ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
36.

Valja primijetiti da se načelo ne ultra petita primjenjuje u svojoj punini samo u okviru građanskopravnih postupaka, i to kao načelo slobodnog raspolaganja stranaka. Nasuprot tome, u javnopravnim postupcima, među kojima su i postupci u pogledu tržišnog natjecanja, njegov doseg teže je definirati. Naime, navedeno načelo po mojem mišljenju nema vlastitu ulogu, nego se preoblikuje u aspekt općeg prava na pošteno suđenje. Kao što je to formulirao nezavisni odvjetnik P. Léger, sud nije na tom području ni na koji način ograničen na pasivnu ulogu i ne može mu se dodijeliti funkcija „usta stranaka“ ( 29 ). Primjećujem osobito da se zabrana isticanja tužbenih razloga po službenoj dužnosti primjenjuje samo u okviru spora za poništenje, to jest nadzora zakonitosti. Nasuprot tome, ona ne igra sličnu ulogu u okviru neograničene nadležnosti.
32.

Prvostupanjski sud (porezni odjel) uputio je Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Je li Sporna uredba nevaljana u mjeri u kojoj povrjeđuje članak 2. stavak 7. točku (b) i članak 9. stavak 5. Osnovne uredbe, s obzirom na to da se Komisija nije izjasnila o MET‑u niti o IT‑u koje su podnijeli proizvođači‑izvoznici iz Kine i Vijetnama koji nisu bili uključeni u uzorak u skladu s člankom 17. Osnovne uredbe? 2. Je li Sporna uredba nevaljana u mjeri u kojoj povrjeđuje članak 2. stavak 7. točku (c) Osnovne uredbe, s obzirom na to da se Komisija nije izjasnila unutar tri mjeseca od početka ispitnog postupka o MET‑u kao što su to zahtijevali proizvođači/izvoznici iz Kine i Vijetnama koji nisu bili uključeni u uzorak u skladu s člankom 17. Osnovne uredbe? 3. Je li Sporna uredba nevaljana u mjeri u kojoj povrjeđuje članak 2. stavak 7. točku (c) Osnovne uredbe, s obzirom na to da se Komisija nije izjasnila unutar roka od tri mjeseca od pokretanja ispitnog postupka o primjeni MET‑a kao što su to zahtijevali izvoznici iz Kine i Vijetnama, koji su bili uključeni u uzorak u skladu s člankom 17. Osnovne uredbe? 4. Je li Sporna uredba nevaljana u mjeri u kojoj povrjeđuje članak 3., članak 4. stavak 1., članak. 5. stavak 4. i članak 17. Osnovne uredbe, s obzirom na to da je broj proizvođača iz Zajednice koji su surađivali nedovoljan da bi Komisija mogla valjano ocijeniti štetu, te sukladno tome valjano procijeniti uzročnu vezu? 5. Je li Sporna uredba nevaljana u mjeri u kojoj povrjeđuje članak 3. stavak 2. Osnovne uredbe i članak 253. UEZ‑a, s obzirom na to da su dokazi iz spisa ispitnog postupka pokazali da je šteta koju je pretrpjela industrija Zajednice bila ocijenjena upotrebom materijalno pogrešnih podataka te s obzirom na to da sporna uredba ne daje nikakvo objašnjenje zašto ti dokazi nisu uzeti u obzir? 6. Je li Sporna uredba nevaljana u mjeri u kojoj povrjeđuje članak 3. stavak 7. Osnovne uredbe, s obzirom na to da učinci drugih čimbenika za koje je poznato da mogu uzrokovati štetu nisu bili pravilno odvojeni i razlikovani od učinaka navodno dampinškog uvoza? 7. U kojoj mjeri se sudovi država članica mogu oslanjati na tumačenje Sporne uredbe koje je Sud dao u presudama Brosmann Footwear (HK) i dr./Vijeće (C‑249/10 P, EU:C:2012:53) i Zhejiang Aokang Shoes/Vijeće (C‑247/10 P, EU:C:2012:710) kako bi zaključili da te pristojbe nisu bile zakonski utemeljene u smislu članka 236. Carinskog zakonika za poduzeća koja, poput tužitelja u predmetima u kojima su donesene te presude nisu bila uključena u uzorak, ali čiji zahtjevi za MET‑om i IT‑om nisu ispitani?“
77.

