ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
20

Taj se sud, kao prvo, pita je li pristojba kao što je ona predviđena Zakonom br. 9/2011 sukladna cilju Direktive 2009/28, s obzirom na to da je njezin cilj promicanje i razvoj potrošnje električne energije iz obnovljivih izvora, dopuštajući državama članicama, među ostalim, uvođenje „programa potpore” definiranih u članku 2. stavku 2. točki (k) navedene direktive. Takva bi pristojba – koja se plaća povrh drugih općih i posebnih poreza koji opterećuju proizvodnju električne energije – osobito mogla ugroziti obvezne nacionalne opće ciljeve iz članka 3. stavaka 1. do 3. navedene direktive, u vezi s njezinim Prilogom I., u pogledu udjela električne energije proizvedene iz obnovljivih izvora za 2020. godinu, koji je za Kraljevinu Španjolsku utvrđen u visini od 20 %. Navedeni sud pita se i o tome u kojoj mjeri takva pristojba predstavlja davanje koje je sukladno s člankom 13. stavkom 1. podstavkom 2. točkom (e) iste direktive, s obzirom na to da se tom odredbom strogo ograničava mogućnost država članica da ubiru „administrativne troškove”.
44

Svojim trećim dijelom trećeg žalbenog razloga Tilly‑Sabco tvrdi da su točke 253. do 259. pobijane presude zahvaćene proturječjem u obrazloženju jer navode da je određivanje izvoznih subvencija na nula bilo dio postupnog smanjivanja iznosa tih subvencija i da to posljednje smanjenje strukturno nije bilo drukčije od prethodnih smanjenja. Naime, prema mišljenju društva Tilly‑Sabco, to postupno smanjenje bila je politička odluka, a ne primjena kriterija iz članka 164. stavka 3. Uredbe br. 1234/2007, kao što je to Komisija priznala u svojem odgovoru na tužbu, upućujući na međunarodnu obvezu preuzetu u tom smislu.
54

Slijedi da se, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 78., 80. i 82. svojeg mišljenja, nepoštenost ugovorne odredbe treba ocijeniti s obzirom na vrijeme sklapanja predmetnog ugovora, uzimajući u obzir sve okolnosti za koje je prodavatelj robe ili pružatelj usluga mogao znati u to vrijeme i koje su mogle utjecati na naknadno izvršenje spomenutog ugovora s obzirom na to da ugovorna odredba može unositi neravnotežu između stranaka koja se očituje tek tijekom izvršenja ugovora.
16

Od 2009. godine financijski gubici bolnice u Łódźu rasli su iz godine u godinu. Godine 2013. odlučeno je da bolnica u Łódźu postane trgovačko društvo, umjesto da bude likvidirana, što bi dovelo do ukidanja više od stotinu radnih mjesta. Pri toj izmjeni nije bilo predviđeno smanjenje broja radnih mjesta kako bi bolnica u Łódźu zadržala ugovor o pružanju medicinskih usluga potpisan s nacionalnim fondom za zdravstvo. Nakon što je iscrpila sva financijska sredstva, osim onih za plaće, bolnica u Łódźu morala je smanjiti visinu primitaka od rada svim radnicima. Stoga je svim radnicima predložila privremeno smanjenje plaće od 15 %. Otprilike 20 % tih radnika prihvatilo je to smanjenje. Drugim radnicima dostavljen je otkaz s ponudom izmijenjenog ugovora koji se odnosio na izmjenu uvjeta rada i plaće, obrazložen „nužnošću provođenja restrukturiranja troškova osoblja [bolnice u Łódźu] koje nalaže teška financijska situacija”. U tom pismenu radnicima je nakon isteka otkaznog roka predloženo smanjenje plaće primjenjivo do 1. veljače 2015.
56

