ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
23

Članak 108. Uredbe br. 1083/2006, naslovljen „Stupanje na snagu“, predviđa u stavcima 1. i 2.: „Ova Uredba stupa na snagu sljedećeg dana od dana objave u Službenom listu Europske unije. Odredbe utvrđene u člancima 1. do 16., 25. do 28., 32. do 40., 47. do 49., 52. do 54., 56., 58. do 62., 69. do 74., 103. do 105. i 108. primjenjuju se najkasnije od datuma stupanja na snagu ove Uredbe samo na programe za razdoblje 2007. do 2013. Ostale odredbe primjenjuju se od 1. siječnja 2007.“
49

Nedvojbeno je da do datuma utvrđenog u obrazloženom mišljenju, to jest do 2. travnja 2009., iznos od 785078,50 eura nije stavljen na raspolaganje Komisiji.
68

Dakle, nije nužno, kao što to tvrdi DEI, da Komisija u svakom slučaju dokaže da dotični poduzetnik ima monopol ili da mu dotična državna mjera dodjeljuje isključiva ili posebna prava na susjednom i različitom tržištu, ili štoviše da raspolaže bilo kakvom regulatornom nadležnošću. Imajući u vidu sudsku praksu spomenutu u točkama 41. do 44. ove presude, također treba odbiti postojanje navodne Komisijine obveze da dokaže utjecaj povrede odredaba članka 86. stavka 1. UEZ‑a u vezi s člankom 82. UEZ‑a na interese potrošača, s obzirom na to da potonji članak može usto obuhvaćati prakse koje uzrokuju štetu utječući negativno na strukturu učinkovitog tržišnog natjecanja (u tom smislu vidjeti presudu Europemballage i Continental Can/Komisija, 6/72, EU:C:1973:22, t. 26.). Naposljetku, DEI‑jev argument prema kojem je Komisija smatrala da je lignit apsolutno nužno proizvodno sredstvo počiva na pogrešnoj premisi, s obzirom na to da se Komisija osvrnula samo na DEI‑jev „kvazimonopolistički“ položaj na tržištu trgovine na veliko električnom energijom.
44

Kad je riječ o tim pravima osobe čiji se podaci obrađuju, predviđenima Direktivom 95/46, treba navesti da zaštita temeljnog prava na poštovanje privatnosti podrazumijeva osobito to da ta osoba može biti sigurna da su osobni podaci koji se odnose na nju točni i obrađeni na zakonit način. Kao što to proizlazi iz uvodne izjave 41. te direktive, osoba čiji se podaci obrađuju raspolaže na temelju članka 12. točke (a) te direktive pravom na pristup podacima koji se odnose na nju i koji su predmet obrade, a kako bi mogla izvršiti nužne provjere. To pravo na pristup osobito je nužno radi omogućavanja osobi čiji se podaci obrađuju da od nadzornika dobije, ako je primjenjivo, ispravak, brisanje ili blokiranje tih podataka i da tako izvršava pravo predviđeno u članku 12. točki (b) navedene direktive (vidjeti u tom smislu presudu Rijkeboer, C‑553/07, EU:C:2009:293, t. 49. i 51.).
26

U tim je okolnostima Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. U kojoj se mjeri porezni obveznik, u slučaju dviju transakcija koje se odnose na istu robu, ima pravo pozivati istovremeno na izravni učinak odredbe [Šeste direktive] u odnosu na jednu transakciju i na odredbe nacionalnog prava u odnosu na drugu transakciju, ako to dovodi, u odnosu na obje transakcije, do opće porezne posljedice koju ni nacionalno pravo ni [Šesta direktiva], ako se odvojeno primijene na te transakcije, ne proizvode niti im je to cilj? 2. Ako je odgovor na prvo pitanje da u određenim okolnostima porezni obveznik nije ovlašten tako postupiti (ili u određenoj mjeri nije ovlašten tako postupiti), koje su to okolnosti i osobito koji je odnos između dviju transakcija koji uzrokuje te okolnosti? 3. Razlikuju li se odgovori na prvo i drugo pitanje s obzirom na to je li ili nije nacionalni tretman jedne od tih transakcija spojiv sa Šestom direktivom?“
15