Sud po službenoj dužnosti ispituje je li određena institucija Unije ovlaštena djelovati ( 38 ). A fortiori, isto mora vrijediti za nadležnost same Unije. Radi se o pitanju od tolike ustavne važnosti da se odnosi na javni poredak. Sud je na raspravi strankama postavio pitanja upravo o tom pitanju. Međutim, nijedna stranka nije odgovorila na pitanje koje odredbe Ugovora, u skladu s načelom dodjeljivanja ovlasti, dodjeljuju Uniji nadležnost da odobri MoR te odobri njegovo potpisivanje u području na koje se odluka odnosi (neovisno o tome jesu li te odredbe trebale biti navedene u spornoj odluci). Umjesto toga, obje stranke očitovale su se samo o zahtjevu navođenja pravnog temelja. Komisija je tvrdila da sporna odluka nije bila pravno obvezujuća te stoga nije trebala navesti (materijalni) pravni temelj; navođenje članka 17. UEU‑a bilo je dovoljno. Ako je to bilo njezino stajalište, Komisija je logično trebala zatražiti od Suda da odbaci tužbu Vijeća kao nedopuštenu, s obzirom na to da ne postoji akt koji se može pobijati u smislu članka 263. UFEU‑a ( 39 ). Vijeće je vjerojatno smatralo da je sporna odluka imala pravne učinke (inače ne bi podnijelo tužbu) – na raspravi je potvrdilo to stajalište – ali ipak nije tvrdilo da je treba poništiti zbog toga što ne navodi (materijalni) pravni temelj. Smatram da zbog toga Sud ne može zaista razmatrati pitanje nadležnosti Unije ili zahtjev da se navede pravni temelj.
27.

Predsjednik Suda je Njemačkoj te odlukama od 3. ožujka 2015. European Crop Protection Association, CropLife International, CropLife America, Inc., National Association of Manufacturers of the United States of America i American Chemistry Council, Inc., European Chemical Industry Council te European Crop Care Association odobrio intervenciju na strani Komisije. Oni su sudjelovali su u pisanom i, osim Njemačke, u usmenom dijelu postupka.
37.

Ipak smatramo da se takvo tumačenje ne može prihvatiti. U presudi Rundgren (C‑389/99, EU:C:2001:264) u biti se pojašnjava da se „ima pravo” na mirovinu ako ga najprije prizna nadležna ustanova države članice, kada je to potrebno, na temelju zahtjeva podnesenog u tom smislu, nakon čega je navedena ustanova stvarno isplaćuje. To ne znači da nužno postoji povezanost između trenutka u kojem se priznalo pravo na mirovinu i trenutka u kojem se to pravo ima, u smislu da je„stvarno isplaćena”. Kad se priznaje pravo na mirovinu, ono se može priznati retroaktivno. U tom slučaju nadležna ustanova priznaje da je pravo na mirovinu postojalo prije njezine odluke, ali je iz objektivnih razloga koji se osobito odnose, kao u ovom slučaju, na podnošenje i obradu zahtjeva osiguranika, bila isplaćena tek poslije. Međutim, s obzirom na to da se stvarno plaćanje odnosi na određeno razdoblje, to jest razdoblje od trenutka u kojem se priznalo pravo na mirovinu, prema mojem mišljenju, treba smatrati da se „ima pravo“ na tu mirovinu kroz cijelo to razdoblje.
39.