Konkretnije, ako porezni obveznik nije mogao koristiti robu u odnosu na koju je došlo do povrata u okviru predviđene transakcije zbog okolnosti neovisnih o njegovoj volji, pravo na povrat ostaje stečeno s obzirom na to da u takvom slučaju ne postoji nikakva opasnost od utaje ili zlouporabe koja bi mogla opravdati odbijanje povrata (vidjeti analognu presudu od 22. ožujka 2012., Klub, C‑153/11, EU:C:2012:163, t. 47. i navedenu sudsku praksu). Ta se razmatranja primjenjuju a fortiori na poreznog obveznika kao što je SMS Meer s obzirom na to da, u skladu s njegovim izjavama, on nije predvidio drugu uporabu predmetne robe.
22

Nadalje, sud koji je uputio zahtjev želi znati protivi li se Okvirnoj odluci 2008/675 to da se u svrhu izricanja jedinstvene kazne poštovanjem one koju je T. Beškovu izrekao Landesgericht Klagenfurt (Zemaljski sud u Klagenfurtu) izmijeni način izvršavanja potonje kazne. Naime, u ovom slučaju, s obzirom na to da je kazna oduzimanja slobode u trajanju od 18 mjeseci od kojih 12 mjeseci uvjetno, koju je T. Beškovu izrekao potonji sud viša od one koju je odredio sud koji je uputio zahtjev u svojoj odluci od 29. travnja 2013., taj je sud na T. Beškova dužan primijeniti jedinstvenu kaznu koja odgovara toj prvoj kazni. Međutim, u skladu s člankom 66. stavkom 1. Kaznenog zakonika, T. Beškov koji je u prošlosti u Bugarskoj već nekoliko puta osuđen na kazne oduzimanja slobode, u toj državi članici više ne može biti osuđen na uvjetnu kaznu. Stoga bi sud koji je uputio zahtjev trebao izmijeniti način izvršavanja kazne koju je T. Beškovu izrekao Landesgericht Klagenfurt (Zemaljski sud u Klagenfurtu) i na potonjeg primijeniti jedinstvenu kaznu u trajanju od 18 mjeseci zatvora i istodobno od nje oduzeti razdoblje od 6 mjeseci zatvora koji su već odsluženi u Austriji.
8

Tužiteljice u glavnom postupku bile su zaposlene u SOS‑Lapsikylä ry kao zamjenski „roditelji” do 2009., a neke od njih do 2010. U svojstvu „roditelja” koji su zamjenjivali „roditelje” nositelje prava tijekom odsutnosti potonjih (zbog slobodnih dana, godišnjih odmora ili bolesti), tužiteljice u glavnom postupku živjele su s djecom i same se brinule za dječju kuću te su skrbjele za maloljetne stanovnike i njihov odgoj, osobito obavljajući kupnju namirnica i prateći djecu na aktivnosti izvan kuće.
5

Članak 4. stavci 1. do 3. te direktive propisuje: „1. U skladu s člankom 2. stavkom 3., projekti koji su navedeni u Prilogu I. podliježu procjeni u skladu s člancima 5. do 10. 2. U skladu s člankom 2. stavkom 3., za projekte koji su navedeni u Prilogu II. države članice određuju: (a) pojedinačnim ispitivanjem; ili (b) pragovima ili kriterijima koje utvrđuje država članica; podliježe li projekt procjeni u skladu s člancima 5. do 10. Države članice mogu se odlučiti za primjenu obaju postupaka iz točaka (a) i (b). 3. Kada se provodi pojedinačno ispitivanje ili se postavljaju pragovi ili kriteriji u smislu stavka 2., moraju se uzeti u obzir relevantni kriteriji odabira navedeni u Prilogu III.” [neslužbeni prijevod]
44

Prema tome – kako je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 58., 59. i 65. do 67 svojeg mišljenja – potrebu da sud koji odlučuje po pravnom lijeku iz članka 46. Direktive 2013/32 sasluša podnositelja zahtjeva valja ocjenjivati s obzirom na njegovu obvezu cjelovitog i ex nunc razmatranja zahtjeva u skladu s člankom 46. stavkom 3. te direktive, a kako bi se osigurala djelotvorna sudska zaštita prava i interesa podnositelja zahtjeva. Samo onda kada spomenuti sud ocijeni da to razmatranje može provesti na temelju samih podataka iz spisa uključujući, prema potrebi, zapisnik odnosno transkript osobnog razgovora s podnositeljem zahtjeva održan u prvostupanjskom postupku, on može odlučiti da neće provoditi njegovo saslušanje u okviru postupka po pravnom lijeku koji mu je podnesen. Naime, u takvim okolnostima mogućnost neodržavanja saslušanja odgovara interesu država članica i podnositelja zahtjeva, navedenom u uvodnoj izjavi 18. spomenute direktive, da se odluke o zahtjevima za međunarodnu zaštitu donose što prije, ne dovodeći u pitanje valjanost i sustavnost razmatranja koje se provodi.
55

