ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Članak 28. stavak 2. prvu rečenicu Okvirne odluke Vijeća 2008/909/PUP od 27. studenoga 2008. o primjeni načela uzajamnog priznavanja presuda u kaznenim predmetima kojima se izriču kazne zatvora ili mjere koje uključuju oduzimanje slobode s ciljem njihova izvršenja u Europskoj uniji treba tumačiti na način da se on odnosi samo na presude koje su postale pravomoćne prije datuma koji je odredila država članica o kojoj je riječ.

To tumačenje potvrđeno je definicijom „presude” iz članka 1. točke (a) te okvirne odluke. U tom smislu okolnost da i taj članak i navedeni članak 28. stavak 2. upućuju na „pravomoćnost” presude o kojoj je riječ ističe posebnu važnost koja je za potrebe primjene potonje odredbe pridana značajki presude da se ona ne može pobijati i, posljedično, datumu na koji je ta značajka nastala. Nadalje, pojmovi „presude” i „izricanja” te presude, iz članka 28. stavka 2. Okvirne odluke 2008/909, koji se moraju tumačiti samostalno i ujednačeno na području Unije, doseg tih pojmova i, prema tome, te odredbe ne može ovisiti ni o nacionalnom kaznenom postupku u državi izdavateljici naloga ni o onome u državi izvršiteljici naloga. Posljedično, treba isključiti tumačenje članka 28. stavka 2. Okvirne odluke 2008/909 prema kojem bi njegova primjena ovisila o datumu na koji se presuda smatra „izrečenom” u smislu predmetnog nacionalnog prava, neovisno o datumu na koji postaje pravomoćna.

Naposljetku, što se tiče konteksta i ciljeva koji se žele postići propisom kojega je odredba o kojoj je riječ u glavnom postupku dio, valja podsjetiti na to, kao što je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 45. do 48. svojeg mišljenja, da je članak 28. stavak 2. Okvirne odluke 2008/909 iznimka od općeg uređenja propisanog člankom 28. stavkom 1. te okvirne odluke, koje predviđa da se zamolbe za priznavanje presude i izvršenje kazne, zaprimljene nakon 5. prosinca 2011., uređuju pravilima koja države članice donesu sukladno toj okvirnoj odluci. Kao iznimka od tog općeg uređenja, prva od tih odredaba mora se tumačiti usko.

Ograničavajući broj slučajeva koji nastavljaju biti obuhvaćeni pravnim instrumentima koji su postojali prije stupanja na snagu Okvirne odluke 2008/909 i, posljedično, povećavajući broj slučajeva koji mogu biti obuhvaćeni pravilima koje države članice donesu u skladu s tom okvirnom odlukom, usko tumačenje članka 28. stavka 2. te okvirne odluke, na način da se ta odredba odnosi samo na presude koje su postale pravomoćne najkasnije 5. prosinca 2011., najbolje može zajamčiti cilj kojemu ta okvirna odluka teži. Taj je cilj, kao što to proizlazi iz njezina članka 3. stavka 1., omogućiti državama članicama priznavanje presuda i izvršavanje u njima sadržanih kazni kako bi se olakšala društvena rehabilitacija osuđenih osoba.

(t. 27.‑31., 33. i izreka)
Predmet C‑365/15

Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen

protiv

Hauptzollamt Bielefeld

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Finanzgericht Düsseldorf)

„Zahtjev za prethodnu odluku – Carinska unija i zajednička carinska tarifa – Povrat uvoznih carina – Uredba (EEZ) br. 2913/92 (Carinski zakonik) – Članak 241. prvi stavak prva alineja – Obveza države članice da predvidi plaćanje zateznih kamata čak i ako ne postoji pravno sredstvo pred nacionalnim sudovima”

Sažetak – Presuda Suda (treće vijeće) od 18. siječnja 2017.

Vlastita sredstva Europske unije – Povrat ili otpust uvoznih ili izvoznih carina – Iznosi koje je porezni obveznik neosnovano platio na temelju uvoznih carina određenih nevaljanom antidampinškom uredbom – Obveza plaćanja poreznom obvezniku koji ima pravo na povrat pripadajućih kamata

(Uredba Vijeća br. 2913/92, čl. 241.)