U engleskom se tekstu u oba slučaja koristi izraz „a risk”. Riječi „danger” ili „threat” nisu nužno sinonimi za riječ „risk”. U engleskom bi jeziku bilo prirodnije koristiti izraze „a risk of absconding” (opasnost od bijega) i „threat to [public order]” (prijetnja javnom poretku, u smislu da je javni poredak moguće ugroziti budućom radnjom), nego da dotična osoba „constitutes a risk to [public order]” (predstavlja opasnost za javni poredak) ( 53 ). Razlog tome je taj da je „risk” u engleskom jeziku višeznačna riječ. Ona može značiti da postoji mogućnost da će radnje dotične osobe izazvati štetne posljedice. Također može značiti da takva osoba predstavlja opasnost ili prijetnju javnom poretku (time označava i izloženost opasnosti). Ovdje ističem da je u članku 7. stavku 3. predviđeno da se i u slučajevima u kojima se mjere poput obveze redovitog javljanja mogu primijeniti kako bi se spriječila opasnost (risk) od bijega treba dati prednost vremenu za dobrovoljni odlazak.
84.

Banke ističu da Opći sud nije zaključio da spisi moraju pokazivati jesu li provjere izvršene, već samo da to ovdje nije bio slučaj. Vijeće ne poriče da mora provesti ocjenu relevantnosti i valjanosti informacija i dokaza koji su mu podneseni, kao ni to da nije izvršilo nikakve provjere; ističe da to nije moglo učiniti iz razloga povjerljivosti. Opći sud se pozivao na nedostatak dokaza o tome da je Vijeće izvršilo ikakvu propisnu provjeru da bi utvrdio da to nije učinilo. Ako su navodni dokazi potjecali iz povjerljivih izvora kojima Vijeće kao cjelina nije imalo pristup, tada očito provjera nije mogla biti izvršena. Banke su, dakle, uvrštene na popis na osnovi dokaza koje autor odluke nije vidio te koji ni njima ni Sudu nisu bili izloženi.
34.

Na prvo pitanje treba odgovoriti polazeći do cjelovitog tumačenja dviju odredbi Direktive o depozitima. S jedne strane, to je članak 1. koji definira depozit kao „svako potraživanje koje proizlazi iz sredstava stavljenih na račun ili iz privremenih stanja koja proizlaze iz uobičajenih bankovnih transakcija i koje kreditna institucija mora vratiti u skladu s primjenjivim zakonskim i ugovornim uvjetima, kao i svako dugovanje dokazano potvrdom koju je izdala kreditna institucija“ ( 9 ). S druge strane, to je članak 7. stavak 2. u vezi s točkom 12. Priloga I. istoj direktivi, na temelju kojeg države članice mogu odrediti isključenje određenih depozita ili im odrediti nižu razinu osiguranja, kao što su konkretno, „dužnički vrijednosni papiri izdani od strane iste institucije i obveze koje proizlaze iz vlastitih akcepata i mjenica“.
45.

Činjenica da su izvršena dva ili više prijenosa pravnog vlasništva ne utječe na pitanje oporezivanja ili izuzimanja od PDV‑a. Bitno je da postoji jedinstven „prijenos prava raspolaganja materijalnom imovinom kao vlasnik“ u smislu članka 14. stavka 1. Direktive o PDV‑u, kako se to tumači u sudskoj praksi, te da taj prijenos predstavlja jedinstvenu isporuku robe. Takvo gledište nije u suprotnosti s ciljevima članka 148. U tom pogledu, „pravo raspolaganja“ imovinom mora se tumačiti tako da se odnosi na pravo osobe da koristi, troši i/ili na drugi način uživa tu imovinu, bez obzira na to je li to pravo podložno daljnjim ugovornim obvezama, a posebno obvezi plaćanja za odnosnu imovinu.
142.

U svakom slučaju, nisam uvjeren da je Opći sud počinio bilo kakvu pogrešku pri „analizi obrazloženja“ sporne odluke. Čini mi se naime da je Opći sud uredno uzeo u obzir sve elemente koje je žalitelj iznio u svrhu dovođenja u pitanje i obaranja pretpostavke odlučujućeg utjecaja u tim okolnostima ( 50 ) i da se uredno uvjerio u to da je Komisija pravilno ispitala elemente iznesene u odgovoru na Obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama. O tome svjedoče opsežna razmatranja koja je Opći sud iznio pri ispitivanju argumenata koje je u tom pogledu iznio žalitelj i koji se redom temelje na nepostojanju preklapanja upravljačkog osoblja žalitelja i upravljačkog osoblja društva Total France (točke 75. do 81.), na poslovnoj strategiji koju je navodno samostalno odredilo društvo Total France (točke 82. do 87.), navodnoj financijskoj samostalnosti društva Total France i malom udjelu prodaje parafinskog voska u prihodu potonjeg društva (točke 88. do 93.), tvrdnjama da Total France nije obavijestio žalitelja o svojoj djelatnosti na tržištu (točke 94. do 96.) te tvrdnjama da Total France nije bio podložan žaliteljevim uputama i da je djelovao u vlastito ime i za vlastiti račun (točke 97. do 100.).
63.

