ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
25

Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev dvoji o tome može li se utvrditi odgovornost D. Mehte čak i ako nije rabio znakove povređujući prava članova SNB‑REACT‑a zato što je pružao usluge osobama koje se koriste nazivima domena i internetskim stranicama na kojima se nezakonito rabe spomenuti znakovi, iznajmljujući im IP adrese koje posjeduje u uvjetima koji im omogućuju anonimno djelovanje. Spomenuti sud također ističe da odgovor na to pitanje ovisi načinu tumačenja članaka 12. do 14. Direktive 2000/31 koji su unutarnje pravo preneseni člancima 8. do 10. Zakona o uslugama informacijskog društva.
3

Članak 1. stavak 1. četvrti podstavak Direktive 89/665 propisuje: „Države članice poduzimaju mjere neophodne kako bi osigurale da se, u pogledu ugovora obuhvaćenih područjem primjene Direktive 2014/24/EU [Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o javnoj nabavi i o stavljanju izvan snage Direktive 2004/18/EZ (SL 2014., L 94, str. 65.)] ili Direktive [2014/23], odluke javnih naručitelja mogu učinkovito razmatrati i, osobito, u najkraćem roku u skladu s uvjetima utvrđenima u člancima od 2. do 2.f ove Direktive, iz razloga što su takve odluke dovele do povrede prava Zajednice u području javne nabave ili povrede nacionalnih pravila koja prenose to pravo.”
25

Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi doznati treba li načelo retroaktivnosti blažeg kaznenog zakona, utvrđeno člankom 49. stavkom 1. trećom rečenicom Povelje, tumačiti na način da mu se protivi to da se neka osoba osudi zbog nepropisnog dobivanja posebnih izvoznih subvencija predviđenih Uredbom br. 1964/82 do kojeg je došlo manipulacijama ili lažnim deklaracijama o prirodi robe za koju su se tražile subvencije, ako je zbog izmjene te uredbe do koje je došlo nakon nastanka činjenica roba koju je ta osoba izvezla postala pogodna za dodjelu tih subvencija.
20

U tim je okolnostima Landesarbeitsgericht Berlin‑Brandenburg (Zemaljski radni sud u Berlin‑Brandenburgu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja, koja su na isti način formulirana u svakom od tih predmeta: „1. Je li ‚poduzeće koje kontrolira poslodavca’, u smislu članka 2. stavka 4. prvog podstavka Direktive 98/59 […] samo poduzeće čiji je utjecaj osiguran putem udjela i glasačkih prava ili je dovoljan ugovorno ili de facto osiguran utjecaj (na primjer, na temelju mogućnosti fizičkih osoba da daju upute)? 2. Ako na prvo pitanje valja odgovoriti da nije potreban utjecaj osiguran putem udjela i glasačkih prava: je li riječ o ‚odluci u pogledu kolektivnog otkazivanja’ u smislu članka 2. stavka 4. prvog podstavka Direktive 98/59 također onda kada poduzeće koje kontrolira poslodavca postavi potonjem takve uvjete da bude primoran zbog poslovnih razloga provesti kolektivno otkazivanje? 3. Ako je odgovor na drugo pitanje potvrdan: trebaju li, u skladu s člankom 2. stavkom 4. drugim podstavkom, u vezi s člankom 2. stavkom 3. točkom (a), člankom 2. stavkom 3. točkom (b) podtočkom i. i člankom 2. stavkom 1. Direktive 98/59, predstavnici radnika biti obaviješteni također o tome koji su poslovni ili drugi razlozi naveli poduzeće koje kontrolira poslodavca na donošenje odluka koje su poslodavca dovele do toga da namjerava provesti kolektivno otkazivanje? 4. Je li u skladu s člankom 2. stavkom 4., u vezi s člankom 2. stavkom 3. točkom (a), člankom 2. stavkom 3. točkom (b) podtočkom i. i člankom 2. stavkom 1. Direktive 98/59 to da se radnicima, koji pred [dotičnim] sudom zahtijevaju utvrđenje nezakonitosti otkaza radnog odnosa, provedenih u okviru kolektivnog otkazivanja, pri čemu se pozivaju na to da poslodavac, koji je dao otkaz, nije pravilno proveo savjetovanje s predstavnicima radnika, naloži obveza obrazlaganja i dokazivanja, koja nadilazi obrazlaganje činjenica u vezi s kontrolom poslodavca? 5. Ako je odgovor na četvrto pitanje potvrdan: koje se dodatne obveze obrazlaganja i dokazivanja mogu u tom slučaju u skladu s navedenim odredbama naložiti radnicima?”
29