Točka 2.4. Uredbe od 6. ožujka 2001. naslovljena „Vrste gnojiva i razdoblja zabrane uporabe“ utvrđuje minimalna razdoblja tijekom kojih je zabranjena uporaba različitih vrsta gnojiva. U skladu s tablicom koja se nalazi u toj točki, upotreba gnojiva vrste II za kulture koje se siju u jesen zabranjena je u razdoblju od 1. studenoga do 15. siječnja, a za gnojiva vrste III od 1. rujna do 15. siječnja. Za velike kulture koje se siju u proljeće upotreba gnojiva vrste I je zabranjena od 1. srpnja do 31. kolovoza, gnojiva vrste II od 1. srpnja do 15. siječnja, a gnojiva vrste III od 1. srpnja do 15. veljače. Za livade zasađene prije više od 6 mjeseci upotreba gnojiva vrste II je zabranjena od 15. studenoga do 15. siječnja, a gnojiva vrste III od 1. listopada do 31. siječnja.
5

Članak 139. GewO‑a 1994 propisuje: „(1) Odobrenje za obavljanje djelatnosti u sektoru oružja potrebno je za sljedeće djelatnosti (članak 94. točka 80.): 1. u vezi s nevojnim oružjem i streljivom: a) proizvodnja, obrada i popravak (uključujući djelatnost puškarstva), b) trgovina, c) iznajmljivanje, d) posredovanje u kupnji i prodaji; 2. u vezi s vojnim oružjem i streljivom: a) proizvodnja, obrada i popravak, b) trgovina, c) posredovanje u kupnji i prodaji. […] (4) Iznajmljivanje i popravak vatrenog oružja kao i prodaja pripadajućeg streljiva u streljanama koje su odobrila nadležna tijela dopušteno je osobama i društvima koji su nositelji odobrenja na temelju stavka 1. točke 1. a), b) ili c) ili na temelju stavka 1. točke 2. a) ili b). U protivnom slučaju iznajmljivanje vojnog oružja je zabranjeno.“
24

Članak 46. istog zakona, koji uređuje europsku oružnu propusnicu određuje: „1. Europska oružna propusnica je službeni dokument koji svog nositelja ovlašćuje da tijekom svojih putovanja u druge države članice Europske unije sa sobom ponese u propusnici navedeno oružje i streljivo koje količinski odgovara upotrebi tog oružja, ako je država članica Europske unije u kojoj se nositelj propusnice nalazi ili kroz koju prolazi dala svoju suglasnost na uvoz ili tranzit tog oružja. Ministar opće obvezujućim odredbama koje propiše određuje izgled europske oružne propusnice i elemente koje ona mora sadržavati. 2. Nositelj europske oružne propusnice može, bez prethodnog odobrenja države članice Europske unije, tijekom svog putovanja u dvije ili više država članica izvoziti oružje u smislu članka 6. stavka 1. pod (a) do (c), ili dugo automatsko vatreno oružje sa spremnikom i ležištem naboja za najviše do tri naboja, kao i streljivo koje odgovara svrsi korištenja prava lova, ili oružje u smislu članka 5. stavka 1. pod (a) do (f) i članka 6., kao i odgovarajuće streljivo radi sudjelovanja u događaju koji podrazumijeva sportsku aktivnost, ako je to oružje navedeno u europskoj oružnoj propusnici i ako nositelj propusnice predoči dokaz o cilju svojeg putovanja. Ovo se odstupanje ne primjenjuje na putovanja u državu članicu koja zabranjuje nabavu i posjedovanje vatrenog oružja o kojem je riječ ili u kojoj je za to potrebno dobiti dozvolu. U tom slučaju se ta činjenica mora upisati u europsku oružnu propusnicu. 3. Europsku oružnu propusnicu izdaju policijske službe, na pisani zahtjev fizičke osobe s prebivalištem u [Slovačkoj], koja je vlasnik oružja u smislu stavka 2. i nositelj dozvole za kategorije D ili E. Zahtjev za izdavanje europske oružne propusnice mora sadržavati osobne podatke podnositelja zahtjeva, broj i kategoriju dozvole za posjedovanje ili nošenje oružja te se uz njega prilažu dvije fotografije u skladu sa zahtjevima iz članka 17. stavka 2. pod (a). [...]“
45