Valja podsjetiti da je Komisija, u uvodnoj izjavi 602. sporne odluke, smatrala sljedeće: „[Žalitelj] izjavljuje da nakon sastanka od 11. i 12. svibnja 2004. nije sudjelovao ni na jednom tehničkom sastanku te dodaje da je prema jednoj internoj obavijesti njegov predstavnik otkazao svoje putovanje na sastanak od 3. i 4. studenoga 2004. nakon savjeta svojeg nadređenog. Komisija napominje da ne postoji nijedan dokaz o eventualnom povlačenju iz zabranjenog sporazuma. U slučajevima složenih povreda, činjenica da poduzetnik nije prisustvovao sastanku ili da se ne slaže s onim o čemu se na njemu raspravljalo ne znači da je on prestao sudjelovati u trajnoj povredi. Kako bi se povreda okončala, poduzetnik se treba jasno distancirati od zabranjenog sporazuma. […] [Žalitelj] nije iznio jasan dokaz da je sasvim samostalno usvojio jednostranu tržišnu strategiju te da se jasno i otvoreno distancirao od djelatnosti zabranjenog sporazuma. Naprotiv, dokazi koje posjeduje Komisija pokazuju da je [žalitelj] primio službene pozive na sljedeća tri tehnička sastanka (odnosno posljednja tri tehnička sastanka održana prije provođenja pretraga). Komisija napominje da je predstavnik [žalitelja] potvrdio da će sudjelovati na sastanku od 3. i 4. studenoga 2004., čak i ako se pokazalo da je poslije otkazao svoje putovanje. Usto, u pogledu sastanka od 23. i 24. veljače 2005. [Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH i Sasol Limited, organizator tog sastanka, u daljnjem tekstu: Sasol] već je rezervirao sobu za predstavnika [žalitelja] u hotelu u kojem se održava[o] sastanak, čija je rezervacija poslije [bila] poništena. Komisija iz toga zaključuje da je društvu Sasol i ostalim sudionicima bilo jasno da je [žalitelj] sudjelovao do kraja u zabranjenom sporazumu. Komisija napominje i da se rasprave koje su se vodile na sastancima nisu bitno razlikovale od rasprava koje su se vodile tijekom prethodnih sastanaka, već da su sudionici nastavili raspravljati o povećanju cijena bez spominjanja bilo kakvog pokušaja [žalitelja] da napusti zabranjeni sporazum (vidjeti uvodne izjave 175., 176. i 177.) te da nije bilo neuobičajeno da poduzetnici tijekom zabranjenog sporazuma ne sudjeluju na određenim sastancima. Ta dva elementa dokazuju da nakon sastanka iz svibnja 2004. u pogledu [žalitelja] nije postojala percepcija da je on napustio zabranjeni sporazum. Interna obavijest predstavnika [žalitelja] u pogledu njegovih razloga za nesudjelovanje na sastanku u svakom se slučaju ne može smatrati javnim distanciranjem. Budući da nijedna druga informacija ne upućuje na to da se [on] distancirao od zabranjenog sporazuma, Komisija smatra da sudjelovanje [žalitelja] u zabranjenom sporazumu nije završilo prije pretraga“.
75.

