ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
33

Osoba RT sklopila je 3. siječnja 2015. s Volkswagen Bankom ugovor o kreditu na iznos od 11257,14 eura. Dana 23. svibnja 2015. osoba SV sklopila je ugovor iste vrste s istom bankom na iznos od 16400 eura. Osoba BC sklopila je 24. srpnja 2014. ugovor o kreditu na iznos od 7332,34 eura sa Skoda Bankom (u daljnjem tekstu: ugovori o kojima je riječ u predmetu C‑155/20). Ti ugovori o kreditu bili su namijenjeni financiranju kupnje vozila za privatnu uporabu marke Volkswagen za osobe RT i SV, a marke Skoda za osobu BC. Prodavatelji tih vozila bila su društva Autohaus Kilgus GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: prodavatelj B), Autohaus Humm GmbH (u daljnjem tekstu: prodavatelj C) i Held & Ströhle GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: prodavatelj D). Prodajna cijena vozila koje je kupila osoba RT iznosila je 15750 eura, osoba SV 23900 eura, a osoba BC 15940 eura. Ti potrošači uplatili su, redom, predujam od 5000 eura, 7500 eura i 8900 eura prodavateljima B, C i D te su ugovorima o kojima je riječ u predmetu C‑155/20 financirali, redom, iznose od 10750 eura, 16400 eura i 7040 eura te u slučajevima osoba RT i BC jednokratnu uplatu za osiguranje preostalog duga u iznosu od 507,14 eura i 292,34 eura, dakle sveukupno 11257,14 eura i 7332,34 eura.
24

To se utvrđenje uostalom u potpunosti primjenjuje na portugalsku burzu s obzirom na to da je, kao što to proizlazi iz Komisijinih pisanih očitovanja, broj nerezidentnih društava čije su dionice uvrštene na tu burzu zanemariv u odnosu na broj rezidentnih društava i jer ništa ne upućuje na to da bi ta situacija bila drukčija tijekom razdoblja primjenjivosti porezne pogodnosti predviđene nacionalnim propisom o kojem je riječ u glavnom postupku.
9

Člankom 32. Direktive 2012/34, pod naslovom „Iznimke od načela za određivanje pristojbi”, u stavku 1. i stavku 4. četvrtom podstavku određeno je: „1. Radi potpunog povrata troškova koji su nastali upravitelju infrastrukture, država članica može, ako to tržište može podnijeti, naplaćivati marže na temelju načela učinkovitosti, transparentnosti i nediskriminacije, pritom jamčeći optimalnu [konkurentnost] segmenata tržišta željezničkih usluga. Sustav ubiranja pristojbi dužan je poštovati povećanja produktivnosti koja postignu željeznički prijevoznici. Iznos pristojbi, međutim, ne isključuje korištenje infrastrukture od strane segmenata tržišta koji mogu platiti barem trošak koji nastaje izravno kao rezultat pružanja željezničke usluge plus stopu povrata koju tržište može podnijeti. Prije nego što odobre naplatu takvih marži, države članice osiguravaju da upravitelji infrastrukture ocijene njihovu relevantnost za pojedine segmente tržišta, uzimajući u obzir barem parove iz točke 1. Priloga VI. i zadržavajući one koji su važni. Popis tržišnih segmenata koje definiraju upravitelji infrastrukture sadrže barem sljedeća tri segmenta: usluge prijevoza robe, usluge prijevoza putnika u okviru ugovora o javnoj usluzi i druge usluge prijevoza putnika. Upravitelji infrastrukture mogu dalje razlikovati tržišne segmente prema vrsti prevezene robe i putnika. Moraju se definirati i oni tržišni segmenti na kojima željeznički prijevoznici trenutačno nisu aktivni, ali na kojima se mogu pružati usluge za vrijeme valjanosti sustava ubiranja pristojbi. Upravitelj infrastrukture ne uključuje maržu u sustav ubiranja pristojbi za te segmente tržišta. Popis tržišnih segmenata mora se objaviti u izvješću o mreži i preispitivati barem svakih pet godina. Regulatorno tijelo iz članka 55. nadzire taj popis u skladu s člankom 56. […] 4. […] Prije 16. lipnja 2015. i nakon procjene učinka, Komisija donosi mjere kojima se utvrđuju načini primjene diferencijacije pristojbi za korištenje infrastrukture u skladu s vremenskim okvirom u skladu s Europskim planom uvođenja [europskog sustava upravljanja željezničkim prometom (ERTMS)] koji je utvrđen Odlukom [Komisije] 2009/561/EZ [od 22. srpnja 2009. o izmjeni Odluke 2006/679/EZ u odnosu na provedbu tehničkih specifikacija za interoperabilnost prometno‑upravljačkog i signalno‑sigurnosnog podsustava transeuropskog konvencionalnog željezničkog sustava (SL 2009., L 194, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 4., str. 193.) i kojima se osigurava da to ne dovede do promjena u ukupnim prihodima upravitelja infrastrukture. Te provedbene mjere prilagođavaju načine diferencijacije koji se primjenjuju na vlakove koji prometuju na lokalnim i regionalnim prugama koristeći ograničeni dio željezničkih koridora iz Odluke 2009/561/EZ. Ti će se provedbeni akti donijeti u skladu s postupkom ispitivanja iz članka 62. stavka 3. Oni neće dovesti do narušavanja tržišnog natjecanja između željezničkih prijevoznika niti utjecati na konkurentnost željezničkog sektora općenito.”
21