U tim je okolnostima Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ustavni sud) odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Uzimajući u obzir podijeljenu nadležnost između Unije i država članica u području poljoprivrede, treba li odredbe Uredbe br. 1257/1999, vodeći računa o jednom od njezinih ciljeva – da poljoprivrednici sudjeluju u mjeri prijevremenog umirovljenja, tumačiti na način da im se protivi to da u sklopu mjera za provedbu te uredbe država članica donese pravila koja omogućuju nasljeđivanje potpore za prijevremeno umirovljenje? 2. U slučaju potvrdnog odgovora na prvo prethodno pitanje, to jest ako odredbe Uredbe br. 1257/1999 isključuju mogućnost nasljeđivanja potpore za prijevremeno umirovljenje, je li moguće da je – u situaciji u kojoj je Europska komisija u odgovarajućem postupku zaključila da je pravno pravilo države članice u skladu s odredbama Uredbe br. 1257/1999 pa su poljoprivrednici sudjelovali u mjeri prijevremenog umirovljenja u skladu s nacionalnom praksom – stečeno subjektivno pravo nasljeđivanja odobrene potpore u okviru navedene mjere? 3. U slučaju potvrdnog odgovora na drugo prethodno pitanje, to jest ako je moguće da je stečeno takvo subjektivno pravo, može li se smatrati da zaključak donesen na sastanku Odbora za ruralni razvoj Europske komisije 19. listopada 2011., prema kojem se potpora za prijevremeno umirovljenje ne može prenijeti na nasljednike prenositelja poljoprivrednog gospodarstva, čini osnovu za prijevremeni prestanak navedenog, ranije stečenog subjektivnog prava?”
36

U tim je okolnostima Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa) (Arbitražni porezni sud (Centar za upravnu arbitražu)) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje: „Treba li članke 44., 45., članak 132. stavak 1. točku (f), članke 167. [do] 169., 178., 179., [192.a do 194.] i 196. Direktive o PDV‑u […], članke 10. i 11. Provedbene uredbe br. 282/2011 i načelo neutralnosti tumačiti na način da im se protivi to da portugalska porezna uprava uskrati pravo na odbitak PDV‑a podružnici njemačkog društva, u situaciji u kojoj: – njemačko društvo je ishodilo porezni identifikacijski broj u Portugalu kao nerezidentni subjekt bez stalnog poslovnog nastana, radi izvršenja samo jednog posla, odnosno ‚stjecanja poslovnog udjela’; – nakon toga je u Portugalu registrirana podružnica navedenog njemačkog društva i dodijeljen joj je vlastiti porezni identifikacijski broj kao stalnom poslovnom nastanu tog društva; – kasnije je njemačko društvo, koristeći se prvim poreznim identifikacijskim brojem, sklopilo s drugim poduzetnikom ugovor o osnivanju GIU‑a radi izvršenja ugovora o izvođenju radova u Portugalu; – potom je podružnica, koristeći se vlastitim poreznim identifikacijskim brojem, sklopila podugovor s GIU‑om, u kojem su ugovorene uzajamne obveze između podružnice i GIU‑a i prema kojem potonji mora podugovarateljima obračunati nastale troškove u odgovarajućim omjerima; – u obavijestima o terećenju za obračun troškova podružnici GIU je naveo njezin porezni identifikacijski broj i odbio PDV; – podružnica je odbila PDV obračunan u obavijestima o terećenju; – djelatnosti GIU‑a (putem podugovora) sastoje se od djelatnosti podružnice i drugog poduzetnika koji je dio GIU‑a, pri čemu su potonji GIU‑u zaračunali ukupan prihod koji je GIU obračunao izvođaču radova?”
32