Opći sud dodaje da bi „suprotno rješenje dovelo do [...] rizika od samovoljnosti u sudovanju jer bi dopuštenost tužbe tada ovisila o datumu, i to nasumičnom, objave odluke Općeg suda kojom se završava postupak“ ( 33 ) i da se ona, čak i kad bi članak 263. podstavak 4. UFEU‑a, osobito njegov posljednji dio rečenice, u predmetnom slučaju mogao žaliteljima dodijeliti procesnu legitimaciju koju nemaju u pogledu članka 230. podstavka 4. UEZ‑a, ne bi mogla uzeti u obzir u svrhu ocjene dopuštenosti ove tužbe s obzirom na to da je rok za podnošenje tužbe u smislu članka 230. podstavka 4. UEZ‑a kao i članka 263. podstavka 6. UFEU‑a istekao još 1. prosinca 2009., na dan stupanja na snagu članka 263. UFEU‑a ( 34 ).
35.

Tako u konkretnom slučaju, dok udjeli u nacionalnim investicijskim fondovima nisu nikad paušalno oporezovani, do toga dolazi u pogledu udjela u stranim fondovima, pa čak i obvezno kada se radi o crnim fondovima, a da pritom nije dopušteno da imatelji udjelâ dostave dokaz o stvarnoj visini ostvarenih dohodaka. Međutim, kako je to prikazano u slučaju dohodaka od kapitala koje je ostvarila I. Wagner‑Raith, osnovica paušalnog oporezivanja je znatno viša od one koja se temelji na stvarnim dohocima u slučaju bijelih ili sivih fondova, i to kako u odnosu na cjelokupno razdoblje od 1997. do 2003. tako i u odnosu na pojedino porezno razdoblje.
21.

U tom pogledu Drukarnia i Komisija u svojim očitovanjima brane tumačenje prema kojem su SCA‑ovi društva kapitala u smislu članka 2. stavka 1. točaka (b) i (c) Direktive 2008/7, s obzirom na to da te odredbe ne zahtijevaju da svi udjeli u temeljnom kapitalu i svi članovi ispunjavaju postavljene uvjete. Ministar i poljska vlada iznose suprotno stajalište. S jedne strane tvrde da, s obzirom na to da u njima prevladava osobni karakter, taj oblik društava Republika Poljska nije upisala u Prilog I. Direktivi 2008/7, a s druge strane da iz članka 2. stavka 1. točaka (b) ili (c) Direktive 2008/7 ne proizlazi da je za društvo dovoljno da navedene uvjete ispunjavaju samo dijelovi kapitala ili dio članova društva.
40.

J.-B. Lafonta, međutim, tvrdi da njegov položaj podupire doktrina Odbora europskih regulatora za vrijednosne papire (u daljnjem tekstu: CERS) ( 26 ). Naime, u točki 1.8. dokumenta naslovljenog „Market Abuse directive, Level 3 – second set of CESR guidance and information on the common operation of the directive to the market“ iz srpnja 2007. (Direktiva o zlouporabi tržišta, razina 3 – drugi skup smjernica i informacija CESR‑a o zajedničkoj primjeni direktive na tržište, u daljnjem tekstu: vodič) ( 27 ), CESR navodi da je informacija dovoljno precizna, na primjer, u dva slučaja. Kao prvo, kada informacija omogućuje razumnom ulagatelju da donese odluku o ulaganju, a da pritom nije izložen financijskom riziku ili da je izložen samo ograničenom riziku, odnosno kada mu omogućuje da sa sigurnošću procijeni kako će informacija, nakon što bude otkrivena javnosti, utjecati na cijenu financijskog instrumenta o kojem je riječ i odgovarajućih izvedenih financijskih instrumenata. Na primjer, osoba koja zna da će određeni izdavatelj uskoro biti predmet javnog nadmetanja može biti sigurna da će cijena dionice izdavatelja narasti kada nadmetanje postane javno. Kao drugo, ako je informacija takve naravi da se odmah upotrijebi na tržištu ( 28 ).
22.