Kad se uvozne carine, uključujući i antidampinške pristojbe, vraćaju zbog toga što su naplaćene kršenjem Unijina prava, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev, države članice imaju obvezu, koja proizlazi iz prava Unije, da strankama koje imaju pravo na povrat plate pripadajuće kamate koje teku od dana na koji su te stranke platile vraćene pristojbe.

U tom pogledu valja primijetiti da članak 241. prva rečenica Carinskog zakonika utvrđuje da, ako carinska tijela vrate iznose uvoznih ili izvoznih carina ili kreditnih kamata odnosno zateznih kamata koje su obračunala prilikom naplate tih carina, to ne dovodi do plaćanja kamata od strane tih tijela. S obzirom na navedeno, ta odredba ne može sama po sebi podrazumijevati da bi, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, nacionalni propis mogao valjano predvidjeti da se ne moraju platiti kamate na iznos uvoznih carina za razdoblje od plaćanja tih carina do njihova povrata. Naime, iz nastanka kao i iz konteksta članka 241. Carinskog zakonika proizlazi da se ta odredba ne primjenjuje u okolnostima poput onih u glavnom postupku.

U tom pogledu valja podsjetiti da je, prema sudskoj praksi Suda, na nacionalnim tijelima da u svojem pravnom poretku predvide posljedice poništenja ili proglašenja nevaljanosti uredbe kojom se određuje antidampinška pristojba, što ima za posljedicu to da se antidampinške pristojbe plaćene na temelju dotične uredbe ne mogu zakonito dugovati u smislu članka 236. stavka 1. Carinskog zakonika te ih u načelu carinska tijela sukladno toj odredbi trebaju vratiti, ako se ispune uvjeti za takav povrat, među kojima i onaj predviđen u članku 236. stavku 2. tog zakonika (vidjeti u tom smislu presude od 27. rujna 2007., Ikea Wholesale, C‑351/04, EU:C:2007:547, t. 67. i od 18. ožujka 2010., Trubowest Handel i Makarov/Vijeće i Komisija, C‑419/08 P, EU:C:2010:147, t. 25.).

(t. 24.‑26., 34., 39. i izreka)
Članak 10. stavak 2. Direktive 2006/21 o gospodarenju otpadom od industrija vađenja minerala treba tumačiti na način da se odredbe Direktive 1999/31 o odlagalištima otpada ne upotrebljavaju prilikom zatrpavanja kamenoloma otpadom različitim od otpada od istraživanja i eksploatacije mineralnih sirovina u slučaju kada to zatrpavanje znači oporabu tog otpada, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

Budući da Direktiva 1999/31 o odlagalištima otpada ne daje definiciju pojma „oporaba”, treba se osloniti na definiciju kakva se nalazi u članku 3. točki 15. Direktive 2008/98 o otpadu. Članak 3. točka 15. Direktive 2008/98 između ostalog definira oporabu otpada kao postupak čiji je glavni rezultat otpad koji je koristan jer zamjenjuje druge materijale koje bi inače trebalo upotrijebiti za tu određenu svrhu. Iz toga slijedi da gospodarenje prirodnim resursima treba biti glavni cilj oporabe. Suprotno tomu, kada je gospodarenje sirovinama tek sekundarni učinak postupka čiji je glavni cilj zbrinjavanje otpada, to ne može utjecati na svrstavanje tog postupka kao postupka zbrinjavanja.

S obzirom na navedeno, svaki postupak obrade otpada mora se moći klasificirati kao zbrinjavanje ili oporaba i, kao što to proizlazi iz članka 3. točke 19. Direktive 2008/98, isti postupak ne može se istovremeno kvalificirati kao zbrinjavanje i oporaba. U takvim uvjetima kada postupak obrade otpada u pogledu samog teksta predmetnih postupaka nije moguće svrstati samo u jedan od postupaka ili kategoriju postupaka navedenih u Prilozima I. i II. toj direktivi, taj postupak treba kvalificirati od slučaja do slučaja ovisno o ciljevima i definicijama iz predmetne direktive. U tom pogledu, kada se radi o zatrpavanju kamenoloma otpadom koji nije otpad od istraživanja i eksploatacije mineralnih sirovina, zadatak je nacionalnog suda da ocijeni, u pogledu svih relevantnih elemenata u predmetu i uzimajući u obzir cilj zaštite okoliša koji se želi postići Direktivom 2008/98, je li cilj zatrpavanja kamenoloma primarno oporaba otpada različitog od mineralnog otpada koji je namijenjen za uporabu u okviru tog zatrpavanja. To može biti slučaj ako se, s jedne strane, utvrdi da bi se zasipanje navedenog kamenoloma izvršilo i u slučaju da takav otpad nije bio dostupan i ako bi stoga bilo potrebno upotrijebiti druge materijale. S druge strane, zatrpavanje kamenoloma o kojem je riječ može se smatrati postupkom oporabe samo ako je prema najnovijim znanstvenim i tehničkim saznanjima korišteni otpad prikladan za tu svrhu.