U tim je okolnostima Court of Appeal (Žalbeni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje: „Ako: a) relevantne odredbe nacionalnog prava predviđaju isključenje iz obveznog automobilskog osiguranja za osobe za koje nisu predviđena fiksna sjedala u vozilu na mehanički pogon, b) relevantna polica osiguranja pokriva samo putnike koji se prevoze na fiksnim sjedalima i ta je polica de facto bila odobrena polica osiguranja prema nacionalnom pravu u vrijeme nezgode, c) je Sud za relevantne nacionalne odredbe koje predviđaju takvo isključenje iz pokrića već presudio da su protivne pravu Unije u ranijoj odluci (presuda od 19. travnja 2007., Farrell, C‑356/05, EU:C:2007:229) te se prema tome više nisu smjele primjenjivati, d) je tekst nacionalnih odredbi takav da ne dopušta tumačenje koje je u skladu sa zahtjevima prava Unije, je li tada u sporu između pojedinaca i privatnog osiguravajućeg društva povodom automobilske nesreće iz 1999. u kojoj je došlo do teške tjelesne ozljede putnika koji se nije prevozio na fiksnom sjedalu, kada je, uz pristanak stranaka, nacionalni sud pozvao privatno osiguravajuće društvo i državu da stupe u parnicu kao tuženici […], nacionalni sud koji ne primijeni relevantne odredbe nacionalnog prava također obvezan izuzeti iz primjene […] klauzulu o isključenju iz police automobilskog osiguranja ili na neki drugi način uskratiti osiguravatelju mogućnost pozivanja na klauzulu o isključenju koja je bila na snazi u to vrijeme, tako da žrtva može dobiti naknadu štete izravno od osiguravajućeg društva na temelju te police? Podredno, bi li takav ishod u biti doveo do oblika horizontalnog izravnog učinka direktive protiv pojedinca na način koji je zabranjen pravom Unije?”
–

za Viking Motors AS, TKM Beauty Eesti OÜ, TKM King AS, Kaubamaja AS i Selver AS, E. Talur i L. Naaber‑Kivisoo, vandeadvokaadid,
12

Članak 395. iste uredbe, naslovljen „Ograničenje velikih izloženosti”, u stavcima 1. i 5. određuje: „1. Izloženost institucije prema jednoj osobi ili grupi povezanih osoba nakon primjene tehnika smanjenja kreditnog rizika u skladu s člancima od 399. do 403. ne smije prelaziti 25 % njezinog priznatog kapitala. Ako je ta osoba institucija ili ako grupa povezanih osoba uključuje jednu ili više institucija, ta izloženost ne smije prelaziti 25 % priznatog kapitala institucije ili 150 milijuna [eura], ovisno o tome koji je iznos veći, pod uvjetom da zbroj vrijednosti izloženosti, nakon primjene tehnika smanjenja kreditnog rizika u skladu s člancima od 399. do 403., prema svim povezanim osobama koje nisu institucije ne prelazi 25 % priznatog kapitala institucije. Ako je iznos od 150 milijuna eura veći od 25 % priznatog kapitala institucije, vrijednost izloženosti nakon primjene tehnika smanjenja kreditnog rizika u skladu s člancima od 399. do 403. ne smije prelaziti razumno ograničenje u smislu priznatog kapitala institucije. To ograničenje određuje institucija u skladu s politikama i postupcima iz članka 81. [Direktive 2013/36] kako bi obuhvatila i nadzirala koncentracijski rizik. Navedeno ograničenje ne smije prelaziti 100 % priznatog kapitala institucije. Nadležna tijela mogu odrediti granicu nižu od 150 milijuna eura te o tome moraju izvijestiti EBA‑u [Europsko nadzorno tijelo za bankarstvo] i Komisiju. […] 5. Ograničenja iz ovog članka mogu se prekoračiti za izloženosti u knjizi trgovanja institucije ako su ispunjeni sljedeći uvjeti: (a) izloženost prema jednoj osobi ili grupi povezanih osoba koja ne proizlazi iz knjige trgovanja ne prelazi ograničenje iz stavka 1., pri čemu se navedeno ograničenje izračunava u odnosu na priznati kapital tako da prekoračenje u potpunosti proizlazi iz knjige trgovanja; (b) institucija ispunjava dodatni kapitalni zahtjev u vezi s prekoračenjem ograničenja iz stavka 1. koji se izračunava u skladu s člancima 397. i 398.; (c) ako je od prekoračenja prošlo 10 ili manje dana, izloženost u knjizi trgovanja prema toj osobi ili toj grupi povezanih osoba ne smije prelaziti 500 % priznatog kapitala institucije; (d) sva prekoračenja koja traju duže od 10 dana zajedno ne prelaze 600 % priznatog kapitala institucije. U svakom od slučajeva prekoračenja ograničenja institucija bez odgode obavješćuje nadležna tijela o iznosu prekoračenja i nazivu osobe na koju se prekoračenje odnosi te, kada je to primjenjivo, o nazivu grupe povezanih osoba na koje se prekoračenje odnosi.”
34