Iako sud koji je uputio zahtjev nije postavio ovo pitanje, uvodno valja razmotriti spada li društvo Martin Meat, koje je specijalizirano za obradu mesa, u područje primjene članka 1. stavka 3. točke (c) Direktive 96/71 ako ustupa radnike u smislu te odredbe. To se pitanje javlja jer se u engleskoj verziji članka 1. stavka 3. točke (c) navode radnje koje poduzima „a temporary employment undertaking or placement agency”, što ukazuje na to da su obuhvaćena samo ona poduzeća koja ustupaju radnike. Međutim, nekoliko drugih službenih jezičnih verzija u kojima je članak 1. stavak 3. točka (c) donesen 1996. koristi se širom formulacijom, što ukazuje na to da se odredba primjenjuje na sva poduzeća koja ustupaju radnike u državu članicu (uključujući i na ona koja nisu specijalizirana za ustupanje radnika) ( 10 ).
34.

Smatram, međutim, da te dvije vrste usluga nisu slične. Proizvođač, koji pruža jamstvo za svoj proizvod, jamči da će on funkcionirati bez nedostataka tijekom određenog razdoblja. Za pretpostaviti je da on može imati bitan, ako ne i potpun utjecaj na to. Davanjem jamstva on dakle ne preuzima značajan rizik jer je u stanju točno predvidjeti koliko će dugo njegov proizvod vrlo vjerojatno ostati bez kvara. Jasno da s jamstvom da na proizvodu neće nastupiti kvar mora uslijediti obveza besplatnog popravka ili zamjene proizvoda ako bi takav kvar ipak nastao. Inače takvo jamstvo ne bi imalo gospodarskog smisla. Čak i u tom slučaju proizvođač ne snosi, međutim, troškove popravka koji je obavio autosalon koji je izabrao kupac vozila, nego ga on sam obavlja ili to povjerava ovlaštenom servisnom partneru. On dakle zadržava nadzor nad troškovima popravka. Na sličan način preprodavači rabljenih vozila, kojima je poznato tehničko stanje pojedinih vozila, mogu jamčiti da kod konkretnog vozila neće nastati određeni kvarovi unutar određenog vremena te ako je potrebno, ponuditi besplatni popravak u vlastitom autosalonu ili putem podizvođača koji oni odrede. Pritom se radi o takozvanim postprodajnim uslugama koje su usko povezane s prodanom robom te se već samo zbog toga oporezuju kao isporuka te robe ( 13 ).
24.

Secretary of State se kao stranka pridružio postupku pred London Central Employment Tribunalom protiv društva Woolworths temeljem toga što je, u pogledu insolventnosti poslodavca, Secretary of State potencijalno odgovoran u vezi sa zaštitnim naknadama koje se dodjeljuju na temelju nacionalnog zakonodavstva kojim se provodi Direktiva 2008/94/EZ ( 9 ). Court of Appeal (žalbeni sud) objašnjava kako u slučaju da se društvu Ethel Austin ili društvu Woolworths u glavnom postupku odredi obveza plaćanja zaštitne naknade, a poslodavac ne izvrši tu obvezu te zaposlenik podnese pisani zahtjev Secretary of Stateu, potonji će morati platiti iznos na koji zaposlenik ima pravo u pogledu tog duga, do granice predviđene zakonom. Ako Secretary of State ne plati cijeli ili dio dugovanog iznosa, zaposlenik ima pravo podnijeti prigovor sudu za radno pravo, koji ima ovlast odlučiti o iznosu bilo kojeg plaćanja koje Secretary of State mora izvršiti.
97.

Bez obzira na to, to pitanje nije relevantno za ovaj predmet. Naime, smatram da je Opći sud pogriješio u ranijem dijelu svojeg objašnjenja pobijane presude. Kako je gore objašnjeno, izuzeće iz predmeta Dow Benelux primjenjuje se samo na informacije koje su doista slučajno otkrivene: drugim riječima, na informacije koje su pronađene tijekom potrage za informacijama povezanima s predmetom pretrage u dobroj vjeri. Suprotno tome, to se izuzeće ne može primijeniti na slučajeve u kojima je pronalazak dokumenata rezultat nezakonite pretrage. U ovom predmetu, kako je to već objašnjeno, prva je pretraga bila nezakonita jer je Komisijino osoblje, izričito ili implicitno, bilo potaknuto da traži dokumente izvan opsega pretrage određenog prvom odlukom o pretrazi. Drugim riječima, prva je pretraga bila nezakonita jer se odnosila na potragu za dokumentima DUSS.
31.