U predmetnom slučaju, iz elemenata podnesenih Sudu proizlazi da jedan digitalni multipleks omogućava emitiranje pet do šest kanala koje je jednako kvalitetno kao analogno ili pak emitiranje triju digitalnih kanala visoke razlučivosti, to jest s naprednijom tehnologijom. Kao što je to nezavisna odvjetnica iznijela u točki 67. svojeg mišljenja, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, pokazuje se da bi jedan multipleks mogao biti dovoljan da operatori poput RAI‑ja i Mediaseta osiguraju kontinuirano emitiranje svojih triju analognih kanala u usporedivoj kvaliteti i da dodjela drugog multipleksa prekoračuje ono što je nužno u tu svrhu. Nadalje, kao što to proizlazi iz točke 79. spomenutog mišljenja, očuvanje nedjeljivosti frekvencija nije dovoljno da bi opravdalo nejednako postupanje o kojemu je riječ u glavnom postupku, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
12

Članak 27. stavci 1. i 3. te uredbe predviđa: „1. Podnositelj zahtjeva […] ima pravo na djelotvoran pravni lijek, u obliku žalbe protiv odluke o transferu ili činjeničnog i pravnog preispitivanja te odluke pred sudom. […] 3. Za potrebe žalbi protiv odluka o transferu ili preispitivanja tih odluka, države članice u svom nacionalnom pravu određuju da: (a) predmetna osoba na temelju žalbe ili preispitivanja ima pravo ostati u predmetnoj državi članici do ishoda žalbe ili preispitivanja; ili (b) se transfer automatski odgađa i takva odgoda prestaje nakon isteka određenog razumnog roka tijekom kojeg je sud, nakon detaljnog i temeljitog razmatranja, odlučio o tome hoće li žalbi ili preispitivanju dodijeliti suspenzivni učinak; ili (c) predmetna osoba ima mogućnost da u razumnom roku od suda zatraži odgodu izvršenja odluke o transferu do ishoda žalbe ili preispitivanja. Države članice odgađanjem transfera do donošenja odluke o prvom zahtjevu za odgodu osiguravaju da je na raspolaganju djelotvoran pravni lijek. […]”
47

Čak i pod pretpostavkom da je porezno oslobođenje u korist određenih poduzetnika mjera potpore u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, moguća nezakonitost potpore ne može negativno utjecati na zakonitost naknade od koje su ti poduzetnici oslobođeni. U tom je pogledu Sud presudio da se obveznici neke naknade ne mogu pozivati na to da je oslobođenje koje uživaju drugi poduzetnici državna potpora kako bi izbjegli plaćanje te naknade (vidjeti u tom smislu presudu od 27. listopada 2005., Distribution Casino France i dr., C‑266/04 do C‑270/04, C‑276/04 i C‑321/04 do C‑325/04, EU:C:2005:657, t. 42. i 43. i navedenu sudsku praksu).
15

J. J. Neto de Sousa podnio je žalbu protiv te presude pred Tribunalom da Relação do Porto (Žalbeni sud u Portu, Portugal) u kojoj je bila riječ jedino o naknadi imovinske štete. Taj sud odbio je žalbu smatrajući, u bitnome, da J. J. Neto de Sousa nema pravo na naknadu jer je on bio vozač odgovoran za nezgodu u kojoj je njegova supruga izgubila život kao putnica u vozilu kojim je on upravljao.
19