U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev smatra da može to ocijeniti samo na temelju empirijskog sudskog vještačenja. Međutim, prema sudskoj praksi Bundesfinanzhofa (Savezni financijski sud), nije potrebno izvesti dokaze empirijskim vještačenjem o stajalištu prosječnog potrošača za obje usluge u kontekstu načela neutralnosti PDV‑a, s obzirom na to da je to stajalište samo „misaona perspektiva”. Stoga sud koji je uputio zahtjev smatra da je za rješenje spora koji se pred njim vodi ključno pitanje ima li on pravo izvesti dokaze o stajalištu prosječnog potrošača ili je takvo stajalište samo misaona perspektiva koju je nemoguće shvatiti izvođenjem dokaza.
50

U tom pogledu, kao prvo, iz članka 168. Direktive o PDV‑u proizlazi da je za ostvarivanje prava na odbitak potrebno, s jedne strane, da je zainteresirana osoba „porezni obveznik” u smislu te direktive i, s druge strane, da porezni obveznik robu i usluge na kojima temelji navedeno pravo koristi za potrebe svojih vlastitih izlaznih oporezivih transakcija i da ulaznu isporuku te robe ili tih usluga izvrši drugi porezni obveznik (presude od 5. srpnja 2018., Marle Participations, C‑320/17, EU:C:2018:537, t. 26. i navedena sudska praksa te od 3. srpnja 2019., The Chancellor, Masters and Scholars of the University of Cambridge, C‑316/18, EU:C:2019:559, t. 23.).
29

Uvodno valja istaknuti da se jezične verzije članka 392. Direktive o PDV‑u razlikuju. Naime, u francuskoj jezičnoj verziji te odredbe upućuje se samo na izostanak „prava na odbitak” a da se pritom ne pojašnjava je li nepostojanje tog prava samo posljedica činjenice da prvotna transakcija nije podlijegala PDV‑u ili je podlijegala PDV‑u, ali da na temelju toga ipak nije nastalo pravo na odbitak. Međutim, u engleskoj jezičnoj verziji navedene odredbe upućuje se na „PDV na kupnju”, pri čemu se pojašnjava da ga se „ne može odbiti” („the VAT on the purchase was not deductible”), iz čega se može zaključiti da bi prijenos takvih zemljišta u načelu morao podlijegati PDV‑u.
16