Dana 26. srpnja 2011. Suomen ympäristökeskus (Finski institut za zaštitu okoliša) dostavio je Službi za zaštitu granica mišljenje o rizicima povezanima s predmetnim ispuštanjem nafte. Posljedice tog ispuštanja na okoliš utvrđene su na temelju procijenjene minimalne količine izlivene nafte. Iz tog mišljenja proizlazi sljedeće: – Postojala je mogućnost da barem dio nafte dođe do finskog obalnog područja. Da je ta nafta došla do obalnog područja, omela bi njegovo korištenje u rekreativne svrhe. – Dio nafte i dalje je utjecao na otvoreno more u blizini područja ispuštanja. – Ispuštanje nafte naštetilo je pozitivnom razvoju stanja okoliša u Baltičkom moru. – Ispuštanje nafte dovelo je u opasnost ptice koje se hrane i odmaraju na otvorenom moru. – Nafta je naštetila biljnom i životinjskom planktonu. Naftni spojevi ušli su u hranidbeni lanac. – Ispuštanje nafte vjerojatno je izravno naštetilo koljuškama u površinskoj vodi otvorenog mora, a ne mogu se isključiti ni kratkoročne negativne posljedice na riblje stokove. – Razina sedimentacije na tom je području visoka i postoji vjerojatnost da dio naftnih spojeva dođe do morskog dna i našteti tamošnjoj biocenozi. – U blizini tog područja nalazi se mnogo veoma vrijednih prirodnih staništa koja su dio mreže Natura 2000. – Do ispuštanja nafte došlo je u posebno nepovoljnom trenutku za morske ptice jer su one tada još imale mlade koji nisu bili sposobni letjeti, a obitavaju u velikim populacijama na morskom području koje se proteže od najudaljenijih grebena poluotoka Hanko (Finska) do finskog arhipelaga, a mlade gavke kretale su se daleko od obale. – U vrijeme kad je došlo do ispuštanja nafte na području duž poluotoka Hanko nalazili su se deseci tisuća gavki. Ispuštanje je izazvalo veliku opasnost za morske ptice na finskoj obali.
28

Nadalje, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točkama 49. do 55. svojeg mišljenja, isključivanje dragocjenih kovina i dragog kamenja iz maržnog sustava temelji se na činjenici da vrijednost koju treba pridati dragocjenim kovinama i dragom kamenju ne proizlazi samo iz njihove korisnosti kao sirovine za proizvodnju drugih stvari, već joj se ponajprije može pridati funkcija unutarnje vrijednosti. Dakle, čak i ako nije potrebno da budu uključeni ili prerađeni u proizvod koji ima posebnu funkciju, te kovine ili drago kamenje imaju vlastitu funkciju, a to je da predstavljaju financijsku vrijednost moja se može ostvariti na tržištu dragocjenih kovina i dragog kamenja. Osim toga, ta se unutarnja vrijednost ne gubi jer navedene kovine i drago kamenje mogu biti predmet daljnje uporabe u više navrata, zahvaljujući činjenici da se ti materijali mogu lako prikupiti i preraditi a da pritom zadrže svoju vrijednost.
20

Tako, u skladu s tom presudom, u slučaju sljedništva ugovaratelja, do preuzimanja na temelju članka 44. Zakona o radu ne dolazi ako nema prijenosa imovine ili osoblja u sektorima u kojima je djelatnost uglavnom radno intenzivna. Prema tome, u takvim slučajevima do preuzimanja dolazi na temelju primjenjivog kolektivnog ugovora. Stoga preuzimanje zaposlenika prijašnjeg poduzeća ne odgovara slučaju prijenosa osoblja koji proizlazi iz činjenice da novo društvo ugovaratelj dragovoljno preuzima većinu zaposlenika koji su pružali predmetne usluge. Upravo suprotno, u tim slučajevima do prijenosa osoblja dolazi zbog poštovanja odredaba primjenjivog kolektivnog ugovora. Naime, novo poduzeće ugovaratelj svoje je osoblje moglo rasporediti na obavljanje predmetnih usluga, ali je ipak, na temelju tog kolektivnog ugovora, dužno preuzeti zaposlenike koje je na obavljanje tih usluga rasporedilo prijašnje poduzeće ugovaratelj.
46