Međutim, osoba H. nije preuzela svoje funkcije na tom novom radnom mjestu. Naime, ona je od 25. srpnja 2011. do 19. siječnja 2012. bila na bolovanju zbog razloga povezanih sa svojom trudnoćom, a potom od 20. siječnja do 27. travnja 2012. na rodiljnom dopustu. Na kraju tog dopusta osoba H. bila je na dopustu do 29. svibnja 2012., prije nego što joj je dodijeljen roditeljski dopust, koji je započeo 30. svibnja 2012. i bio produljen u nekoliko navrata, prije nego što je završio 20. veljače 2015.
19

Landgericht Hannover (Zemaljski sud u Hannoveru, Njemačka) smatra da tu tužbu u načelu ne treba usvojiti jer sve nacionalne odredbe koje bi eventualno bile primjenjive u ovom predmetu zahtijevaju da potrošač izričito utvrdi dodatni rok kako bi izvođač otklonio nedostatke djela, osim ako je utvrđivanje takvog roka suvišno, a taj se zaključak ne može izvesti iz činjenica i elemenata navedenih u okviru glavnog postupka. No, taj rok pravodobno nije utvrdila H. Schottelius, nositeljica prava na jamstvo, već jedino njezin suprug, i to putem pisma odvjetnika od 16. studenoga 2011. Osim toga, opomena tužiteljičina supruga, kao treće osobe, s obzirom na to da je svoja prava na jamstvo ustupio tužiteljici, prema njemačkom pravu nije valjana. Prema mišljenju H. Schottelius, F. Seifert u svakom je slučaju raspolagao dovoljnim rokom kako bi otklonio predmetne nedostatke.
50

Ta se ocjena ne može dovesti u pitanje zaključcima iz točaka 99. i 100. presude od 13. ožujka 2007., Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation (C‑524/04, EU:C:2007:161), s obzirom na to da – za razliku od situacije o kojoj je riječ u predmetu koji je doveo do te presude – u glavnom postupku matično društvo ima kontrolu nad svojim društvom kćeri.
12

Austria Asphalt pobija tu odluku pred Oberster Gerichtshofom (Vrhovni sud, Austrija), ističući da – u skladu s člankom 3. stavkom 4. navedene uredbe – osnivanje zajedničkog pothvata ne dovodi do provođenja koncentracije, osim ako on trajno ne obavlja sve funkcije samostalne gospodarske jedinice, to jest ako je riječ o zajedničkom pothvatu koji je samostalni poduzetnik. Međutim, to u ovom slučaju nije tako, pa se Uredba br. 139/2004 ne primjenjuje.
25

U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev ističe da je Sud presudio da je identifikacija u svrhu PDV‑a formalan uvjet koji ne može dovesti u pitanje pravo na odbitak PDV‑a kada su ispunjeni materijalni uvjeti za nastanak tog prava. Prema mišljenju tog suda, to bi dovelo, u okolnostima poput onih u glavnom predmetu, do pitanja je li to što subjekt ima valjan identifikacijski broj PDV‑a u trenutku predaje nepokretne imovine također formalni uvjet za primjenu mehanizma prijenosa porezne obveze, ili to postaje materijalnopravni uvjet na način da to nužno podrazumijeva neprimjenjivost tog mehanizma iako je prema rumunjskom pravu primjena tog mehanizma obvezna u transakcijama u vezi sa zemljištem.
25

Slijedom toga, u situaciji poput one u glavnom postupku, iako se rok za povrat viška PDV‑a može odgoditi do dana kada će se poreznom obvezniku uručiti zapisnik kojim se zaključuje postupak poreznog nadzora nad njim, to je dopušteno pod uvjetom da navedeni postupak nije doveo do produljenja tog roka koje prekoračuje ono što je nužno za provedbu tog postupka. Ako je njegovo trajanje predugo, poreznom obvezniku ne mogu se uskratiti zatezne kamate.
35