Prvi zahtjev za informacije podnesen je nadležnim tijelima Republike Poljske, države članice u kojoj je društvo ARGUS Plus kupilo tu robu, što je dovelo do prekida poreznog nadzora u razdoblju od 26. kolovoza 2014. do 11. ožujka 2015., a porezna je uprava okončala taj prekid tek nakon primitka odgovora koji su joj uputila poljska tijela, do čega je došlo nakon isteka roka od tri mjeseca predviđenog člankom 10. Uredbe br. 904/2010. Osim toga, nisu primijenjeni ni njezini članci 11. i 12.
34

Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 58. i 59. svojeg mišljenja, to bi tumačenje dovelo do kašnjenja te nastanka dodatnih postupaka i napora za zainteresirane osobe za nasljeđivanje i tijela koja su za njega nadležna, i bilo bi protivno cilju koji se želi postići Uredbom br. 650/2012, a koji se – kao što je to navedeno u točki 27. ove presude – sastoji od toga da se nasljeđivanje s prekograničnim implikacijama unutar Unije riješi brzo, skladno i učinkovito, kao i prava osoba koje su zainteresirane za nasljedstvo, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 7. i 67. te uredbe.
62

Osim toga, ponuditelj na temelju članka 58. Direktive 2014/24, da bi mogao sudjelovati u postupku javne nabave, mora dokazati da u trenutku dostave svoje ponude ispunjava kriterije za kvalitativni odabir iz članka 58. stavka 1. prvog podstavka točaka (a) do (c) te direktive. S druge strane, on može čekati da mu se dodijeli ugovor kako bi dokazao da ispunjava uvjete za izvršenje ugovora. Naime, kriteriji za kvalitativni odabir omogućuju javnom naručitelju da dostavljanje ponude dozvoli samo onim gospodarskim subjektima čije tehničke i stručne sposobnosti, koje se temelje na njihovu novijem iskustvu, upućuju na to da će biti sposobni izvršiti predmetni ugovor tako što će, po potrebi, ishoditi potrebna odobrenja odnosno nabaviti potrebne logističke resurse. Usto, primoravanjem ponuditelja da od trenutka dostave svoje ponude ispunjavaju sve uvjete za izvršenje ugovora predstavlja pretjerani zahtjev koji bi, posljedično, te subjekte mogao odvratiti od sudjelovanja u postupcima javne nabave te bi time došlo do povrede načela proporcionalnosti i transparentnosti koja su zajamčena člankom 18. stavkom 1. te direktive.
64

Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 93. svojeg mišljenja, provedba odstupanja predviđenog člankom 5. stavkom 1. Direktive 2001/83 uvjetovana je ispunjavanjem skupa kumulativnih uvjeta. Usto, tu odredbu treba tumačiti usko, s obzirom na to da se mogućnost uvoza lijekova koji nemaju OSP, a koja je predviđena nacionalnim propisom kojim se provodi mogućnost predviđena navedenom odredbom, mora primjenjivati iznimno, kako bi se očuvao koristan učinak postupka za izdavanje OSP‑a, i stoga se može upotrijebiti samo u slučaju nužde, uzimajući u obzir posebne potrebe pacijenata (vidjeti u tom smislu presudu od 29. ožujka 2012., Komisija/Poljska, C‑185/10, EU:C:2012:181, t. 30. do 33.).
20

Iz toga proizlazi, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 38. svojeg mišljenja, da su članci 49. i 54. UFEU‑a primjenjivi u situaciji poput one u glavnom postupku, s obzirom na to da su četiri švedska brodarska društva upisala četiri plovila u Danski međunarodni upisnik brodova, da su kao brodara imenovala društvo sa sjedištem u Danskoj i u stopostotnom vlasništvu švedskog društva te da upotrebljavaju četiri predmetna plovila za obavljanje gospodarske djelatnosti.
57

Pod pretpostavkom da je utvrđena takva okolnost, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, valja podsjetiti na to da, s obzirom na prethodna razmatranja, članak 30. stavci 2., 5. i 6. Direktive 2001/14 utvrđuje pravo za željezničkog prijevoznika da pokrene postupak pred regulatornim tijelom o osporavanju iznosa pojedinačnih pristojbi koje je odredio upravitelj infrastrukture i da, prema potrebi, odluku koju je donijelo to tijelo podvrgne sudskoj kontroli pokretanjem postupka pred za to nadležnim sudom.
36