Prema članku 1. Direktive o odgovornosti za okoliš, njezina je svrha utvrđivanje okvira za odgovornost za okoliš koji se temelji na načelu „onečišćivač plaća“, radi sprečavanja i otklanjanja štete u okolišu. Shodno tomu, ona se na temelju članka 3. stavka 1. primjenjuje na štetu u okolišu prouzročenu profesionalnom djelatnošću i na prijeteću opasnost od takve štete nastalu zbog takve djelatnosti. Operater odgovoran za tu djelatnost mora u skladu s člancima 5. do 7. poduzeti potrebne mjere sprečavanja i otklanjanja te u skladu s člancima 8. do 10. i uvodnom izjavom 18. za to snositi troškove.
22.

Slijedom toga, Knoll International predlaže da se na prethodna pitanja odgovori na način da pravo distribucije predviđeno u članku 4. stavku 1. Direktive 2001/29 podrazumijeva pravo ponuditi javnosti izvornik ili primjerak djela za prodaju, pri čemu to pravo podrazumijeva ne samo ponude za sklapanje ugovora nego i aktivnosti oglašavanja te se može povrijediti čak i ako na temelju ponude ne dođe do stjecanja. On smatra da se članak 4. stavak 1. Direktive 2001/29 u svakom slučaju ne protivi nacionalnom propisu koji to pravo daje autoru.
56.

Ako se to primijeni na ovaj predmet, potrebno je istaknuti da članak 36. Direktive 2009/73 nije prouzročio temeljitu promjenu sustava, nego samo pojedinačne izmjene postupovnih odredaba koje Komisija mora primijeniti. Te izmjene nisu, primjerice, dovele do dodatnog opterećenja ili kašnjenja u vezi s ispitivanjem odluke o izuzeću koju su donijela nacionalna tijela, nego, naprotiv, do racionalizacije postupka. Naime, Komisija više nije dužna prije donošenja odluke kojom se okončava postupak državi članici uputiti neslužbeni zahtjev da izmijeni ili povuče svoju odluku o izuzeću (kao što je, međutim, još bio slučaj u članku 22. stavku 4. trećem podstavku Direktive 2003/55). U članku 36. Direktive 2009/73 ukinut je taj međukorak, što je pridonijelo većoj učinkovitosti postupka.
72.

Na kraju, kako pokazuje i ovaj predmet, najproblematičnije pretpostavke su one koje su specifične za institut rada starijih radnika u nepunom radnom vremenu prije odlaska u mirovinu, a to su dob potrebna za početak takvog rada i obujam smanjenja radnog vremena. Naime, te pretpostavke razlikuju se od jedne do druge države članice i sukobi između tih pretpostavki nisu izravno uređeni nijednim aktom sekundarnog prava Unije. Budući da su države članice i dalje nadležne za propisivanje pretpostavki za odobrenje davanja socijalne sigurnosti, one dakle mogu stvoriti potpuno različita pravila koja mogu ići na štetu radnika migranta.
58.

Međutim, kao što to ilustrira prvo pitanje, testno vađenje u okviru pokusnog bušenja nije samo količinski nego i vremenski ograničeno. Stoga se čak i kod većeg broja pokusnih bušenja čini malo vjerojatno da se s više tih bušenja istodobno probno vadi prirodni plin. Ako je ova ocjena točna, nije potrebno da pokusna bušenja s pojedinačno najvećim dopuštenim volumenom vađenja od 250.000 m3 na dan i zajedno s drugim pokusnim bušenjima dosegnu prag od 500.000 m3 na dan. Nasuprot tome, moguće je da dopušteni volumen vađenja pokusnih bušenja dosegne prag zajedno s već postojećim bušenjima za vađenje. Međutim, uvjet je za to tehnološka i geološka povezanost bušenja. Zadaća suda koji je uputio zahtjev odnosno nadležnih tijela jest da to ispitaju u konkretnom slučaju.