U ovom slučaju okolnost da je BMW u svojem prvom podnesku pred Tribunaleom di Napoli (Sud u Napulju) osporio ne samo nadležnost tog suda već i pravilnost dostave tužbe i punomoći zastupnika Acacije ne mijenja ništa na činjenici – koja, uostalom, i nije osporena – da je BMW u tom podnesku izrijekom i bez i najmanje dvosmislenosti osporio nadležnost navedenog suda. Kako je to navedeno u točkama 32. i 33. ove presude, druga rečenica članka 24. Uredbe br. 44/2001 za svrhu ima sprečavanje prorogacije nadležnosti ako tuženik u svojem prvom podnesku izrazi volju da ne prihvati nadležnost suda pred kojim je postupak pokrenut. Stoga se ta odredba u situaciji kakva je ona iz glavnog postupka, u kojoj je in limine litis jasno podnesen prigovor nenadležnosti suda pred kojim je postupak pokrenut, ne bi mogla protumačiti na način da to izričito osporavanje nadležnosti treba smatrati – kako to navodi Acacia – prešutnim prihvaćanjem iste nadležnosti, zbog razloga što je taj prigovor podnesen samo podredno u odnosu na druge postupovne prigovore podnesene in limine litis.
37

Međutim, iz teksta članka 5. stavka 1. druge rečenice te direktive, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 17., proizlazi da, s obzirom na to da je u nacionalno pravo uveden rok zastare, taj rok ne može isteći tijekom dvije godine od isporuke predmetne robe i to bez obzira na to što na temelju tog nacionalnog prava navedeni rok počinje teći tek od isporuke navedene robe.
35

Nadalje, kao što to navode njemačka vlada i Komisija, način izračuna koji predlaže U. Kleinsteuber, a koji je naveden u točki 27. ove presude, može dovesti do toga da udjeli dohotka od rada koji su viši od gornje granice za izračun doprinosa budu umjetno utvrđeni. Također, u slučaju dohotka od rada u nepunom radnom vremenu koji je niži od te granice, način izračuna koji predlaže tužiteljica u glavnom postupku može dovesti do primjene stope od 2 % u slučaju izravne primjene diferencirane formule na godišnji dohodak od rada za odgovarajuće puno radno vrijeme čak prije njegovog sniženja na temelju stope aktivnosti u nepunom radnom vremenu dotičnog radnika. No, nema potrebe za dodatnim osiguranjem u slučaju dohotka od rada koji je niži od te granice.
6

Članak 2. te direktive sadržava sljedeće definicije: „Za potrebe [ove direktive] primjenjuju se sljedeće definicije: 1. ‚šteta u okolišu’ znači: (a) šteta nanesena zaštićenim vrstama i prirodnim staništima, a to je svaka šteta sa značajnim nepovoljnim utjecajima za postizanje ili održavanje povoljnog stanja očuvanosti tih staništa ili vrsta. Značaj tih utjecaja procjenjuje se u odnosu na početno stanje uzimajući u obzir kriterije iz Priloga I. [...] (b) šteta nanesena vodama, a to je svaka šteta koja značajno nepovoljno utječe na ekološko, kemijsko i/ili količinsko stanje i/ili ekološki potencijal dotičnih voda u skladu s definicijom iz Direktive 2000/60/EZ, s izuzetkom nepovoljnih utjecaja na koje se primjenjuje članak 4. stavak 7. te Direktive; (c) šteta nanesena zemljištu, a to je svako onečišćenje zemljišta koje uzrokuje značajan rizik od nepovoljnog djelovanja na zdravlje ljudi zbog izravnog ili neizravnog unošenja tvari, pripravaka, organizama ili mikroorganizama u, na ili pod zemljište; [...] 6. ‚operater’ znači svaka fizička ili pravna, privatna ili javna osob[a] koja obavlja ili nadzire profesionalnu djelatnost ili na koju je, ako je tako propisano nacionalnim zakonodavstvom, prenesena ovlast donošenja gospodarskih odluka o tehničkom obavljanju te djelatnosti, uključujući nositelja dozvole ili odobrenja za tu djelatnost ili osobu koja tu djelatnost upisuje u registar ili prijavljuje; 7. ‚profesionalna djelatnost’ znači svaka djelatnost koja se obavlja u okviru gospodarske djelatnosti ili poduzeća, neovisno o tome je li privatna ili javna, profitna ili neprofitna; [...] 10. ‚mjere sprečavanja’ znači sve mjere poduzete kao odgovor na događaj, radnju ili nedjelovanje koji su izazvali prijeteću opasnost od štete u okolišu, radi sprečavanja ili svođenja te štete na najmanju mjeru; 11. ‚mjere otklanjanja’ znači svako djelovanje ili kombinaciju djelovanja, uključujući mjere za smirivanje stanja ili privremene mjere za ponovnu uspostavu stanja, sanaciju ili zamjenu oštećenih prirodnih dobara i/ili oštećenih funkcija, ili za osiguranje ekvivalentne alternative tim dobrima ili funkcijama, kako je predviđeno Prilogom II.; [...]”
7