Naime, kao što to proizlazi iz članka 53. stavka 1. UFEU‑a, cilj je takvih direktiva olakšati međusobno priznavanje diploma, svjedodžbi i ostalih dokaza o formalnim kvalifikacijama utvrđivanjem pravila i zajedničkih kriterija koji, u mjeri u kojoj je to moguće, dovode do automatskog priznavanja tih diploma, svjedodžbi i drugih dokaza o formalnim kvalifikacijama. Nasuprot tomu, njihov cilj nije i ne mogu imati za učinak otežavanje priznavanja takvih diploma, svjedodžbi i drugih dokaza o formalnim kvalifikacijama u situacijama koje njima nisu obuhvaćene (vidjeti u tom smislu presudu od 22. siječnja 2002., Dreessen, C‑31/00, EU:C:2002:35, t. 26.).
2

Zahtjev je upućen u okviru triju postupaka koje su pokrenuli BEMH i Conseil national des centres commerciaux (Nacionalno vijeće trgovačkih centara; CNCC) u vezi s, među ostalim, zakonitosti décreta no 2019‑331, du 17 avril 2019, relatif à la composition et au fonctionnement des commissions départementales d’aménagement commercial et aux demandes d’autorisation d’exploitation commerciale (Uredba br. 2019‑331 od 17. travnja 2019. o sastavu i funkcioniranju odborâ departmanâ za komercijalno planiranje i zahtjevima za izdavanje ovlaštenja za komercijalno iskorištavanje) (JORF od 18. travnja 2019., tekst br. 11).
16

U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev najprije pita treba li članak 45. UFEU‑a tumačiti na način da mu se protivi nacionalni porezni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku. Ako bi to bio slučaj, on bi zatim želio znati mogu li određena obilježja glavnog predmeta utjecati na to tumačenje. Naposljetku, taj se sud također pita treba li članke 63. i 65. UFEU‑a tumačiti na način da im se protivi takav propis s obzirom na činjenicu da osoba BJ ostvaruje dohotke od iznajmljivanja stana koji posjeduje u Luksemburgu.
113

No, zbog posebne naravi ex ante doprinosâ SRF‑u – koja se sastoji, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 105. do 107. Direktive 2014/59 i uvodne izjave 41. Uredbe br. 806/2014, od toga da se u okviru osigurateljne logike zajamči da financijski sektor pribavi dostatna financijska sredstva za SRF kako bi on mogao ispunjavati svoje funkcije, potičući poslovanje dotičnih institucija po modelu koji predstavlja manji rizik – izračun tih doprinosa ne počiva, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 143. svojeg mišljenja, na primjeni porezne osnovice, nego, na temelju članaka 102. i 103. Direktive 2014/59 i članaka 69. i 70. Uredbe br. 806/2014, na definiciji ciljne razine koju treba postići iznosom navedenih doprinosa prikupljenih prije kraja 2023., a potom godišnje ciljne razine koju treba preraspodijeliti među institucijama s odobrenjem za rad na državnom području država članica sudionica u SRF‑u.
19

Svojom odlukom od 5. prosinca 2017. željeznička uprava naložila je Latvijas Dzelzceļšu da osigura pristup depou u Ventspilsu kao uslužnom objektu i uslugama koje se tamo pružaju, navedenima u članku 12.1 stavku 2. točkama 5. i 6. Zakona o željeznicama. U skladu s tom odlukom nije važno to što Baltijas Ekspresis u zakupljenim prostorima obavlja djelatnosti samo za sebe. Navedena odluka potvrđuje da to društvo pruža usluge za vlastito poslovanje, u smislu članka 3. točke 8. Provedbene uredbe 2017/2177, tako da prekid aktivnosti predmetnog uslužnog objekta treba ocjenjivati s obzirom na odredbe kojima se ograničava pravo na zatvaranje uslužnog objekta, do kojeg može doći tek po isteku dvogodišnjeg razdoblja nakon što je predmetni uslužni objekt prestao biti korišten.
–

za The Department for Communities in Northern Ireland, C. Cooley, u svojstvu agenta, uz asistenciju T. McGleenan, QC, i L. McMahon, BL,
40