Iz navedenih odredbi, kojima se ne definira pojam „usluge“, ne daje se odmah naslutiti je li zakonodavac Unije namjeravao, kako to tvrdi Komisija, primijeniti načelo povrata troškova na sve usluge koje imaju veze sa svakom od aktivnosti navedenih u članku 2. točki 38. podtočki (a) Direktive 2000/60, uz one koje su vezane uz pročišćavanje otpadnih voda iz točke 38. podtočke (b) ili samo, kako to tvrdi Savezna Republika Njemačka, na usluge vezane uz aktivnost opskrbe vodom, pri čemu moraju biti uzeti u obzir svi stadiji te aktivnosti kao što su oni navedeni u točki 38. podtočki (a), i na usluge vezane uz aktivnost pročišćavanja otpadnih voda iz podtočke (b) iste točke.
1

Svojom tužbom Europska komisija traži od Suda da utvrdi da je Savezna Republika Njemačka povrijedila svoje obveze na temelju članka 108. stavka 2. UFEU‑a i članka 288. UFEU‑a, načela učinkovitosti, članka 14. stavka 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [108. UFEU‑a] (SL L 83, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.) te članaka 1. do 3. Odluke Komisije 2011/471/EU od 14. prosinca 2010. o državnoj potpori C 38/05 (ex NN 52/04) Njemačke u korist skupine Biria (SL 2011., L 195, str. 55.) time što nije poduzela sve potrebne mjere kako bi povratom dodijeljenih potpora omogućila neposredno i stvarno izvršenje te odluke.
96

Kao što je to bilo navedeno u točki 89. ove presude, spomenuti propis, kako bi mogao biti opravdan, treba svejedno ispuniti zahtjeve koji proizlaze iz načela proporcionalnosti, to jest njime mora biti moguće ispuniti zakoniti cilj kojem teži i on mora biti za to nužan.
83

Sud je već presudio da slobodno kretanje kapitala, utemeljeno člankom 63. stavkom 1. UFEU‑a, ne može imati za učinak to da se državama članicama nametne obveza da učine više od ukidanja nacionalnog poreza na dohodak koji treba platiti dioničar na ime primljenih dividendi podrijetlom iz inozemstva i da izvrše povrat iznosa s podrijetlom u poreznom sustavu druge države članice (vidjeti, po analogiji, presudu Test Claimants in the FII Group Litigation, EU:C:2006:774, t. 52.), a da se ne ograniči porezna autonomija prve države članice izvršavanjem ovlasti oporezivanja druge države članice (vidjeti, osobito, presudu Meilicke i dr., C‑262/09, EU:C:2011:438, t. 33. i navedenu sudsku praksu).
34

Podredno, čak i u slučaju da Opći sud raspolaže takvim ovlastima, počinio je pogrešku koja s tiče prava kada je smatrao da se to ograničenje treba primijeniti u ovom predmetu. Opći je sud u točkama 188. do 189. i 278. pobijane presude počinio i pogrešku u ocjeni zaključivši da određeni prigovori tužitelja nisu sadržavali dovoljno precizne elemente da bi se priloge koji se na njih odnose moglo smatrati dopuštenima. Naime, Opći je sud morao zaključiti da su točke 52. do 54. i 122. prvostupanjske tužbe dovoljno precizne u pogledu prigovora i navedenih argumenata, i da su u skladu s tim njezini prilozi A.13 do A.15 i A.20 dopušteni. Osim toga, u točki 219. pobijane presude Opći sud nije odlučivao o pitanju treba li priloge A.13 i A.14 prvostupanjske tužbe unatoč svemu odbaciti, iako je u točkama 185. do 189. pobijane presude odbio argument kojim se na njih upućivalo. U tom pogledu žalitelji osobito smatraju da je trebalo biti dovoljno to što su identificirali konkretne točke svoje tužbe koje su željeli nadopuniti prilozima kao i odgovarajuće priloge.
„1.