(t. 36., 37., 39., 41.‑43., 45.)
Članak 555. stavak 1. točku (a) Uredbe br. 2454/93 o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe br. 2913/92 o Carinskom zakoniku Zajednice, kako je izmijenjena Uredbom br. 2286/2003, treba tumačiti na način da naplatne letove za obuku upravljanja helikopterom, na kojima se nalaze pilot učenik i instruktor letenja, ne treba smatrati komercijalnom uporabom prijevoznog sredstva u smislu te odredbe.

Naime, Uredbom br. 2286/2003 ne samo da je iz pojma komercijalne uporabe uklonjen prijevoz ljudi bez plaćanja, nego je njome i svrha uporabe postala odlučujući faktor. Stoga taj pojam više ne obuhvaća sve gospodarske djelatnosti koje podrazumijevaju prijevozno sredstvo u okviru kojih dolazi do prijevoza ljudi u širem smislu, nego se odnosi isključivo na one čija je svrha osobito prijevoz ljudi. Međutim, u okolnostima u kojima se prijevozna sredstva koriste u svrhu obuke, prijevoz ljudi – pod pretpostavkom da je do njega došlo – samo je posljedica djelatnosti obuke koja je kao glavni predmet ugovora pružanje usluge u zamjenu za koju piloti učenici plaćaju naknadu.

(t. 34., 35., 43. i izreka)
Članak 5. točku 1. podtočku (b) Uredbe br. 44/2001 o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da dugotrajne poslovne odnose treba kvalificirati kao „ugovor o kupoprodaji robe” ako je karakteristična obveza predmetnog ugovora isporuka stvari ili pak kao „ugovor o pružanju usluga” ako je ta obveza pružanje usluga, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi.

U prvom od ta dva slučaja, kvalifikacija kao ugovora o kupoprodaji robe može biti primjenjiva na dugotrajni poslovni odnos između dvaju gospodarskih subjekata kada je taj odnos ograničen na sukcesivne ugovore od kojih svaki ima za predmet isporuku i primitak robe. Suprotno tome, ona ne odgovara strukturi tipičnog ugovora o distribuciji za koji je specifično postojanje okvirnog ugovora što su ga sklopila dva gospodarska subjekta, i čiji je predmet obveza isporuke i opskrbe u budućnosti.

U drugom slučaju, što se tiče kvalifikacije pružanja usluga, pojam usluga u smislu spomenute odredbe podrazumijeva barem da strana koja pruža usluge obavlja određenu djelatnost u zamjenu za naknadu. Glede prvog kriterija sadržanog u toj definiciji, odnosno postojanja djelatnosti, on u slučaju ugovora čiji je predmet to da jedna stranka distribuira proizvode druge stranke odgovara karakterističnoj činidbi stranke koja time što osigurava takvu distribuciju sudjeluje u razvoju širenja dotičnih proizvoda zahvaljujući osobito okolnosti, čije postojanje treba utvrditi nacionalni sudac, da distributer može klijentima ponuditi usluge i prednosti koje im ne može ponuditi običan preprodavač i na taj način proizvođačevim proizvodima osvojiti veći dio lokalnog tržišta. Glede kriterija naknade ugovorene kao protučinidba za djelatnost, valja naglasiti da se plaćanje novčanog iznosa ne može tumačiti u uskom smislu. U tom pogledu valja uzeti u obzir, među ostalim, činjenicu da se ugovor o distribuciji načelno temelji na proizvođačevom odabiru distributera, koji distributer ima može dati konkurentsku prednost zato što će samo on imati pravo prodavati proizvođačeve proizvode na određenom području ili barem zato što će to pravo uživati ograničen broj distributera. Osim toga, u ugovoru o distribuciji često je predviđena pomoć distributeru glede pristupa reklamnim materijalima, prijenosa know‑howa, obuke ili još olakšavanja otplate. Na sucu je koji odlučuje o meritumu da provjeri te elemente.

