih otpadnih voda treba podvrgnuti pročišćavanju u skladu sa zahtjevima iz Priloga I. dijela B, učinjena trajnom na način da se prate ispuštanja iz stanica za pročišćavanje u skladu s člankom 15. stavkom 1. postavkom 1. te direktive, koji izričito upućuje na njezin Prilog I. dio D.

(t. 39., 40., 45.)
Članak 1. stavak 1. Direktive 2001/23 o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona treba tumačiti na način da u njezino područje primjene ulazi situacija u kojoj javno poduzeće koje je odgovorno za gospodarsku djelatnost održavanja intermodalnih prijevoznih jedinica povjeri obavljanje te djelatnosti drugom poduzetniku ugovorom o upravljanju javnim uslugama, stavljajući mu na raspolaganje potrebnu infrastrukturu i opremu u svojem vlasništvu, nakon čega odluči okončati taj ugovor i ne preuzeti radnike koje zapošljava taj poduzetnik jer od tog trenutka sâmo izvršava spomenutu djelatnost, koristeći se vlastitom radnom snagom.

U tom pogledu, tumačenje članka 1. stavka 1. podstavka (b) Direktive 2001/23 koje bi iz njezina područja primjene isključilo situaciju u kojoj je materijalna imovina nužna za obavljanje djelatnosti o kojoj je riječ oduvijek bila u vlasništvu preuzimatelja djelomično oduzelo spomenutoj direktivi njezin koristan učinak.

K tome, to što novi poduzetnik nije od svojeg prednika preuzeo glavni dio zaposlenika, u pogledu njihova broja i stručnosti, čijim se radom on koristio za obavljanje iste djelatnosti, nije dostatno da u sektoru u kojem se djelatnost ponajprije temelji na opremi, isključi postojanje prijenosa gospodarskog subjekta koji zadržava svoj identitet u smislu Direktive 2001/23. Drukčije bi tumačenje bilo protivno glavnom cilju spomenute direktive, a to je da se, čak i protivno preuzimateljevoj volji, sačuvaju ugovori o radu prenositeljevih zaposlenika.

(t. 40., 41., 44. i izreka)
Kada se radi o pružanju usluga koje zahtijevaju intervenciju državnih tijela, kao što je to davanje odobrenja za pružanje usluga, obveza transparentnosti ne primjenjuje se na bilo koje radnje, već samo na one koje predstavljaju određeni prekogranični interes, zbog činjenice da one objektivno mogu zanimati gospodarske subjekte sa sjedištem u državama članicama različitima od one kojoj pripada vlast koja to odobrenje dodjeljuje.

U tom pogledu, postojanje određenog prekograničnog interesa mora se ocjenjivati na temelju svih relevantnih kriterija kao što su gospodarski značaj nabave, mjesto njezine provedbe ili njezini tehnički aspekti, imajući u vidu karakteristike samog tog tržišta.

(t. 27., 30.)
Članak 78. stavak 3. Uredbe br. 2913/92 o Carinskom zakoniku Zajednice, kako je izmijenjena i dopunjena Uredbom br. 2700/2000, treba tumačiti na način da se on protivi nacionalnom propisu koji ograničava mogućnost da carinska tijela ponovno provedu reviziju ili naknadnu provjeru i da iz nje izvode posljedice utvrđujući novi carinski dug, ako se to ograničenje odnosi na razdoblje od tri godine od trenutka nastanka prvog carinskog duga, a na nacionalnom sudu je da to provjeri.

Naime, budući da nakon isteka roka od tri godine od trenutka nastanka carinskog duga više nije moguće izdati obavijest o novom carinskom dugu i shodno tome izvući posljedice revizije ili naknadnih provjera u smislu članka 78. stavka 3. Carinskog zakonika, države članice ne mogu se sprječavati da s obzirom na načelo pravne sigurnosti ograniče primjenu postupka revizije koji on predviđa nakon proteka tri godine od trenutka kada je nastao prvi carinski dug, osobito primjenjujući na tu reviziju takav rok zastare. Naprotiv, tijekom navedenog trogodišnjeg razdoblja nacionalni propis države članice mora carinskim tijelima omogućavati da ponovno poduzmu mjeru radi rješavanja slučaja kao posljedice revizije ili naknadne provjere sukladno članku 78. stavku 3. Carinskog zakonika, uključujući izmjenu carinskog duga. Nadalje, poduzimanje takve mjere mora biti moguće čak i nakon što prođe spomenuto razdoblje u slučaju kad je carinski dug proizišao iz radnje koja je, sukladno članku 221. stavku 4. tog zakonika, u trenutku kada je poduzeta bila kažnjiva, a na nacionalnom sudu je da to provjeri.