Osim toga, osim analizom teksta, konteksta članka 12. stavka 1. drugog podstavka Direktive 1999/5 i njezina cilja, tumačenje iz točke 35. ove presude potvrđeno je i Komisijinom napomenom s objašnjenjem o tumačenju Direktive 1999/5. Iz dijela te napomene naslovljenog „Ambiguity in Annex III to the Directive” proizlazi da ako usklađene norme navode bitna tehnička radijska ispitivanja za radio opremu, proizvođač koji im je udovoljio ne mora na toj opremi navesti identifikacijski broj prijavljenog tijela. Navedena napomena naglašava da prijavljeno tijelo ne intervenira u postupak sukladnosti iz priloga III. Direktivi 1999/5 ako je proizvođač primijenio usklađene norme i stoga se obveza propisana u članku 12. stavku 1. drugom podstavku te direktive ne primjenjuje ako je navedeni proizvođač primijenio usklađene norme.
2

Zahtjev je upućen u okviru spora između Secretary of State for the Home Department (ministar unutarnjih poslova, Ujedinjena Kraljevina) i Rozanne Banger u vezi s odbijanjem da joj se izda boravišna iskaznica.
59

Međutim, u predmetu koji je doveo do te presude obveza provođenja detaljnih istraga o tim potvrdama, u okviru Komisijine opće zadaće praćenja i nadzora primjene Sporazuma o pridruživanju, bila je opravdana vrlo posebnim okolnostima koje su se odnosile na to da su carinska tijela države izvoznice dala ocjene o tim potvrdama koje su bile zahvaćene dvosmislenostima i nedosljednostima (vidjeti u tom smislu presudu od 25. srpnja 2008., C. A. S./Komisija, C‑204/07 P, EU:C:2008:446, t. 111.).
33

S druge strane, prema članku 4. stavku 1. Direktive 2008/94, države članice mogu ograničiti odgovornost jamstvenih ustanova iz njezina članka 3. U skladu s člankom 4. stavkom 2. navedene direktive, ako države članice iskoriste takvu mogućnost, one navode trajanje razdoblja za koje jamstvena ustanova treba podmiriti nepodmirena potraživanja, pri čemu to razdoblje ne može biti kraće od onoga koje pokriva naknada za rad za posljednja tri mjeseca radnog odnosa prije i/ili nakon datuma iz drugog stavka članka 3. te direktive. Te odredbe također daju mogućnost državama članicama da uključe to minimalno razdoblje od tri mjeseca u referentno razdoblje u trajanju od najmanje šest mjeseci kao i da odrede minimalno jamstvo ograničeno na osam tjedana, pod uvjetom da se to razdoblje od osam tjedana određuje unutar duljeg referentnog razdoblja, u trajanju od najmanje osamnaest mjeseci (vidjeti, prema analogiji, presudu od 28. studenoga 2013., Gomes Viana Novo i dr., C‑309/12, EU:C:2013:774, t. 26.).
20

Svojom žalbom u predmetu C‑85/17 P Mondelez zahtijeva od Suda da ukine točke 37. do 44., 58. do 64., 78. do 111. i 144. do 169. pobijane presude, kao i dio točke 177. te presude u kojoj se navodi: „[n]aime, iako je utvrđeno da je [sporni] žig uporabom stekao razlikovni karakter u Danskoj, Njemačkoj, Španjolskoj, Francuskoj, Italiji, Nizozemskoj, Austriji, Finskoj, Švedskoj i Ujedinjenoj Kraljevini”.
„1.