(t. 35., 37.‑41., 44. i t. 2. izreke)
Članak 45. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu je protivan nacionalni propis prema kojem osoba koja je zaposlena kao službenik u jednoj državi članici i svojevoljno napusti službu radi zapošljavanja u drugoj državi članici gubi svoja prava na starosnu mirovinu iz službeničkog mirovinskog sustava i naknadno se osigurava u općem sustavu osiguranja za slučaj starosti na temelju kojeg ima pravo na nižu starosnu mirovinu od one koju bi imala na temelju tih prava. Takav propis ograničenje je slobodnog kretanja radnika jer, premda se primjenjuje i na službenike te države članice koji službu napuštaju kako bi u istoj državi članici radili u privatnom sektoru, može ograničiti ili odvratiti te službenike od toga da napuste svoju državu članicu podrijetla kako bi prihvatili zaposlenje u drugoj državi članici. Takav propis stoga izravno utječe na pristup službenika dotične države članice tržištu rada u drugim državama članicama i stoga može spriječiti slobodno kretanje radnika.

Naime, iako doduše primarno pravo Unije ne može osiguraniku jamčiti da mu odlazak u drugu državu članicu neće utjecati na socijalnu sigurnost, osobito u pogledu davanja za slučaj bolesti i starosnih mirovina, s obzirom na to da takvo premještanje, vodeći osobito računa o postojećim razlikama između sustava i zakonodavstava država članica, može, ovisno o slučaju, za dotičnu osobu biti manje ili više povoljno ili nepovoljno u pogledu socijalne zaštite, u slučaju kada je primjena nekog nacionalnog propisa manje povoljna, taj je nacionalni propis u skladu s pravom Unije samo ako, među ostalim, ne stavlja dotičnog radnika u nepovoljniji položaj u odnosu na one koji sve svoje djelatnosti obavljaju u državi članici u kojoj se on primjenjuje i ako ne dovodi do toga da se socijalni doprinosi jednostavno izgube prijenosom u fondove bez ikakve protučinidbe.

(t. 24., 28., 41. i t. 1. izreke)
Postrojenje termoelektrane koje je od nje udaljeno otprilike 800 metara, koje je od nje odvojeno javnim putem i od kuda se gorivo do termoelektrane prevozi pokretnom trakom koja prelazi preko tog javnog puta jest postrojenje u smislu članka 3. točke (e) Direktive 2003/87 o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice, kako je izmijenjena Odlukom br. 1359/2013.

Naime, s obzirom na to da to skladište nije nepomična jedinica u smislu članka 3. točke (e) Direktive 2003/87, ono je postrojenje u smislu tog članka samo ako skladištenje ugljena ispunjava kriterije navedene u toj odredbi za druge djelatnosti osim onih navedenih u Prilogu I. toj direktivi. To je slučaj ako se ta djelatnost izravno odnosi na izgaranje u termoelektrani, ako je tehnički povezana s djelatnostima koje se ostvaruju na prostoru te termoelektrane i ako može imati utjecaj na emisije i onečišćenje. U tom je pogledu sama okolnost da je uskladišteni ugljen neophodan za funkcioniranje termoelektrane dostatna kako bi se smatralo da se skladištenje izravno odnosi na njezinu djelatnost. Usto, taj se izravan odnos ostvaruje postojanjem tehničke veze između dvije djelatnosti. Naime, treba zaključiti da postoji takva veza ako je dotična djelatnost uključena u okvir ukupnog tehničkog procesa izgaranja u termoelektrani. Takva veza u svakom slučaju postoji u odnosu na predmetno skladište ugljena zbog same činjenice materijalnog uređenja tog prostora i postojanja pokretne trake smještene između odlagališta za ugljen i termoelektrane. Usto, s obzirom na to da skladištenje ugljena emitira stakleničke plinove procesom prirodnog zagrijavanja, ta djelatnost može utjecati na emisije i onečišćenja u smislu članka 3. točke (e) Direktive 2003/87.

