MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

YVESA BOTA

od 14. lipnja 2017. ( 1 )

Predmet C‑334/16

José Luís Núñez Torreiro

protiv

AIG Europe Limited, Sucursal en España,

Unespa, Unión Española de Entidades Aseguradoras y Reaseguradoras

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Audiencia Provincial de Albacete (Provincijski sud u Albaceteu, Španjolska))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2009/103/EZ – Osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila – Obvezno osiguranje – Odstupanja – Nezgoda vojnog vozila na neprikladnom terenu – Pojam ‚upotreba vozila’ – Pojam ‚uobičajena funkcija vozila’”

I. Uvod

1. Ovaj zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 3. i 5. Direktive 2009/103/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti ( 2 ).

2. Taj je zahtjev podnesen u okviru spora između Joséa Luísa Núñeza Torreira i društva za osiguranje, odnosno AIG Europe Limited, Sucursal en España ( 3 ) (u daljnjem tekstu: osiguravatelj) u pogledu plaćanja naknade štete na temelju obveznog osiguranja od građanskopravne odgovornosti za upotrebu motornih vozila ( 4 ).

3. Pitanjima koja je postavio sud koji je uputio zahtjev u biti se želi pojasniti pojam „upotrebe vozila” te, osobito, saznati imaju li države članice mogućnost da taj pojam definiraju drukčije s obzirom na Direktivu 2009/103 kako bi odredile može li mjesto upotrebe biti razlog za odstupanje od obveze osiguranja, što podrazumijeva pojašnjenje pojma „uobičajena funkcija vozila” iz presude od 4. rujna 2014., Vnuk ( 5 ).

4. U ovom ću mišljenju tvrditi da pojam „upotrebe vozila” iz članka 3. stavka 1. Direktive 2009/103, s obzirom na to da je definiran kao autonoman pojam prava Unije, treba tumačiti ujednačeno u svim državama članicama uzimajući u obzir upotrebu vozila u skladu s njegovom „uobičajenom funkcijom” i da je na sudu koji je uputio zahtjev da tumači sve propise poput onih u glavnom predmetu kako bi obveza osiguranja od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila imala potpun korisni učinak. Predložit ću da se pojasni da se okolnostima poput onih u glavnom predmetu ne opravdava izmjena granica pojma upotrebe vozila u skladu s njegovom „uobičajenom funkcijom” uzimajući u obzir teren na kojem je vozilo prometovalo.

II. Pravni okvir

A. Pravo Unije

5. U uvodnim izjavama 1. do 3., 10. i 20. Direktive 2009/103 navodi se: „(1) Direktiva Vijeća 72/166/EEZ od 24. travnja 1972. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti[ ( 6 )], Druga direktiva Vijeća [84/5/EEZ] od 30. prosinca 1983. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila[ ( 7 )], Treća Direktiva Vijeća 90/232/EEZ od 14. svibnja 1990. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila[ ( 8 )] i Direktiva 2000/26/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. svibnja 2000. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila (Četvrta direktiva vijeća o automobilskom osiguranju)[ ( 9 )] bile su nekoliko puta znatno izmijenjene. Radi jasnoće i preglednosti te bi četiri direktive trebalo kodificirati, kao i Direktivu 2005/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o izmjeni direktiva […] 72/166/EEZ[…], 84/5/EEZ[…], 88/357/EEZ[…] i 90/232/EEZ[…] te Direktive 2000/26/EZ[…][ ( 10 )]. (2) Osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila […] posebno je važno za europske državljane, kako za ugovaratelje osiguranja tako i za žrtve nezgoda. Ono također ima veliki značaj za društva za osiguranje budući da čini znatan dio poslova neživotnog osiguranja u Zajednici. Obvezno osiguranje motornih vozila također utječe na slobodno kretanje ljudi i vozila. Stoga bi ključni cilj djelovanja Zajednice u području financijskih usluga trebao biti jačanje i konsolidacija unutarnjeg tržišta u području obveznog osiguranja motornih vozila. (3) Svaka država članica mora poduzeti sve prikladne mjere kako bi osigurala da je građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe vozila koja se uobičajeno nalaze na njezinu području pokrivena osiguranjem. Opseg pokrivene odgovornosti i uvjeti osiguravateljnog pokrića trebaju biti određeni na temelju tih mjera. […] (10) U pogledu vozila koja pripadaju određenim fizičkim ili pravnim osobama, javnim ili privatnim, svaka država članica trebala bi moći odstupiti od opće obveze zaključivanja obveznog osiguranja. Kod nezgoda koje prouzroče takva vozila, država članica koja predviđa takvo odstupanje trebala bi odrediti instituciju ili tijelo koje će nadoknaditi štetu žrtvama nezgoda prouzročenih u drugim državama članicama. Trebalo bi poduzeti mjere kako bi se osiguralo da se odgovarajuća naknada štete isplati ne samo žrtvama nezgoda koje su prouzročila ta vozila u inozemstvu, već i žrtvama nezgoda koje nastanu u državi članici na čijem se području vozilo uobičajeno nalazi, bez obzira na to imaju li one boravište na njezinu državnom području ili ne. Nadalje, države članice trebale bi osigurati da je popis osoba izuzetih od obveznog osiguranja i institucija i tijela odgovornih za odštetu žrtvama nezgoda koje prouzroče takva vozila dostavljen Komisiji radi objave. […] (20) Žrtvama prometnih nezgoda trebalo bi biti zajamčeno usporedivo postupanje bez obzira na to gdje se u Zajednici nezgoda dogodila.”