U članku 15. Kraljevskog dekreta br. 240/2007 određeno je: „1. Kada to nalažu razlozi javnog poretka, javne sigurnosti i javnog zdravlja, moguće je donijeti jednu od sljedećih mjera prema državljanima države članice Europske unije ili druge stranke Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru odnosno prema članovima njihovih obitelji: […] c) naložiti protjerivanje ili vraćanje sa španjolskog državnog područja. Odluka o protjerivanju može se donijeti protiv državljana države članice Europske unije ili druge države stranke Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru odnosno članova njihovih obitelji, bez obzira na državljanstvo, koji su stekli pravo trajnog boravka u Španjolskoj samo zbog važnih razloga javnog poretka ili javne sigurnosti. Jednako tako, prije donošenja navedene odluke valja uzeti u obzir trajanje boravka zainteresirane osobe u Španjolskoj, njezinu društvenu i kulturnu integriranost, dob, zdravstveno stanje, obiteljske i gospodarske prilike te jačinu veza s državom podrijetla. […] 4. Ako se odluka o protjerivanju izvršava nakon više od dvije godine od njezina donošenja, nadležna tijela provjeravaju i ocjenjuju eventualne promjene okolnosti do kojih je moglo doći nakon donošenja spomenute odluke kao i to predstavlja li dotična osoba stvarnu prijetnju javnom poretku i javnoj sigurnosti. 5. Prilikom donošenja mjera iz stavaka 1. do 4. poštuju se sljedeći kriteriji: a) mjera mora biti donesena u skladu sa zakonskim propisima koji se odnose na javni poredak i javnu sigurnost te s podzakonskim propisima koji se primjenjuju u tom području; b) mjera se može opozvati po službenoj dužnosti ili na zahtjev stranke ako prestanu postojati razlozi za njezino donošenje; c) mjeru nije moguće donijeti zbog gospodarskih razloga; d) kada se navedene mjere donose u svrhu zaštite javnog poretka ili javne sigurnosti, one se temelje isključivo na osobnom ponašanju pojedinca protiv kojeg su donesene, a koji, u svakom slučaju, mora predstavljati stvarnu, trenutačnu i dovoljno ozbiljnu prijetnju temeljnom interesu društva što je dužno ocijeniti tijelo nadležno za odlučivanje na temelju izvješća sadržanih u spisu koja su sastavila policijska i sudska tijela odnosno tijela kaznenog progona. Postojanje ranijih kaznenih osuda samo po sebi ne opravdava poduzimanje takvih mjera. […]”
44

Imajući to na umu, Sud je presudio da se bezuvjetna narav obveze oslobođenja ne može nikako dovesti u pitanje marginom prosudbe koju državama članicama pridržava uvodna rečenica, poput one iz članka 14. stavka 1., u skladu s kojom navedene države dopuštaju oslobođenja „pod uvjetima koje same predvide kako bi osigurale pravilnu i dosljednu primjenu tih oslobođenja i spriječile svaku utaju, izbjegavanje i zlouporabu” (presuda od 17. srpnja 2008., Flughafen Köln/Bonn, C‑226/07, EU:C:2008:429, t. 31.).
3