(t. 29.‑31., 33. i 34. te t. 1. izreke )
Članak 15. stavke 2. i 8. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1260/2001 o zajedničkom uređenju tržišta u sektoru šećera treba tumačiti na način da proizvođaču šećera ne dodjeljuje pravo da mu se naknade pristojbe na proizvodnju plaćene za količine šećera unutar kvota A i B koje su još bile uskladištene 30. lipnja 2006., s obzirom na to da režim pristojbi na proizvodnju nije bio nastavljen nakon tog datuma Uredbom Vijeća (EZ) br. 318/2006 o zajedničkom uređenju tržišta u sektoru šećera.

Naime, u okviru izračuna viška podložnog izvozu za tržišne godine 2001./2002. do 2005./2006. isključenje količina šećera, izoglukoze i inulinskog sirupa uskladištenih na kraju tržišne godine 2005./2006. bilo bi protivno kako članku 6. stavku 4. Uredbe br. 314/2002 o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu sustava kvota u sektoru šećera, kako je izmijenjena Uredbom br. 1140/2003, koja izričito predviđa uzimanje u obzir tih uskladištenih količina, tako i članku 15. stavku 2. točki (a) Uredbe br. 1260/2001, koja se također odnosi na višak podložan izvozu koji nije izvezen, koji nužno obuhvaća, kako osobito proizlazi iz uvodne izjave 15. posljednje uredbe, količine koje se nalaze na tržištu na kraju predmetne tržišne godine, i one uskladištene. Osim toga, činjenica da se nastavlja pozivati na predvidivi ukupni gubitak, čak i nakon izmjene predviđene u članku 15. stavcima 2. i 3. Uredbe br. 1260/2001, kada se radi o tržišnim godinama 2001./2002. do 2005./2006., implicira da gubitak još nije u cijelosti nastao. U tom smislu, proizlazi da Vijeće nije počinilo očitu pogrešku, zlouporabu ovlasti ili očito prekoračenje granica svojih diskrecijskih ovlasti u području poljoprivrede na temelju članaka 40. do 43. UFEU‑a, kada je predvidjelo da za trgovačku godinu 2005./2006. višak podložan izvozu koji postoji za tu tržišnu godinu bude uzet u obzir, uključujući nužno količine uskladištenog šećera na kraju tržišne godine.

U tim okolnostima, nije otkriven nijedan element koji bi utjecao na valjanost Uredbe Vijeća (EU) br. 1360/2013 o utvrđivanju pristojbi na proizvodnju u sektoru šećera za tržišne godine 2001./2002., 2002./2003., 2003./2004., 2004./2005. i 2005./2006., koeficijenta potrebnog za izračun dodatnih pristojbi za tržišne godine 2001./2002. i 2004./2005. i iznosa koji proizvođači šećera trebaju platiti prodavateljima šećerne repe u pogledu razlike između maksimalne pristojbe i pristojbe koju treba naplatiti za tržišne godine 2002./2003., 2003./2004. i 2005./2006.

(t. 44., 45., 52., 54., 56., izreka 1. i 2.)
Članak 18. točku (c) Direktive Vijeća 2006/112 o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost, kako je izmijenjena Direktivom 2009/162 (Direktiva o PDV‑u), treba tumačiti na način da se, u slučaju prestanka oporezive gospodarske djelatnosti poreznog obveznika, zadržavanje robe poreznog obveznika, ako je u odnosu na tu robu bilo moguće odbiti porez na dodanu vrijednost prilikom njezina stjecanja, može smatrati isporukom robe uz naknadu i podlijegati porezu na dodanu vrijednost ako je isteklo razdoblje za ispravak iz članka 187. Direktive 2006/112, kako je izmijenjena Direktivom 2009/162.