Također, načelo zaštite legitimnih očekivanja u pravilu se ne protivi tomu da carinska tijela provode revizije ili ponovne naknadne provjere i da iz toga izvlače posljedice u smislu članka 78. stavka 3. Carinskog zakonika. Naime, tijekom razdoblja od tri godine od nastanka prvog carinskog duga, porezni obveznik mora kao gospodarski subjekt prihvatiti rizik i poduzeti potrebne mjere kako bi osigurao da carinska tijela ponovno ispitaju odluku u pogledu carinskog duga vodeći računa o novim podacima kojima eventualno raspolažu nakon provođenja provjera.

(t. 36., 37., 41., 42., 46. i izreka)
Spojeni predmeti C-132/14 do C-136/14

Europski parlament

i

Europska komisija

protiv

Vijeća Europske unije

„Tužba za poništenje — Uredba (EU) br. 1385/2013 — Direktiva 2013/62/EU — Direktiva 2013/64/EU — Pravna osnova — Članak 349. UFEU‑a — Najudaljenije regije Europske unije — Izmjena statusa Mayottea u odnosu na Europsku uniju“

Sažetak – Presuda Suda (veliko vijeće) od 15. prosinca 2015.

Ugovori Unije — Područje teritorijalne primjene — Najudaljenije regije — Nadležnost Vijeća da utvrdi uvjete primjene Ugovorâ — Granice — Utvrđivanje uvjeta primjene akata sekundarnog zakonodavstva — Dopuštenost — Vremenska odgoda primjenjivosti odredaba prava Unije — Dopuštenost

(Čl. 52. UEU‑a; čl. 349. i 355. UFEU‑a; Odluka Vijeća 2012/419, čl. 2.)

Iz sadržaja članka 349. UFEU‑a proizlazi da on omogućava Vijeću donositi posebne mjere koje vode računa o strukturno uvjetovanom društvenom i gospodarskom stanju najudaljenijih regija. Međutim, Vijeće mora biti u mogućnosti, sukladno trećem stavku tog članka, predstaviti elemente kojima se uspostavlja poveznica između predviđene posebne mjere s posebnim karakteristikama i ograničenjima predmetne najudaljenije regije. Osim toga, kada se radi o argumentaciji Komisije prema kojoj članak 349. UFEU‑a dopušta samo odstupiti od primjene odredbi primarnog prava na najudaljenije regije, a ne, kao što je to ovdje slučaj, prilagoditi akte sekundarnog prava posebnom stanju tih regija, najprije valja naglasiti da „uvjete primjene Ugovorâ“ u smislu tog članka treba shvatiti na način da istovremeno obuhvaćaju i uvjete koji se tiču primjene primarnog prava Unije i one koji se tiču primjene akata sekundarnog prava donesene na temelju tog primarnog prava. U tom kontekstu, ako ne postoji pojašnjenje u tom smislu, područje primjene akta sekundarnog prava treba biti određeno, kako je osobito istaknula francuska vlada, na temelju članaka 52. UEU‑a i 355. UFEU‑a. Stoga, iz sadržaja i ciljeva članka 349. UFEU‑a te sustava Ugovorâ proizlazi da je, kada se radi o najudaljenijim regijama, teritorijalno područje cjelokupne pravne stečevine Unije definirano među ostalim zajedničkim tumačenjem članka 52. UEU‑a i članka 355. stavka 1. UFEU‑a kao i mjerama donesenim na temelju članka 349. UFEU‑a.

Osim toga, članak 349. UFEU‑a ne ograničava ovlast Vijeća za donošenje odluka na određenu kategoriju mjera. Naime, osim što pojam „mjera“ obuhvaća svaku vrstu mogućeg djelovanja Vijeća, važno je naglasiti da korištenje pojma „posebice“ u članku 349. UFEU‑a podrazumijeva da autori UFEU‑a nisu namjeravali utvrditi taksativan popis vrsta mjera koje mogu biti donesene na temelju tog članka. U tom pogledu, ograničenje mogućnosti Vijeća da vremenski odgodi primjenjivost mjere bilo bi također protivno ciljevima članka 349. UFEU‑a s obzirom na to da ništa ne dopušta isključiti da se vremenska odgoda pune primjenjivosti odredbe prava Unije može pokazati kao mjera koja je najprikladnija za vođenje računa o strukturno uvjetovanom društvenom i gospodarskom stanju najudaljenije regije.