6. U skladu s člankom 1. točkom 1. te direktive „vozilo” znači svako motorno vozilo namijenjeno za kopneni promet, a koje pokreće mehanička snaga, ali koje se ne kreće po tračnicama, i svako priključno vozilo, bilo da je priključeno ili ne.

7. Člankom 3. navedene direktive predviđa se: „Podložno članku 5., svaka država članica poduzima sve odgovarajuće mjere kako bi osigurala da je građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe vozila koja se uobičajeno nalaze na njezinu području pokrivena osiguranjem. Na temelju mjera iz prvog stavka određuje se opseg pokrivene odgovornosti i uvjeti pokrića. […] Osiguranje iz prvog stavka obvezno pokriva i oštećenje stvari i tjelesne ozljede. […]”

8. U članku 5. Direktive 2009/103 ( 11 ), naslovljenom „Odstupanje od obveze u pogledu obveznog osiguranja vozila”, navodi se: „1. Država članica može odstupiti od članka 3. u pogledu određenih fizičkih ili pravnih osoba, javnih ili privatnih; popis tih osoba sastavlja dotična država i dostavlja ga drugim državama članicama i Komisiji. […] 2. Država članica može odstupiti od članka 3. u pogledu određenih vrsta vozila ili određenih vozila koja imaju posebne pločice; popis takvih vrsta ili takvih vozila sastavlja dotična država i dostavlja ga drugim državama članicama i Komisiji. […]”

9. Člankom 29. te direktive određuje se: „Ovim se stavljaju izvan snage direktive 72/166/EEZ, 84/5/EEZ, 90/232/EEZ, 2000/26/EZ i 2005/14/EZ. Upućivanja na direktive stavljene izvan snage tumače se kao upućivanja na ovu Direktivu i čitaju se u skladu s korelacijskom tablicom u Prilogu II.”

B. Španjolsko pravo

10. Člankom 1. Ley sobre responsabilidad civil y seguro en la circulación de vehículos a motor (Zakon o građanskopravnoj odgovornosti i osiguranju u području upotrebe motornih vozila), koji je odobren Kraljevskom zakonodavnom uredbom br. 8/2004 od 29. listopada 2007. ( 12 ), predviđa se: „1. Vozač motornih vozila, zbog opasnosti koju stvara vožnja takvih vozila, odgovara za štetu nanesenu osobama ili stvarima koja je posljedica upotrebe vozila. […] 6. Za potrebe ovog zakona pojmovi ‚motorno vozilo’ i ‚događaj prilikom upotrebe’ utvrđeni su uredbama. U svakom slučaju, događajima prilikom upotrebe ne smatraju se događaji koji proizlaze iz upotrebe motornog vozila za počinjenje namjernih kaznenih djela protiv osoba ili imovine.”

11. U članku 7. stavku 1. tog zakona navodi se: „Osiguravatelj u okviru obveznog osiguranja i na teret tog osiguranja žrtvi treba isplatiti iznos za štetu koju je pretrpjela osobno ili je nastala na njezinoj imovini, kao i troškove i ostale novčane naknade na koje ima pravo na temelju primjenjivog prava. Osiguravatelj je oslobođen te obveze samo ako dokaže da upotreba ne dovodi do građanskopravne odgovornosti u skladu s člankom 1. ovog zakona. Žrtva ili njezini nasljednici mogu zahtijevati od osiguravatelja isplatu gore navedenih novčanih naknada podnošenjem izravne tužbe koja zastarijeva u roku od godine dana.”