Iz članka 18. točke (c) Direktive o PDV‑u ponajprije proizlazi da se zadržavanje robe poreznog obveznika u slučaju prestanka njegove oporezive gospodarske djelatnosti može smatrati isporukom robe uz naknadu ako je na temelju te robe postojalo pravo na cjelokupan ili djelomičan odbitak PDV‑a prilikom njezina stjecanja. Tim člankom 18. točkom (c) Direktive o PDV‑u nije predviđen nijedan drugi uvjet, osobito vezan uz rok nakon stjecanja u kojem mora uslijediti zadržavanje nakon prestanka djelatnosti kako bi se oporezivalo. Nadalje, ta odredba, kad je riječ o njezinoj primjeni, ne sadržava upućivanje na odredbe o ispravku odbitka predviđene u člancima 184. do 192. Direktive o PDV‑u, za razliku od članka 168.a stavka 1. drugog podstavka te direktive, koji upućuje na te odredbe u pogledu oporezivanja korištenja u privatne svrhe nepokretne imovine na temelju članka 26. te direktive. Konačno, ispravak odbitaka koji je, među ostalim, obavljen kada su izmjene elemenata koji su uzeti u obzir za utvrđivanje iznosa PDV‑a nastale nakon prijave PDV‑a i kojim se nastoji osigurati da su izvršeni odbici usko povezani s korištenjem robe u svrhe poslovanja jest mehanizam ispravka koji se odnosi na prošlost.

Naprotiv, oporezivanje propisano u članku 18. točki (c) Direktive o PDV‑u temelji se na nastanku nove oporezive transakcije na dan prestanka gospodarske djelatnosti. Oporezivanjem propisanim tom odredbom uzimaju se u obzir izmjene vrijednosti imovine poduzetnika tijekom ukupnog trajanja njezina korištenja za djelatnosti poslovanja. Porezna osnovica za transakciju u slučaju prestanka oporezive gospodarske djelatnosti jest vrijednost predmetne robe utvrđena na dan tog prestanka, kojom se stoga uzima u obzir razvoj vrijednosti te robe između njezina stjecanja i tog prestanka. Kako bi se postigao cilj članka 18. točke (c) Direktive o PDV‑u koji se sastoji u izbjegavanju da roba na temelju koje je nastalo pravo na odbitak bude predmet konačne neoporezive potrošnje nakon prestanka oporezive djelatnosti i stvarnog uklanjanja svake nejednakosti u području PDV‑a između potrošača koji svoju robu stječu kod drugog poreznog obveznika i onih koji je stječu u okviru svojeg poslovanja, oporezivanje na temelju članka 18. točke (c) Direktive o PDV‑u treba se provesti, ako roba na temelju koje je nastalo pravo na odbitak PDV‑a još ima preostalu vrijednost na dan prestanka oporezive gospodarske djelatnosti, neovisno o razdoblju koje je proteklo od dana stjecanja te robe i dana prestanka te aktivnosti.

(t. 33.‑39.)
Članak 48. stavak 2. točku (a) podtočku ii. drugu alineju Direktive 2004/18 o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama treba tumačiti na način da se protivi primjeni pravila koja je utvrdio javni naručitelj, poput onih u glavnom postupku, a koja pod prijetnjom isključenja kandidature ponuditelja zahtijevaju da potvrda privatnog kupca sadržava potpis koji je ovjerio javni bilježnik, odvjetnik ili drugo ovlašteno tijelo.

Naime, člankom 48. stavkom 2. točkom (a) podtočkom ii. drugom alinejom Direktive 2004/18 uspostavlja se zatvoreni sustav koji ograničuje mogućnost javnih naručitelja da predvide nove načine dokazivanja, odnosno da oblikuju dodatne zahtjeve kojima bi značajno izmijenili prirodu i uvjete podnošenja već predviđenih dokaza. Međutim, valja utvrditi da bi zahtjev da potpis na potvrdi privatnog kupca bude ovjeren predstavljao konstitutivnu formalnost takve bitne izmjene prvog od dva načina dokazivanja predviđenih u navedenoj odredbi i otežao korake koje gospodarski subjekt treba poduzeti da bi udovoljio zahtjevima svojeg tereta dokazivanja, što bi bilo protivno općoj strukturi tog članka. Osim toga i kako je utvrđeno u njezinoj uvodnoj izjavi 32., s obzirom na to da se Direktivom 2004/18 želi olakšati pristup malih i srednjih poduzetnika javnoj nabavi podređivanje dokazne snage potvrde privatnog kupca ovjeri njegova potpisa od strane trećeg subjekta zahtijevalo bi formalizam koji ne bi doveo do otvaranja javne nabave najširem mogućem tržišnom natjecanju, već do ograničavanja sudjelovanja gospodarskih subjekata, osobito inozemnih, u toj nabavi.

(t. 49., 50., 52., 53., 56. i t. 3. izreke)