(t. 66., 69., 71., 72., 75., 76., 78., 81., 82., 84.)
Kako bi se utvrdilo je li došlo do višestruke litispendencije, iz članka 19. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003 o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba br. 1347/2000, proizlazi da se u bračnim sporovima ne traži da tužbe koje su podnesene sudovima različitih država članica imaju istu osnovu i predmet. Premda je bitno da tužbe obuhvaćaju iste stranke, one mogu imati različit predmet, pod uvjetom da se odnose na razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka. To tumačenje potkrijepljeno je usporedbom stavaka 1. i 2. članka 19. Uredbe koja pokazuje da je samo za primjenu stavka 2., koji se odnosi na predmete povezane s roditeljskom odgovornošću, bitno da podnesene tužbe imaju isti predmet i osnovu. Slijedom toga, o problemu višestruke litispendencije može biti riječ ako su pokrenuti postupci pred dvama sudovima različitih država članica, i to postupak zakonske rastave, s jedne strane, i postupak razvoda, s druge strane, ili pak ako su pred obama sudovima pokrenuti postupci razvoda.

(t. 33.)
Činjenica da je sud koji je uputio zahtjev prethodno pitanje oblikovao pozivajući se samo na određene odredbe prava Unije nije prepreka da mu Sud pruži sve elemente tumačenja koji bi mogli biti korisni za presudu u postupku u kojem odlučuje, bez obzira na to je li se sud koji je uputio zahtjev na to pozvao u tekstu svojih pitanja. U tom smislu na Sudu je da iz svih podataka koje je dostavio nacionalni sud, a posebno iz obrazloženja odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku, izvuče one dijelove prava Unije koje je potrebno tumačiti imajući u vidu predmet spora.

Kada je riječ o prethodnom pitanju kojim se traži tumačenje direktive 2004/18 o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama, kada javna nabava o kojoj je riječ u glavnom postupku ima nižu vrijednost od relevantnog praga primjene iz te direktive, treba zaključiti da se na predmetnu javnu nabavu ipak primjenjuju temeljna pravila i opća načela UFEU‑a, a osobito načela jednakog postupanja i nediskriminacije zbog državljanstva kao i obveza transparentnosti koja iz njih proizlazi, jer sud koji je uputio zahtjev pristaje na primjenu načela prava EU‑a u sporu koji se pred njim nalazi i utvrđuje da u tom pogledu postoji određeni prekogranični interes.

(t. 20. - 23.)
Pravila Unije u području državnih potpora postala su obvezujuća u novim državama članicama na dan njihova pristupanja. Pitanje utvrđivanja mjerodavnog datuma u svrhu ocjene, na temelju članka 87. stavka 1. UEZ‑a, državne mjere koju je nova država članica usvojila prije dana pristupanja Uniji i koja je još uvijek na snazi nakon tog datuma mora se ispitati s obzirom na akt o pristupanju spomenute države članice.

Naime, države koje su bile članice Unije prije tog datuma željele su zaštititi unutarnje tržište od mjera koje sadržavaju državne potpore, usvojenih u državama kandidatkinjama prije njihova pristupanja Uniji i koje su mogle narušiti tržišno natjecanje na način da te mjere podvrgnu, od 1. svibnja 2004., pravilima koja vrijede za nove potpore, ako one nisu obuhvaćene posebno navedenim iznimkama iz Priloga IV. točke 3. spomenutog akta o pristupanju. Osim toga, iz sadržaja članka 1. točke (b) podtočke v. Uredbe br. 659/1999 o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka 93. UEZ‑a, a osobito iz prve rečenice te odredbe, proizlazi da mjera državne pomoći koja nije bila državna potpora u trenutku svoje provedbe može kasnije postati državna potpora. Svaki drugi zaključak oduzeo bi smisao cilju koji su željeli postići autori ugovora o pristupanju. Naime, kada bi se kao mjerodavni datum uzeo dan donošenja mjere, to bi za posljedicu imalo to da bi u slučaju države članice koja je pristupila Uniji 1. svibnja 2004. iz Komisijinog nadzora bile izuzete mjere usvojene prije tog datuma koje nisu predstavljale državnu potporu u vrijeme njihova usvajanja, ali su kasnije postale državna potpora i nastavljaju to biti nakon spomenutog datuma.

(t. 58., 60.‑62., 65.)
Pojam „program“ u smislu članka 1. stavka 1. točke (b) Direktive 2010/13 o koordinaciji određenih odredaba utvrđenih zakonima i drugim propisima u državama članicama o pružanju audiovizualnih medijskih usluga treba tumačiti na način da on podrazumijeva pružanje na poddomeni internetske stranice novina videofilmova kratkog trajanja koji odgovaraju kratkim sekvencijama lokalnih vijesti, sporta ili zabave. Naime, ta odredba zahtijeva usporedivost sekvencija videofilmova s oblikom i sadržajem televizijskog emitiranja, a ne usporedivost ukupne kompilacije kratkih videofilmova s rasporedom ili cjelokupnim katalogom koji je izradila televizijska kuća.