Kad je riječ o drugome uvjetu, valja podsjetiti na to da je Sud u više navrata presudio da nacionalne odredbe kojima se zabranjuju određene vrste oglašavanja u određenim sektorima na isti način utječu, pravno ili činjenično, na stavljanje na tržište nacionalnih proizvoda i stavljanje na tržište proizvoda podrijetlom iz drugih država članica, slijedom čega predstavljaju načine prodaje koji ne ulaze u područje primjene članka 34. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presude od 15. prosinca 1993., Hünermund i dr., C‑292/92, EU:C:1993:932, t. 21. i 22.; od 9. veljače 1995., Leclerc‑Siplec, C‑412/93, EU:C:1995:26, t. 21. do 24. i od 25. ožujka 2004., Karner, C‑71/02, EU:C:2004:181, t. 42.). To je osobito vrijedilo za pravilo o profesionalnoj etici kojim se ljekarnama zabranjuje da izvan svojeg poslovnog prostora oglašavaju parafarmaceutske proizvode koje su ovlaštene stavljati na tržište (presuda od 15. prosinca 1993., Hünermund i dr. C‑292/92, EU:C:1993:932, t. 22. do 24.).
40

Prema članku 1. stavku 2. Direktive 2014/41, države članice izvršavaju europski istražni nalog na temelju načela uzajamnog priznavanja i u skladu s odredbama te direktive. U skladu s člankom 9. stavkom 1. navedene direktive, tijelo izvršitelj priznaje europski istražni nalog ne zahtijevajući nikakve dodatne formalnosti te osigurava njegovo izvršenje na isti način i pod jednakim uvjetima kao da je dotičnu istražnu mjeru odredilo tijelo države izvršiteljice. Na temelju iste odredbe, to tijelo može odlučiti ne izvršiti europski istražni nalog pozivajući se na jedan od razloga za nepriznavanje ili neizvršenje ili na jedan od razloga za odgodu predviđenih u toj direktivi. Usto, člankom 9. stavkom 3. Direktive 2014/41 propisuje se da, kada tijelo izvršitelj primi europski istražni nalog koji nije izdalo tijelo izdavatelj, kako je navedeno u članku 2. točki (c) te direktive, tijelo izvršitelj vraća europski istražni nalog državi izdavateljici (vidjeti u tom smislu presudu od 8. prosinca 2020., Staatsanwaltschaft Wien (Krivotvoreni nalozi za plaćanje), C‑584/19, EU:C:2020:1002, t. 43. do 45.).
22

Usporedbom različitih jezičnih verzija navedene točke 11. prve rečenice ne može se isključiti to da navedeni izraz uključuje i činidbe koje nisu financijske prirode. Cilj te odredbe je omogućiti potrošaču da takav prepozna promidžbenu prirodu takvog sadržaja a time i uoči komercijalnu prirodu poruke kako bi na nju mogao prikladno reagirati, neovisno o tomu što je trgovac promidžbu platio novčanim iznosom ili na neki drugi način. To je tumačenje potkrijepljeno i širim ciljem Direktive 2005/29, kako je on naveden u njezinu prvom članku, a to je postizanje „visok[og] stupnj[a] zaštite potrošača”.
38