12. Člankom 2. Reglamento del seguro obligatorio de responsabilidad civil en la circulación de vehículos de motor (Uredba o obveznom osiguranju od građanskopravne odgovornosti u području upotrebe motornih vozila), koji je odobren Kraljevskom uredbom br. 1507/2008 od 12. rujna 2008. ( 13 ), određuje se: „1. U svrhu građanskopravne odgovornosti u području upotrebe motornih vozila i pokrića obveznim osiguranjem uređenim ovom uredbom, događajima prilikom upotrebe smatraju se događaji koje proizlaze iz opasnosti koju stvara vožnja motornih vozila iz prethodnog članka u garažama i na parkiralištima, na javnim i privatnim cestama i terenima koji su prikladni za gradski i međugradski promet, kao i na cestama i terenima koji se, iako nisu prikladni, često upotrebljavaju u tu svrhu. 2. Događajima prilikom upotrebe ne smatraju se: (a) događaji koji proizlaze iz sportskih natjecanja s motornim vozilima na stazama koje su namijenjene posebno za to ili opremljene za ta natjecanja […]. (b) Događaji koji proizlaze iz industrijske ili poljoprivredne upotrebe motornih vozila koja su namijenjena posebno za to, ne dovodeći u pitanje primjenu stavka 1. u slučaju prometovanja tih vozila na cestama ili terenima iz navedenog stavka, ako pritom ne obavljaju industrijske ili poljoprivredne zadaće za koje su namijenjena. U okviru logističkih postupaka za distribuciju vozila, industrijskim zadaćama smatraju se utovar, istovar, skladištenje i ostale potrebne radnje u pogledu vozila koja se smatraju robom, osim prijevoza koji se vrši na cestama iz stavka 1. c) Kretanje motornih vozila na cestama i terenima na koje se ne primjenjuje zakonodavstvo iz članka 1., kao što su područja luka i zračnih luka. 3. Događajem prilikom upotrebe ne smatra se ni upotreba motornog vozila za počinjenje namjernih kaznenih djela protiv osoba ili imovine. U svakom slučaju, događajem prilikom upotrebe smatra se upotreba motornog vozila na bilo koji način koji je u kaznenom zakoniku opisan kao ponašanje koje predstavlja kazneno djelo protiv cestovne sigurnosti […].”

III. Činjenični okvir i prethodna pitanja

13. J. L. Núñez Torreiro, časnik u španjolskoj vojsci, sudjelovao je 28. lipnja 2012. u noćnim vojničkim vježbama na vojnom vježbalištu u Chinchilli, Albacete (Španjolska), kada se vojno terensko vozilo kopnene vojske ( 14 ) Aníbal, u kojem se nalazio kao putnik, prevrnulo, pri čemu je pretrpio različite ozljede. To se vozilo nije kretalo na području za vozila s kotačima, nego na području za vozila s gusjenicama.

14. J. L. Núñez Torreiro podnio je na temelju članka 7. LRCSCVM‑a pred Juzgado de Primera Instancia no1 de Albacete (Prvostupanjski sud br. 1 u Albaceteu, Španjolska) izravnu tužbu protiv osiguravatelja s kojim je španjolsko Ministarstvo obrane ugovorilo obvezno osiguranje vozila kako bi mu bila isplaćena novčana naknada u iznosu od 15300,56 eura za tjelesne ozljede koje je pretrpio u toj nezgodi.

15. Osiguravatelj se pozvao na članak 1. stavak 6. LRCSCVM‑a u vezi s člankom 2. Uredbe o obveznom osiguranju, pri čemu se usprotivio isplati tog iznosa zato što nezgoda nije bila posljedica „događaja prilikom upotrebe” jer se dogodila dok je vozilo iz glavnog postupka prometovalo na vojnom vježbalištu na koje je pristup za sve vrste nevojnih vozila ograničen. Naime, to je društvo za osiguranje smatralo da se taj teren ne upotrebljava često te da nije prikladan za tu namjenu u smislu članka 2. te uredbe.

16. Presudom od 3. studenoga 2015. Juzgado de Primera Instancia no1 de Albacete (Prvostupanjski sud br. 1 u Albaceteu) odbacio je tužbu zato što ozljede J. L. Núñeza Torreira nisu posljedica „događaja prilikom upotrebe” jer se vozilo u kojem se nalazio kretalo po terenu koji nije prikladan za tu namjenu i koji se ne upotrebljava često.

17. J. L. Núñez Torreiro podnio je pred Audiencia Provincial de Albacete (Provincijski sud u Albaceteu, Španjolska) žalbu protiv te presude u kojoj tvrdi da se članak 1. stavak 6. LRCSCVM‑a u vezi s člankom 2. Uredbe o obveznom osiguranju treba tumačiti usko, u skladu s presudom Vnuk u kojoj je Sud presudio da se odgovornost osiguravatelja ne može isključiti ako je upotreba vozila u skladu s njegovom uobičajenom funkcijom.