Uvodne izjave 1., 15., 17. i 45. Osnovne uredbe glase: „(1) Pravila koordinacije nacionalnih sustava socijalne sigurnosti obuhvaćena su u okviru slobodnog kretanja osoba i trebala bi doprinijeti poboljšanju njihova životnog standarda i uvjeta zapošljavanja. […] (15) Potrebno je da se na osobe koje se kreću unutar Zajednice primjenjuje sustav socijalne sigurnosti samo jedne države članice kako bi se izbjeglo preklapanje odredbi nacionalnog zakonodavstva koje se primjenjuju i teškoće koje bi iz toga mogle proizaći. […] (17) Kako bi se zajamčilo pravo jednakog postupanja svim osobama zaposlenim na državnom području države članice što je učinkovitije moguće, primjereno je kao opće pravilo odrediti kao primje[nj]ivo zakonodavstvo države članice u kojoj osoba na koju se to odnosi obavlja svoju djelatnost kao zaposlena ili samozaposlena osoba. […] (45) Budući da cilj predloženog djelovanja, to jest usklađivanje mjera kojima se jamči mogućnost učinkovitog ostvarivanja prava slobodnog kretanja osoba, države članice ne mogu dostatno ostvariti te bi se on stoga zbog opsega i učinaka tog djelovanja mogao bolje ostvariti na razini Zajednice, Zajednica može donijeti mjere u skladu s načelom supsidijarnosti kako je predviđeno člankom 5. Ugovora. […]”
9

Članak 1. Direktive 89/665, naslovljen „Područje primjene i dostupnost postupaka pravne zaštite”, glasi: „1. Ova se Direktiva primjenjuje na ugovore navedene u Direktivi [2004/18], osim ako su takvi ugovori izuzeti u skladu s člancima 10. do 18. te Direktive. […] Države članice poduzimaju mjere potrebne da osiguraju da, vezano uz ugovore koji spadaju u područje primjene Direktive [2004/18], odluke koje donose javni naručitelji mogu biti učinkovito preispitane i, posebno, što je hitnije moguće u skladu s uvjetima navedenim u člancima 2. do 2.f ove Direktive, zbog toga što se takvim odlukama krši pravo Zajednice u području javne nabave ili nacionalna pravila u kojima je preneseno to pravo. […] 3. Države članice osiguravaju da su, prema detaljnim pravilima koja mogu utvrditi države članice, postupci pravne zaštite dostupni barem svakoj osobi koja ima ili je imala interes za dobivanje određenog ugovora i koja je pretrpjela ili bi mogla pretrpjeti štetu zbog navodnog kršenja. […] 5. Države članice mogu zahtijevati da dotična osoba najprije zatraži pravnu zaštitu kod javnog naručitelja. U tom slučaju države članice osiguravaju da podnošenje takvog zahtjeva za pravnu zaštitu ima za posljedicu neposrednu obustavu mogućnosti sklapanja ugovora. […] Obustava iz prvog podstavka ne prestaje prije isteka roka od najmanje 10 kalendarskih dana, računajući od dana poslije dana kad je javni naručitelj poslao odgovor ako se koriste faks ili elektronička sredstva, ili, ako se koriste druga sredstva komunikacije, prije isteka najmanje 15 kalendarskih dana računajući od dana poslije dana kad je javni naručitelj poslao odgovor, ili najmanje 10 kalendarskih dana računajući od dana poslije dana primitka odgovora.”
21

U tom pogledu valja podsjetiti da je A. Bordonaro zaposlen 14. prosinca 2010. na temelju ugovora o povremenom radu sklopljenog na određeno vrijeme za obavljanje poslova noćnog skladištara kada mu društvo Abercrombie uputi poziv u tu svrhu. Kako je to vidljivo iz spisa kojim raspolaže Sud, A. Bordonaro je tijekom prvih mjeseci svojeg angažmana u prosjeku radio tri do pet puta tjedno u noćnoj smjeni, a od 2011. tri do četiri puta tjedno. K tome, na raspravi pred Sudom A. Bordonaro je pojasnio da se nalazio u istoj situaciji kao 400 ostalih radnika društva Abercrombie, čiji su radni odnosi bili uređeni kolektivnim ugovorima.