Je li interni akt odbora za praćenje uspostavljenog zajedničkim sporazumom dviju država članica – u konkretnom slučaju priručnik programa koji je donio [Seirekomitee] – u skladu s odredbama članka 63. stavka 2. [Uredbe br. 1083/2006] i članka 47. [Povelje] ako propisuje da se odluke odbora za praćenje ne mogu pobijati ni pred jednim sudom (točka 6.6. alineja četvrta priručnika programa: ‚The decisions of the Monitoring Committee are not appealable at any place of jurisdiction’)?
20

Društvo First Note, sa sjedištem u Oelegemu (Belgija), bavi se veleprodajom parfema. Tijekom siječnja 2007. to je društvo prodalo drugom poduzetniku pod nazivom Stefan P. Warenhandel (u daljnjem tekstu: Stefan P.), s poslovnim sjedištem u Njemačkoj, parfem pod nazivom „Blue Safe for Women“. Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je taj poduzetnik preuzeo proizvode od društva First Note u Belgiji te ih je dalje prodao na području Njemačke.
32

S druge strane, Republika Bugarska ističe da članci 6. i 7. Uredbe (EU) br. 994/2010 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. listopada 2010. o mjerama zaštite sigurnosti opskrbe plinom i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 2004/67/EZ (SL L 295, str. 1.) obvezuju države članice na uvođenje dvosmjernog fizičkog kapaciteta na svim prekograničnim spojnim plinovodima između država članica u najkraćem roku, a najkasnije do 3. prosinca 2013. Stoga, ako je zakonodavac Unije usvajanjem Uredbe br. 715/2009 želio nametnuti istovjetnu obvezu, trebao je to napraviti na izričit način, kao što je to učinio usvajajući članke 6. i 7. Uredbe br. 994/2010.
a)

U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, kako bi se u konkretnom slučaju ‐ u kojem je od 1. siječnja 2002. u odnosu na stanje od 1993. povećan porez na dividende povezane sa sudjelovanjem u kapitalu društva kćeri sa sjedištem u Nizozemskoj, koje to društvo isplaćuje društvu majci sa sjedištem u Nizozemskim Antilima, i to sa 7,5% ili 5% na 8,3% ‐ utvrdilo je li došlo do povećanja radi primjene članka 57. stavka 1. UEZ‑a […], treba li isključivo uzeti u obzir povećanje nizozemskog poreza po odbitku ili treba uzeti u obzir i činjenicu da, u vezi s povećanjem nizozemskog poreza po odbitku, tijela vlasti Nizozemskih Antila od 1. siječnja 2002. odobravaju oslobođenje od poreza na dividende povezane sa sudjelovanjem u kapitalu, a koje se primaju od društva kćeri sa sjedištem u Nizozemskoj, dok su ranije te dividende bile dio dobiti koja se oporezivala po stopi od 2,4%, 3% ili 5%?
22

Usto, Komisija tvrdi da to što je Vijeće dodalo članak 79. stavak 3. UFEU‑a dovodi do neopravdanih pravnih učinaka, kako na unutarnjem tako i na vanjskom planu. Naime, to dodavanje, zbog Protokola br. 21 i Protokola br. 22, istodobno dovodi do primjene različitih i nespojivih pravila glasanja, promjene teritorijalnog područja primjene pobijane odluke, pravne nesigurnosti glede utvrđivanja odredaba Okvirnog sporazuma koje ulaze u područje primjene članka 79. stavka 3. UFEU‑a, ograničavanja institucionalnih prava Europskog parlamenta i Suda te nesigurnosti glede stupnja izvršavanja nadležnosti Unije u skladu s člankom 3. stavkom 2. i člankom 4. stavkom 2. UFEU‑a.
16

Članak 41. Zakona br. 169/2011 predviđa: „U okviru odluka donesenih na temelju članka 40. prvog stavka, IT- og Telestyrelsen nameće jednu ili više obveza operatorima sa znatnijom tržišnom snagom u smislu članka 40. IT- og Telestyrelsen u svakoj odluci precizira narav i opseg obveza. Obveze iz prvog stavka gore mogu obuhvaćati: 1°) pristup mreži [...] 2°) nediskriminaciju [...] 3°) transparentnost [...] 4°) računovodstvenu razdvojenost [...] 5°) kontrolu cijena [...] 6°) funkcionalnu razdvojenost [...] U iznimnim okolnostima IT- og Telestyrelsen može, na temelju mišljenja Europske komisije, svakom operatoru sa znatnijom tržišnom snagom nametnuti druge obveze uz one predviđene gore u drugom stavku. [...]“
2