18. Audiencia Provincial de Albacete (Provincijski sud u Albaceteu) izrazio je sumnje o usklađenosti definicije pojma „upotreba vozila” iz članka 2. stavka 1. Uredbe o obveznom osiguranju koji je ograničen na vožnju vozila na terenima koji su „prikladni” ili se „često upotrebljavaju” s člankom 3. Direktive 2009/103. Taj sud smatra da su jedine iznimke od obveze osiguranja građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila, predviđene tom direktivom, navedene u njezinu članku 5. Osim toga ističe da je Sud presudom Vnuk osobito presudio da se pojam „upotreba vozila” ne može prepustiti ocjeni svake pojedine države članice te ga je tumačio kao upotrebu vozila u skladu s njegovom „uobičajenom funkcijom”. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, iz toga proizlazi da države članice mogu predvidjeti iznimke od odgovornosti osiguravatelja ili od pojma „upotreba vozila” samo u okviru članka 5. Direktive 2009/103 ili, u skladu s presudom Vnuk, u slučajevima kada upotreba vozila nije u skladu s uobičajenom funkcijom vozila. Iznimke od pojma „upotreba vozila” predviđene člankom 2. stavkom 1. Uredbe o obveznom osiguranju koje se odnose na neprikladni teren ili na teren koji se ne upotrebljava često stoga bi bile protivne pravu Unije te ih se ne bi smjelo primjenjivati.

19. Sud koji je uputio zahtjev izrazio je iste sumnje u pogledu iznimki koje se odnose na događaje koji proizlaze iz sportskih natjecanja ili obavljanja industrijskih ili poljoprivrednih zadaća ili pak na činjenice koje otkrivaju namjeru vozača da počini kaznena djela protiv osoba ili imovine, predviđene člankom 2. stavcima 2. i 3. te uredbe.

20. U tim je okolnostima Audiencia Provincial de Albacete (Provincijski sud u Albaceteu) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Može li se pojam ‚upotreba vozila’ ili ‚događaj prilikom upotrebe’, kao rizik osiguranja od građanskopravne odgovornosti zbog upotrebe i prometovanja motornih vozila, na koji upućuje zakonodavstvo Unije (osobito članak 3. Direktive 2009/103) nacionalnim zakonodavstvom države članice definirati drukčije od onoga kako je određeno zakonodavstvom Unije? 2. U slučaju pozitivnog odgovora, može li se iz tog pojma (pored određenih osoba, vozila s određenim registarskim pločicama ili određenih vrsta vozila, kako je predviđeno člankom 5. Direktive 2009/103) isključiti slučajeve upotrebe ovisno o mjestu na kojem se odvija, na primjer na cestama ili terenima koji ‚nisu prikladni’ za upotrebu? 3. U istom slučaju, može li se iz pojma ‚događaj prilikom upotrebe’ isključiti određene aktivnosti vozila koje se odnose na njegovu namjenu (na primjer, njegova upotreba u svrhu sporta, industrije ili poljoprivrede) ili na namjenu vozača (kao što može biti slučaj počinjenja namjernog kaznenog djela vozilom)?”

IV. Moja analiza

A. Uvodne napomene

21. Uvodno, najprije se treba uvjeriti da se vozilo Aníbal može definirati kao „vozilo” u smislu Direktive 2009/103, da se uobičajeno nalazi u državi članici te da ne pripada niti u jednu kategoriju vozila za koju je utvrđeno odstupanje od obveze osiguranja koje je u skladu s tom direktivom.

22. Podsjećam da, s jedne strane, u skladu s člankom 1. točkom 1. navedene direktive, taj pojam obuhvaća svako motorno vozilo namijenjeno za kopneni promet, a koje pokreće mehanička snaga, ali koje se ne kreće po tračnicama, i svako priključno vozilo, bilo da je priključeno ili ne. Tehničke značajke vozila Aníbal opisane u spisu kojim raspolaže Sud pokazuju da su ti uvjeti ispunjeni.

23. S druge strane, člankom 3. prvim stavkom Direktive 2009/103 predviđa se da podložno članku 5., svaka država članica poduzima sve odgovarajuće mjere kako bi osigurala da je građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe vozila koja se uobičajeno nalaze na njezinu području pokrivena osiguranjem. Taj je uvjet također ispunjen s obzirom na to da vozilo Aníbal, koje je predmet u glavnom postupku, ima registarske pločice ET‑107351, pri čemu se slova „ET” koriste za vozila kopnene vojske koja pripadaju španjolskom Ministarstvu obrane ( 15 ).

24. Nadalje, u članku 5. te direktive navodi se mogućnost država članica da odstupe od te obveze u pogledu određenih fizičkih ili pravnih, javnih ili privatnih osoba ili određenih vrsta vozila. Međutim, iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da španjolska vlada nije iskoristila takvo odstupanje ( 16 ).

25. Stoga mogu tvrditi da vozilo Aníbal ispunjava uvjete navedene u Direktivi 2009/103 i da ga se zato treba smatrati vozilom za koje vrijedi obveza osiguranja od građanskopravne odgovornosti, što uostalom ne osporava nijedna od stranaka koje su podnijele pisana očitovanja ( 17 ).