Članak 1. stavak 1. točku (a) podtočku i. Direktive 2010/13 o koordinaciji određenih odredaba utvrđenih zakonima i drugim propisima u državama članicama o pružanju audiovizualnih medijskih usluga treba tumačiti na način da se ocjena glavne svrhe pružanja videofilmova ponuđenih u okviru elektroničke verzije novina treba temeljiti na ispitivanju ima li usluga sadržaj i funkciju koji su neovisni o sadržaju novinarske djelatnosti operatera predmetne internetske stranice i nije samo neodvojiv dodatak toj aktivnosti, osobito zbog veza između audiovizualne i tekstualne ponude. Takvim ocjenjivanjem treba se baviti nacionalni sud.

Naime, elektronička verzija novina, unatoč audiovizualnim elementima koje sadržava, ne treba se smatrati audiovizualnom uslugom ako su ti audiovizualni elementi sporedni i služe samo kao nadopuna ponudi pisanih članaka. U svakom slučaju, Direktiva 2010/13 ne može se razumjeti na način da audiovizualne usluge trebaju biti sustavno isključene iz njezina područja primjene samo zato što je društvo nakladnik mrežnih novina pružatelj internetske stranice koje je takva usluga dio. U tom pogledu, treba se prikloniti materijalnom pristupu, koji se sastoji u tome da se, u skladu s člankom 1. stavkom 1. točkom (a) podtočkom i. Direktive 2010/13, ispita ima li predmetna usluga sama po sebi i neovisno o okviru unutar kojeg je ponuđena za „glavnu svrhu“ osiguravanje programa kako bi se izvještavala, zabavljala ili obrazovala opća javnost. Stoga, ako usluga ponuđena u videopoddomeni ima neovisan sadržaj i funkciju u odnosu na pisane članke izdavača mrežnih novina, ulazi u područje primjene Direktive 2010/13. S druge strane, ako je navedena usluga neodvojiv dodatak novinarskoj aktivnosti tog izdavača, osobito zbog veza između audiovizualne i tekstualne ponude, ona neće ulaziti u područje primjene te direktive. U okviru te analize, odlučujuća činjenica ne može biti to da je predmetna audiovizualna ponuda prikazana na glavnoj domeni internetske stranice ili na njezinoj poddomeni jer bi to moglo dovesti do zaobilaženja pravila Direktive 2010/13 na način da bi se internetska stranica kreirala s tim ciljem.

(t. 26., 28., 33.- 35., 37., izreka 2.)
Nacionalna nadzorna tijela raspolažu širokim rasponom ovlasti, indikativno navedenih u članku 28. stavku 3. Direktive 95/46 o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom protoku takvih podataka, koje predstavljaju sva nužna sredstva za provedbu njihovih zadaća, kao što se to naglašava u uvodnoj izjavi 63. te direktive. Zato navedena tijela imaju istražne ovlasti, kao što su to ovlasti za prikupljanje svih podataka potrebnih za izvršavanje njihovih nadzornih dužnosti, učinkovite ovlasti za posredovanje, kao što je to nametanje privremene ili konačne zabrane obrade, ili ovlasti za sudjelovanje u sudskim postupcima.

Kad je riječ o ovlasti nadzora prijenosa osobnih podataka u treće zemlje, iz članka 28. stavaka 1. i 6. Direktive 95/46 doista proizlazi da se ovlasti nacionalnih nadzornih tijela odnose na obrade osobnih podataka koje se provode na državnom području države članice u kojoj se nalaze ta tijela, pa stoga na temelju tog članka 28. ne raspolažu ovlastima u pogledu obrada takvih podataka koje su provedene na državnom području treće zemlje. Međutim, postupak prijenosa osobnih podataka iz države članice u treću zemlju jest kao takav obrada osobnih podataka u smislu članka 2. točke (b) Direktive 95/46 koja je provedena na državnom području države članice. Posljedično, budući da su nacionalna nadzorna tijela, u skladu s člankom 8. stavkom 3. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i člankom 28. Direktive 95/46, zadužena za nadzor poštovanja Unijinih pravila o zaštiti fizičkih osoba u vezi s obradom osobnih podataka, svako od tih tijela nadležno je za provjeru poštuje li prijenos tih podataka iz države članice, u kojoj se ta tijela nalaze, u treću zemlju zahtjeve utvrđene u toj direktivi.

(t. 43.‑45., 47.)