Zahtjev je upućen u okviru spora između J. Saint Prix i Secretary of State for Work and Pensions (u daljnjem tekstu: Secretary of State) jer je tužiteljici odbijen zahtjev za isplatu dodatka na prihod.
96

Naime, prema FLS Plastu, s obzirom na to da je Trioplast Wittenheim sudjelovao u protupravnom ponašanju tijekom ukupnog razdoblja od 20 godina i s obzirom na to da je FLS Plast tijekom sedam godina pripadao istom gospodarskom subjektu kao i to društvo, novčana kazna izrečena FLS Plastu ne može u načelu prelaziti sedam dvadesetina novčane kazne izrečene Trioplast Wittenheimu, to jest 6,25 milijuna eura.
43

Na kraju valja istaknuti da to što je SUCH prema svom statutu imao samo mogućnost primiti privatne subjekte kao članove u načelu nije relevantno. U konkretnom slučaju odlučujuća je činjenica to da je SUCH u vrijeme sklapanja ugovora o kojemu je riječ u glavnom postupku u svom članstvu imao ne samo članove iz javnog sektora, nego i subjekte iz privatnog sektora.
6

Članak 2. drugi stavak točke (j) do (l) spomenute direktive sadrži sljedeće definicije: „[...] (j) ‚jamstvo o podrijetlu’ znači elektronički dokument čija je jedina svrha dokazati krajnjem kupcu da je određeni udio ili količina energije proizvedena iz obnovljivih izvora kako to zahtijeva članak 3. stavak 6. Direktive 2003/54/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2003. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište električne energije i stavljanju izvan snage Direktive 96/92/EZ (SL L 176, str. 37.) (neslužbeni prijevod)]; (k) ‚program potpore’ znači svaki instrument, program ili mehanizam koji primjenjuje država članica ili skupina država članica koji potiče uporabu energije iz obnovljivih izvora smanjenjem troškova te energije, povećanjem cijene po kojoj se može prodati ili povećanjem količine nabavljene energije na temelju obveze koja se odnosi na obnovljivu energiju ili na drugi način. To uključuje, ali se ne ograničuje na, investicijsku pomoć, oslobađanje od poreza ili njegovo smanjenje, povrat poreza, programe potpore koji obvezuju na uporabu obnovljive energije uključujući programe koji primjenjuju zelene certifikate i neposredne programe zaštite cijena uključujući tarife za opskrbu energijom i plaćanje premija; (l) ‚obveza povezana s obnovljivom energijom’ znači nacionalni program potpore kojim se od proizvođača energije zahtijeva da u svoju proizvodnju uključe određeni udio energije iz obnovljivih izvora, kojim se od dobavljača energije zahtijeva da u svoju isporuku uključe određeni udio energije iz obnovljivih izvora ili kojim se od potrošača energije zahtijeva da u svoju potrošnju uključe određeni udio energije iz obnovljivih izvora. To uključuje programe u okviru kojih se ti zahtjevi mogu ispuniti uporabom zelenih certifikata“.
40

U vezi s meritumom Kraljevina Belgija ne osporava da su određene profesije isključene iz područja primjene Zakona od 6. travnja 2010. Međutim, ta država članica podsjeća da je Ustavni sud ukinuo to isključivanje presudama br. 55/2011 od 6. travnja 2011. i br. 192/2011 od 15. prosinca 2011. Navodi da Sud treba ocijeniti predmetno prenošenje uzimajući u obzir te presude jer su one učinile neprimjenjivima za belgijske sudove i tribunale predmetne odredbe Zakona od 6. travnja 2010., na način da isključivanje koje su one sadržavale nije imalo učinka od objave tih presuda i prije isteka dodijeljenog roka iz obrazloženog mišljenja.
16