26. Nadalje, kao što su navele te stranke, treba istaknuti nedopuštenost trećeg pitanja koje je postavio sud koji je uputio zahtjev. Svojim trećim prethodnim pitanjem, taj sud u biti želi saznati protivi li se pravu Unije to da država članica iz pojma „upotreba vozila” izuzme slučajeve poput onih koji su navedeni u članku 2. stavcima 2. i 3. Uredbe o obveznom osiguranju, odnosno događaje koji proizlaze iz sportskih natjecanja ili obavljanja industrijskih ili poljoprivrednih zadaća ili pak iz događaja koje otkrivaju namjeru vozača da počini kaznena djela protiv osoba ili imovine.

27. U tom pogledu valja podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru suradnje između njega i nacionalnih sudova uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, s obzirom na to da se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je u načelu dužan donijeti odluku. Međutim, iz ustaljene sudske prakse također proizlazi da Sud može odbiti odlučiti o pitanju ako je očito da tumačenje prava Unije koje se traži nema nikakve veze sa stvarnošću ili predmetom glavnog postupka, ako je problem hipotetske naravi ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima nužnima da na koristan način odgovori na pitanja koja su mu postavljena ( 18 ).

28. Valja utvrditi da se u predmetu u glavnom postupku ne radi o događaju koji proizlazi iz sportskih natjecanja ili iz obavljanja industrijskih ili poljoprivrednih zadaća ni o događajima koje otkrivaju namjeru počinjenja kaznenog djela protiv osoba ili imovine. Odgovor na treće prethodno pitanje stoga nije koristan za rješavanje glavnog postupka.

29. Stoga treba smatrati, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 27. ovog mišljenja, da je treće pitanje postavljeno u odluci kojom se upućuje zahtjev nedopušteno.

30. Naposljetku, u pogledu dvaju prvih pitanja, smatram da ih treba razmotriti zajedno, s obzirom na to da odgovor na prvo pitanje izravno proizlazi iz presude Vnuk te da je u drugom pitanju potrebno ispitati definiciju pojma „upotreba vozila” iz te iste presude.

31. Tako će se moja analiza najprije odnositi na autonomnu narav pojma „upotreba vozila”, a zatim na uvjet upotrebe vozila u skladu s njegovom „uobičajenom funkcijom” koja je povezana s tim pojmom.

B. Pojam „upotreba vozila”

32. Svojim prvim prethodnim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev traži Sud da presudi može li se pojam „upotreba vozila” u nacionalnom pravu države članice definirati drukčije nego u zakonodavstvu Unije, osobito u članku 3. stavku 1. Direktive 2009/103.

33. Najprije valja istaknuti da je izravan odgovor na to pitanje dan u presudi Vnuk, iako se tumačenje iz te presude odnosi na Direktivu 72/166. Naime, iako je ta direktiva stavljena izvan snage Direktivom 2009/103 ( 19 ), iz njezina Priloga II. proizlazi da njezinim člancima 3. i 5. u biti odgovaraju članci 3. i 4. Direktive 72/166.

34. Sud je u točki 41. presude Vnuk naveo da se pojam „upotreba vozila” ne može prepustiti ocjeni svake pojedine države članice.

35. U točki 42. te presude pojašnjava se da se ta analiza najprije temelji na utvrđenju da u Direktivi 72/166 ni u drugim direktivama o obveznom osiguranju nema odredbe kojom se izravno upućuje na pravo država članica kako bi se utvrdio smisao i doseg tog pojma te, nadalje, na primjeni ustaljene sudske prakse u skladu s kojom se u takvom slučaju odredba prava Unije treba tumačiti na autonoman i ujednačen način, kao što se nalaže zahtjevima za ujednačenu primjenu prava Unije i načelom jednakosti. U tu svrhu treba uzeti u obzir tekst odredbe kao i ciljeve koji se žele postići propisima čiji je ta odredba dio.

36. U navedenoj presudi Sud je stoga najprije analizirao jezične verzije Direktive 72/166 čiji se rječnik razlikuje. Pokazalo se da su se izrazi „upotreba”, koji može podrazumijevati isključivo cestovni promet, „korištenje” ili čak „funkcioniranje”, kojima se, suprotno tome, ne upućuje nužno na situaciju u cestovnom prometu, upotrebljavali za opisivanje istog pojma ( 20 ).

37. Sud je zatim primijenio svoju jednako tako ustaljenu sudsku praksu prema kojoj odredbe prava Unije treba tumačiti i primjenjivati ujednačeno, s obzirom na verzije sastavljene na svim jezicima Europske unije, te u slučaju nepodudaranja između različitih jezičnih verzija nekog teksta prava Unije, predmetnu odredbu valja tumačiti uzimajući u obzir odnose među dijelovima i svrhu propisa čiji je ona dio ( 21 ).