Je li usluga, poput one koju pruža porezni obveznik u glavnom predmetu i koja se sastoji u tome da na temelju naloga za izravno terećenje porezni obveznik prenese novac s bankovnog računa pacijenta pacijentovu stomatologu i osiguravatelju, po odbitku svoje naknade, pružanje usluga transfera ili plaćanja koje je izuzeto od PDV‑a u smislu članka 135. stavka 1. točke (d) Direktive o PDV‑u? Konkretno, je li na temelju presuda [od 26. svibnja 2016., Bookit (C‑607/14, EU:C:2016:355) i National Exhibition Centre (C‑130/15, neobjavljena, EU:C:2016:357)], moguće zaključiti da se izuzeće od plaćanja PDV‑a u članku 135. stavku 1. točki (d) [Direktive o PDV‑u] ne primjenjuje na uslugu poput one koju pruža porezni obveznik u ovom predmetu i prilikom koje on sâm tereti račune kojima upravlja ili na njih uplaćuje sredstva, nego je bitna za taj prijenos, kad do njega dođe? Ili se na temelju presude [od 28. listopada 2010., Axa UK (C‑175/09, EU:C:2010:646)] može doći do suprotnog zaključka?
14

Nakon što je Mađarska odbila izvršiti EUN, AY je zatečen u Njemačkoj i u Austriji, ali su te dvije države članice izdale očitovanje da su odlučile ne postupiti po međunarodnoj tjeralici Interpola, s obzirom na to da bi se tim postupanjem moglo povrijediti načelo ne bis in idem. Slijedom toga, tajništvo Interpola odlučilo je izbrisati međunarodnu tjeralicu protiv osobe AY te je donijelo odluku da Hrvatskoj nije dopušteno koristiti se Interpolovim kanalima u vezi s osobom AY, zbog postojanja rizika povrede načela ne bis in idem i zbog razloga nacionalne sigurnosti na koje se pozvala Mađarska.
2

Zahtjev je upućen u okviru spora između Edel Grace i Petera Sweetmana, s jedne strane, i An Bord Pleanála (Državna žalbena komisija za prostorno uređenje, Irska, u daljnjem tekstu: An Bord), s druge strane, u vezi s odlukom An Borda o izdavanju dozvole društvima ESB Wind Developments Ltd i Coillte za projekt vjetroelektrane na prostoru posebnog zaštićenog područja koje je klasificirano kao zaštićeno jer se radi o prirodnom staništu zaštićene vrste.
2

Zahtjev je upućen u okviru spora između društava Teva UK Ltd, Accord Healthcare Ltd, Lupin Ltd, Lupin (Europe) Ltd i Generics (UK) Ltd, koji posluje pod tvrtkom „Mylan”, s jedne strane, i društva Gilead Science Inc. (u daljnjem tekstu: Gilead), s druge strane, o valjanosti svjedodžbe o dodatnoj zaštiti (u daljnjem tekstu: SDZ) dodijeljene potonjem društvu za farmaceutski proizvod za liječenje virusa humane imunodeficijencije (HIV).
59

Slijedom toga, na postavljena pitanja treba odgovoriti da članke 167., 168. i 184. Direktive 2006/112 i načelo neutralnosti PDV‑a treba tumačiti na način da im se ne protivi to da javnopravno tijelo ima pravo na ispravak odbitaka PDV‑a na nepokretnu imovinu stečenu kao kapitalno dobro u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj prilikom stjecanja tog dobra, s jedne strane, potonje može po svojoj prirodi biti korišteno i za oporezovane i za neoporezovane aktivnosti, ali je prvo korišteno za neoporezovane aktivnosti, i, s druge strane, to javno tijelo nije izričito izrazilo namjeru da to dobro koristi za oporezovanu aktivnost, ali nije ni isključilo da će se možda koristiti u takvu svrhu, pod uvjetom da iz ispitivanja svih činjeničnih okolnosti, a što je na nacionalnom sudu da izvrši, proizlazi da je ispunjen uvjet postavljen člankom 168. Direktive 2006/112, prema kojem porezni obveznik mora djelovati u svojem svojstvu poreznog obveznika u trenutku u kojem je izvršio to stjecanje.
27

Jedna od posljedica za tužitelja čiji je zahtjev odbijen na toj osnovi jest to da mu se, suprotno onomu što je predviđeno u slučaju pukog odbijanja, ne može odobriti da ostane na području države u kojoj je podnesena prijava do zaključenja postupka povodom njegova pravnog lijeka, kao što to proizlazi iz članka 46. stavaka 5. i 6. Direktive 2013/32.