Sud koji je uputio zahtjev ukazuje na to da se na predmetni postupak nadmetanja ne primjenjuje Direktiva 2004/18, s obzirom na to da je vrijednost ugovora o kojem se raspravlja u glavnom postupku niža od praga koji je određen u članku 7. točki (c) te direktive. Sud koji je uputio zahtjev smatra međutim da taj postupak nadmetanja ima prekogranični značaj, s obzirom na to da, sukladno sudskoj praksi Suda, temeljna pravila UFEU‑a moraju biti poštovana. U odnosu na to, sud koji je uputio zahtjev sumnja u sukladnost članka 38. stavka 2. Zakonodavne uredbe br. 163/2006 s načelima prava Unije, i to s načelima proporcionalnosti i jednakog postupanja.
20

U tom je pogledu važno podsjetiti na to da, na temelju članka 83. svojeg Poslovnika, Sud može u svakom trenutku, nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odrediti ponovno otvaranje usmenog dijela postupka, osobito ako smatra da stvar nije dovoljno razjašnjena ili ako stranka iznese, po zatvaranju ovog dijela postupka, novu činjenicu koja je takve prirode da ima odlučujući utjecaj na odluku Suda (vidjeti presudu od 18. srpnja 2013., Vodafone Omnitel, C‑228/12 do C‑232/12 i C‑254/12 do C‑258/12, t. 26.).
6

Sukladno članku 6. navedene direktive: „1. Države članice moraju predvidjeti odgovarajuću pravnu zaštitu protiv izbjegavanja učinkovitih tehničkih mjera, koje određena osoba obavlja znajući to ili imajući osnova to znati. [...] 3. Za potrebe ove Direktive, izraz ,tehničke mjere' znači svaka tehnologija, uređaj ili sastavni dio napravljen da u uobičajenom djelovanju sprečava ili ograničava radnje, u odnosu na djela ili druge predmete zaštite, koje nisu odobrene od strane nositelja bilo kojeg autorskog prava ili srodnog prava kao što je propisano zakonom ili pravom sui generis propisanim poglavljem III. [Direktive 96/9/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. ožujka 1996. o pravnoj zaštiti baza podataka (SL L 77, str. 20.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 24., str. 36.)]. Tehnološke mjere se smatraju djelotvornima ako vlasnici prava nadziru korištenje zaštićenog djela ili drugog sadržaja primjenom nadzora pristupa ili postupkom zaštite, kao što su kodiranje, premetanje ili druga transformacija djela ili drugog sadržaja ili mehanizmom nadzora umnožavanja koji postiže cilj zaštite. 4. Neovisno o pravnoj zaštiti predviđenoj stavkom 1., u odsutnosti dobrovoljnih mjera koje poduzimaju nositelji prava, uključujući ugovore između nositelja prava i drugih zainteresiranih strana, države članice moraju poduzeti odgovarajuće mjere kako bi osigurale da nositelji prava korisniku iznimke ili ograničenja, predviđenih nacionalnim pravom u skladu s člankom 5. stavkom 2. točkama (a), (c), (d) i (e) i stavkom 3. točkama (a), (b) i (e), stave na raspolaganje sredstva za korištenje takve iznimke ili takvog ograničenja, u opsegu potrebnom za takvo korištenje i kad korisnik ima zakoniti pristup dotičnom zaštićenom djelu ili predmetu zaštite. [...]“
34

Točnije, FLSmidth je osobito istaknuo da je on čisto holding društvo i da nije bio uključen u svakodnevno funkcioniranje svojih društava kćeri nižeg ranga; da osoba T., iako je službeno član upravnog vijeća Trioplast Wittenheima, nije izvršavala utjecaj na način na koji se ono ponaša na tržištu i nije bila svjesna nezakonitog ponašanja tog društva; da je grupa društava primijenila načelo decentraliziranog upravljanja; da nije bilo nadzora operativnih pitanja od strane FLSmidtha, već samo praćenja financijskih pitanja; da Trioplast Wittenheim nije izravno odgovarao FLSmidthu; da ga je FLSmidth od samog početka namjeravao prodati s obzirom na to da je to društvo bilo od malog interesa za FLSmidth zbog nedostatka isplativosti te da je Trioplast Wittenheim poduzimao svoje nezakonite aktivnosti i prije i poslije nego ga je FLSmidth stekao, što ukazuje na to da je Trioplast Wittenheim na tržištu djelovao na autonoman način.