38. Sud je osobito naglasio cilj zaštite žrtava nezgoda koje je uzrokovalo motorno vozilo koji je zakonodavac Unije stalno snažio u direktivama o obveznom osiguranju ( 22 ). Među brojnim navedenim izmjenama, mogu se istaknuti proširenje jamstva u području tjelesnih ozljeda, postupanje u slučajevima kada osiguranje nije ugovoreno, pravo na zaštitu koje je dodijeljeno putnicima, mogućnost izravne tužbe ozlijeđenih osoba, ograničavanje određenih isključenja iz jamstva i prilagodba minimalnih iznosa jamstva ( 23 ). Sada se može dodati da je Direktiva 2009/103 instrument kodifikacije koji je namijenjen lakšoj provedbi zaštitnih odredbi koje su osobito istaknute u toj presudi.

39. Sud je zatim zaključio da se „pojam ‚upotreba vozila’ odnosi na svaku upotrebu vozila koja je u skladu s uobičajenom funkcijom tog vozila” ( 24 ).

40. Presudom Vnuk stoga se poziva na široko i ujednačeno tumačenje pojma „upotreba vozila” koje omogućava da štete prouzročene nezgodama u javnom ili privatnom prostoru budu pokrivene osiguranjem, svaki put kada se vozilo koje je sudjelovalo u nezgodi, zamišljeno kao prijevozno sredstvo, upotrebljavalo s tom namjerom.

41. Iz toga proizlazi da je nacionalni sud dužan zadržati točno isti sadržaj pojma upotrebe, kako je naveden u presudi Vnuk, neovisno o smislu koji ima u nacionalnom pravu. Stoga je na nacionalnom sudu da u najvećoj mogućoj mjeri tumači to pravo tako da postigne rezultat predviđen direktivom i osigura potpunu učinkovitost prava Unije kako bi riješio spor koji se pred njim vodi ( 25 ).

42. Slijedom toga, s obzirom na prethodna razmatranja, treba zaključiti da je pojam „upotreba vozila”, u smislu članka 3. stavka 1. direktive 2009/103, autonoman pojam prava Unije koji treba ujednačeno tumačiti u svim državama članicama, uzimajući u obzir upotrebu vozila u skladu s njegovom uobičajenom funkcijom.

43. Iako u tom smislu predlažem da se na prvo prethodno pitanje odgovori niječno, čini mi se potrebnim, zbog posebnih okolnosti predmetne nezgodne, teksta drugog pitanja suda koji je uputio zahtjev te pisanih i usmenih očitovanja stranka, pojasniti smisao i doseg definicije pojma „upotreba vozila” iz presude Vnuk.

44. Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, na Sudu je da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji mu omogućava donošenje odluke u sporu koji se pred njim vodi, poštujući pritom jasno razdvajanje funkcija između Suda i nacionalnog suda koji je jedini nadležan za utvrđivanje i ocjenjivanje činjenica u glavnom postupku kao i za tumačenje i primjenu nacionalnog prava ( 26 ).

45. Nadalje, treba uzeti u obzir okolnosti jer su strahovi o dosegu presude Vnuk izraženi ubrzo nakon njezine objave. Određene države članice, osobito one u čijem se nacionalnom pravu predviđa da je taj pojam ograničen samo na cestovni promet, izrazile su duboku nesigurnost u pogledu praktičnih posljedica do kojih bi navedena presuda mogla dovesti ( 27 ). Sama Komisija smatrala je da bi presuda Vnuk mogla imati značajan utjecaj, osobito na povećanje cijena premija osiguranja ( 28 ). U ocjeni utjecaja koju je sastavila, Komisija je smatrala da je potrebno pokrenuti prijedlog direktive o izmjeni Direktive 2009/103 kako bi se ograničilo njezino područje primjene, osobito u pogledu nezgoda koje proizlaze iz poljoprivrednih, industrijskih ili sportskih djelatnosti ili čak onih povezanih sa sajmovima, zadržavajući pritom visok stupanj zaštite žrtava nezgoda koje je uzrokovalo motorno vozilo.

C. Uvjet upotrebe vozila u skladu s njegovom „uobičajenom funkcijom”

46. Različita pismena i usmena očitovanja pokazala su potrebu da najprije istaknem okolnosti u kojima je Sud utvrdio taj uvjet u presudi Vnuk.

47. Čini se primjerenim najprije podsjetiti na sljedeće činjenične elemente: „tijekom skladištenja bala sijena u skladištu jedan [je] traktor s prikolicom, vozeći unatrag u dvorištu farme radi parkiranja u tom skladištu, udario u ljestve na kojima se nalazio D. Vnuk, zbog čega je on pao s ljestava” ( 29 ).