Naime, to podrijetlo u svakom slučaju treba utvrditi s obzirom na odlučujući kriterij, a to je „posljednja bitna prerada ili obrada” robe o kojoj je riječ (vidjeti u tom smislu presude od 13. prosinca 1989., Brother International, C‑26/88, EU:C:1989:637, t. 15. i od 11. veljače 2010., Hoesch Metals and Alloys, C‑373/08, EU:C:2010:68, t. 38.). Kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda, taj izraz treba razumjeti tako da upućuje na fazu postupka proizvodnje tijekom kojeg je ta roba stekla svoju namjenu (vidjeti u tom smislu presudu od 13. prosinca 2007., Asda Stores, C‑372/06, EU:C:2007:787, t. 36. i navedenu sudsku praksu) kao i svojstva i poseban sastav koji nije ranije posjedovala (vidjeti u tom smislu presude od 26. siječnja 1977., Gesellschaft für Überseehandel, 49/76, EU:C:1977:9, t. 6. i od 11. veljače 2010., Hoesch Metals and Alloys, C‑373/08, EU:C:2010:68, t. 46.) i koji se naknadno ne moraju podvrgnuti značajnim kvalitativnim izmjenama (vidjeti u tom smislu presudu od 11. veljače 2010., Hoesch Metals and Alloys, C‑373/08, EU:C:2010:68, t. 47. i navedenu sudsku praksu).
12

Članak 52. Direktive 2004/18, naslovljen „Službene liste odobrenih gospodarskih subjekata i potvrđivanje od tijela osnovanih sukladno javnom ili privatnom pravu”, određuje: „1. Države članice mogu uvesti ili službene liste odobrenih izvođača radova, dobavljača ili pružatelja usluga ili potvrđivanje od tijela za potvrđivanje osnovanih sukladno javnom ili privatnom pravu. Države članice prilagođavaju uvjete za upis na ove liste i za izdavanje potvrda od strane tijela za potvrđivanje odredbama članka 45. stavka 1., članka 45. stavka 2. točaka (a) do (d) i (g), članka 46., članka 47. stavaka 1., 4. i 5., članka 48. stavaka 1., 2., 5., i 6., članka 49. i po potrebi članka 50. […] 2. Gospodarski subjekti koji su upisani u službene liste ili koji imaju potvrdu mogu, za svaki ugovor, podnijeti javnom naručitelju potvrdu o upisu koji je izdalo nadležno tijelo ili potvrdu koju je izdalo nadležno tijelo za potvrđivanje. Potvrde moraju sadržavati reference koje su im omogućile upis na listu/dobivanje potvrde i klasifikaciju danu na toj listi. 3. Upis na službene liste potvrđen od strane nadležnih tijela ili potvrda koju je izdalo tijelo za potvrđivanje ne predstavlja, za svrhe javnih naručitelja drugih država članica, pretpostavku o sposobnosti osim u pogledu članka 45. stavka 1. i stavka 2. točaka (a) do (d) i (g), članka 46., članka 47. stavka 1. točaka (b) i (c), i članka 48. stavka 2. točke(a) podtočke i., točaka (b), (e), (g) i (h) u slučaju izvođača radova, stavka 2. točke (a) podtočke ii., točaka (b), (c), (d) i (j) u slučaju dobavljača i stavka 2. točke (a) podtočke ii. i točaka (c) do (i) u slučaju pružatelja usluga. 4. [Informacije] koje se mogu zaključiti iz upisa na službene liste ili potvrda ne [mogu] se neopravdano dovesti u pitanje. Što se tiče uplate doprinosa za socijalno osiguranje i poreza, od bilo kojeg upisanoga gospodarskog subjekta može se tražiti dodatna potvrda kad god se nudi ugovor. Javni naručitelji drugih država članica primjenjuju stavak 3. i prvi podstavak ovog stavka samo u prilog gospodarskim subjektima sa sjedištem u državi članici koja vodi službenu listu. 5. Za upis gospodarskih subjekata drugih država članica u službenu listu ili za izdavanje potvrda od strane tijela navedenih u stavku 1., ne može se tražiti daljnji dokaz ili izjave osim onih koji se traže od nacionalnih gospodarskih subjekata i, u svim slučajevima, onih koji su predviđeni u člancima 45. do 49. i, po potrebi, članku 50. Međutim, od gospodarskih subjekata iz drugih država članica ne može se tražiti takav upis ili potvrđivanje kako bi sudjelovali u javnom nadmetanju. Javni naručitelj priznaje jednakovrijedne potvrde tijela osnovanih u drugim državama članicama. Također prihvaća druga jednakovrijedna dokazna sredstva. 6. Gospodarski subjekti mogu zatražiti u bilo koje vrijeme upis u službenu listu ili izdavanje potvrde. U razumno kratkom razdoblju mora ih se obavijestiti o odluci tijela koje sastavlja listu ili nadležnog tijela za potvrđivanje. […]”
27