48. S pravnog stajališta, elementi rasprave sažeti su na sljedeći način: „[p]red sudom koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku Vnuk je istaknuo da pojam upotrebe vozila u prometu ne može biti ograničen na vožnju javnim putovima i da su stoga, u trenutku nastanka činjenice koja je uzrokovala štetu u glavnom postupku, cjelina koju su tvorili traktor i prikolica predstavljali vozilo koje je bilo u prometu i da se radilo o završetku vožnje. S druge strane, [osiguravajuće društvo] tvrdi da se predmet iz glavnog postupka ne odnosi na upotrebu traktora u njegovoj funkciji vozila namijenjenog cestovnom prometu, nego u funkciji rada ispred skladišta na farmi” ( 30 ).

49. Sud je također podsjetio da „[s]ud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku napominje da [slovenski Zakon o obveznim osiguranjima u prometu] ne definira pojam ‚upotrebe vozila’, ali da je ta praznina popunjena sudskom praksom. U tom pogledu, taj sud navodi da se glavna svrha obveznog osiguranja na temelju [Zakona o obveznim osiguranjima u prometu] sastoji u uzajamnosti rizika i neophodnosti vođenja brige o potrebama ozlijeđenih osoba i putnika u okviru upotrebe javnih putova. Prema sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku, u skladu sa slovenskim zakonodavstvom, da bi se ocijenilo je li neka šteta pokrivena obveznim osiguranjem nije odlučujuće to je li ona počinjena na javnom putu. Međutim, kad se vozilo koristi kao radni stroj, ono nema pokrića u obveznom osiguranju, na primjer na poljoprivrednoj površini, jer u tom slučaju nije riječ o cestovnom prometu” ( 31 ).

50. Budući da direktive ne sadržavaju odredbe o tom pitanju, sud koji je uputio zahtjev stoga se pitao bi li „bilo moguće smatrati da obvezno osiguranje pokriva samo štetu koju uzrokuje vozilo u okviru cestovnog prometa ili da ono pokriva svu štetu koja je vezana uz bilo koji način upotrebe ili funkcioniranja vozila, neovisno o činjenici može li se ili ne situacija definirati kao prometna situacija” ( 32 ).

51. U okviru tog spora, u čijem su središtu mjesto upotrebe i svrha upotrebe vozila, izražena su mišljenja koja su gotovo jednaka onima iznesenima u glavnom predmetu: „[n]jemačka i irska vlada smatraju da se obveza osiguranja iz članka 3. stavka 1. [Direktive 72/166] ne odnosi na situacije iz cestovnog prometa pa da se stoga ona ne primjenjuje na okolnosti poput onih iz glavnog postupka. Nasuprot tomu, Europska komisija smatra da se ta odredba primjenjuje na upotrebu vozila, bilo kao sredstava prijevoza ili kao radnih strojeva u javnom ili privatnom prostoru u kojem se mogu dogoditi rizici vezani uz upotrebu vozila u pokretu ili mirovanju” ( 33 ).

52. Sud je na početku svog odgovora pojasnio pojam vozila u smislu Direktive 72/166, pri čemu je naveo da se određene vrste vozila mogu isključiti iz njezina područja primjene na inicijativu država članica ( 34 ).

53. Nadalje, kao što je navedeno u točki 36. i sljedećim točkama ovog mišljenja, Sud je analizirao pojam „upotrebe vozila” kako bi odgovorio na pitanje koje se odnosi na okolnosti u kojima se vozilo upotrebljavalo.

54. Sud je u toj presudi naglasio cilj različitih direktiva o obveznom osiguranju koji je mnogo širi od liberalizacije režima kretanja osoba i upotrebe motornih vozila.

55. Osobito je utvrdio da je „također dosljedno smatrao da je njihov cilj jamčiti da žrtve nesreća uzrokovanih tim vozilima uživaju usporedivo postupanje bez obzira na to gdje se na teritoriju Unije dogodila ta nezgoda” ( 35 ).

56. Istaknuo je, kao što je već navedeno u točki 38. ovog mišljenja, da se „ne može […] smatrati da je zakonodavac Unije želio isključiti zaštitu koju te direktive pružaju ozlijeđenim osobama u nesreći koja je uzrokovana prilikom upotrebe tog vozila tijekom koje je ono obavljalo svoju uobičajenu funkciju” ( 36 ).

57. Sud je stoga, s obzirom na te opće ciljeve, presudio da se osiguranje treba primjenjivati kada je vozilo, koje se upotrebljavalo kao prijevozno sredstvo, sudjelovalo u nezgodi, neovisno o okolnostima koje se odnose osobito na opseg kretanja ako se radi o upravljanju ili na javnu ili privatnu narav mjesta nezgode ili čak na značajke predmetnog vozila, odnosno traktora, koji se također može upotrebljavati kao alat.