Člancima 193. do 200. i 202. do 204. Direktive 2006/112 određuju se osobe koje su odgovorne za plaćanje PDV‑a, u skladu s predmetom odjeljka 1. poglavlja 1. glave XI. te direktive, naslovljenog „Osobe koje su odgovorne za plaćanje PDV‑a poreznim tijelima”. Iako članak 193. navedene direktive kao osnovno pravilo propisuje da je svaki porezni obveznik koji obavlja oporezivu isporuku robe ili usluga dužan plaćati PDV, u tekstu tog članka pojašnjava se da druge osobe mogu ili moraju biti obvezne plaćati taj porez u slučajevima predviđenima u člancima 194. do 199.b i 202. iste direktive.
49

Najprije treba podsjetiti na to da je, kada je Sudu podnesen zahtjev za prethodnu odluku o tarifnom razvrstavanju, njegova uloga nacionalnom sudu razjasniti kriterije čija će provedba potonjem omogućiti da ispravno razvrsta u KN proizvode o kojima je riječ, a ne da sam provede to razvrstavanje. Naime, očito je da je nacionalni sud u svakom slučaju u boljem položaju da to učini. Međutim, u okviru postupka suradnje između nacionalnog suda i Suda uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, na Sudu je da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi (presuda od 25. veljače 2016., G. E. Security, C‑143/15, EU:C:2016:115, t. 41. i navedena sudska praksa).
13

Osoba CX radila je u svojstvu zaposlene osobe, najprije od 1. veljače do 30. travnja 2016., kao drugo, od 15. studenoga do 31. prosinca 2017., kao treće, od 1. do 15. siječnja 2018. i naposljetku, kao četvrto, od 1. kolovoza do 31. prosinca 2018.
35

U tom pogledu valja podsjetiti na to da je Sud utvrdio da se člankom 221. stavkom 3. Carinskog zakonika Zajednice propisuje materijalno pravilo, s obzirom na to da se njime predviđa da carinski dug zastarijeva istekom roka od tri godine koji je utvrđen tom odredbom (vidjeti u tom smislu presudu od 23. veljače 2006., Molenbergnatie, C‑201/04, EU:C:2006:136, t. 41.). Doista, takvo utvrđenje može se prenijeti i na članak 103. stavak 1. Carinskog zakonika Unije s obzirom na to da su njegov tekst i doseg u biti istovjetni prvonavedenoj odredbi. Isto tako, treba smatrati da se materijalno pravilo propisuje i člankom 103. stavkom 3. točkom (b) navedenog zakonika, kojim se predviđa produljenje roka zastare carinskog duga u slučaju priopćenja razloga iz njegova članka 22. stavka 6.
2

Zahtjev je upućen u okviru spora između društva BE, društva u stečaju, i osobe DT, člana i direktora tog društva, s jedne strane, te Administraţie Judeţeană a Finanţelor Publice Suceava (Regionalna uprava javnih financija u Suceavi, Rumunjska), Direcţie Generală Regională a Finanţelor Publice Iaşi (Regionalna uprava javnih financija u Iassyju, Rumunjska), Accera Ipurl Suceava, u svojstvu sudskog likvidatora društva BE, i EP‑a, s druge strane, u pogledu odluke poreznih tijela koja je donesena nakon otvaranja stečaja društva BE o ispravljanju određenih odbitaka poreza na dodanu vrijednost (PDV) koje je društvo BE izvršilo prije otvaranja stečaja.