58. U istom je smislu nezavisni odvjetnik P. Mengozzi predvidio da „sve štete koje nastaju prilikom upotrebe vozila, ako su u skladu s prirodnom funkcijom vozila”, trebaju biti pokrivene.

59. To se poimanje kritizira s obzirom na činjenične okolnosti glavnog postupka kojima bi se, prema pisanim i usmenim očitovanjima stranaka, osim Komisije, istaknula potreba da se pojasni pojam „uobičajena upotreba vozila”.

60. Stoga, kako bi se ta funkcija ograničila na upotrebu vozila koje se kreće javnim putovima ili putovima koji su uređeni propisima, predlažem da se uzmu u obzir: – posebnost mjesta na kojem je vozilo prometovalo jer za razliku od mjesta nezgode u predmetu u kojem je donesena presuda Vnuk, iako se radi o terenu koji je moguće usporediti s privatnim terenom, taj teren nije otvoren svima jer se upotrebljava za vojne vježbe, – posebni uvjeti upotrebe jer se odvijala na terenu na kojem ne može prometovati svako vozilo, za razliku od dvorišta farme ili parkirališta, i jer su se upotrebljavala svjetla namijenjena za vojsku, i – činjenica da vozilo koje je sudjelovalo u nezgodi nije bilo namijenjeno za vožnju na tom mjestu zbog neprimjerenih značajki (vozilo s pogonom na četiri kotača koje se kretalo po putu namijenjenom za vozila s gusjenicama).

61. Što se tiče prvog od ta tri argumenta, koji dovodi do razlikovanja prema civilnoj i vojnoj naravi prometnih putova, smatram da se elementi odgovora iz presude Vnuk mogu ponovo iskoristiti jer su utvrđenja jednaka. Naime, dovoljno je istaknuti da područje primjene Direktive 2009/103 nije ograničeno na određene putove za kretanje, da je cilj te direktive široka zaštita te da se tom direktivom državama članicama nudi mogućnost da iz sustava jamstva koji se tom direktivom uređuje isključe određene situacije, što Kraljevina Španjolska nije učinila.

62. Što se tiče drugog argumenta koji se odnosi na uvjete upotrebe, moguće je primijeniti isto rasuđivanje. Područje primjene te direktive nije ograničeno na prometne putove koji su prikladni za sve vrste vozila. Treba također utvrditi da u španjolskom nacionalnom pravu takva situacija nije isključena iz jamstva. Naime, člankom 2. stavkom 1. Uredbe o obveznom osiguranju predviđaju se slučajevi u kojima se put, koji nije prikladan za promet, ipak „često upotrebljava”.

63. Ispitivanje tih dvaju argumenata navodi me na to da utvrdim da se kriterij mjesta upotrebe ne može povezati s kriterijem „uobičajene funkcije vozila” te ga umjesto toga treba pridružiti pojmu „upotreba”. Nadalje, s obzirom na to da je Sud presudio da se navedena direktiva primjenjuje u slučaju kada se nezgoda dogodila izvan javnih putova, ovdje se, prema mojem mišljenju, predlaže promjena sudske prakse.

64. Što se tiče posljednjeg argumenta koji se temelji na prilagođenosti vozila za teren po kojem prometuje, ističem da je to pitanje novo u odnosu na predmet u kojem je donesena presuda Vnuk. Rasprava se tada odnosila samo na svrhu upotrebe traktora, bilo kao alata ili ne.

65. Smatram da okolnosti glavnog predmeta savršeno pokazuju da bi bilo paradoksalno zadržati kriterij prilagođenosti vozila za mjesto upotrebe kao kriterij za isključenje iz jamstva. Naime, nije nezamislivo da će vojno vozilo možda morati prometovati u uvjetima koji nisu uvijek prilagođeni njegovim tehničkim značajkama ili da je to čak cilj obučavanja njegovih korisnika. U usmenim očitovanjima sam uostalom pronašao potvrdu te zadnje točke jer je u njima tako bilo pojašnjeno zašto je vozilo prometovalo po naredbi vojnika s visokim činom.

66. Osim tih posebnih okolnosti, i u tom se slučaju može utvrditi načelno razmatranje koje se temelji na presudi Vnuk, odnosno postizanje cilja opće zaštite, ako ne postoji posebno isključenje, kada je vozilo koje je sudjelovalo u nezgodi prijevozno sredstvo.

67. Također, smatram da su sve okolnosti u kojima se dogodila nezgoda dovoljne kako bi se dokazalo da se vozilo Aníbal upotrebljavalo u skladu s uobičajenom funkcijom svakog vozila, u skladu s logikom iz presude Vnuk.

68. Nije li a fortiori uobičajena funkcija vojnog vozila da se njime prevoze vojnici te da ga ti vojnici voze po terenu koji se često upotrebljava za vojne vježbe?

69. U suprotnom slučaju, koji bi stoga bio predmet osiguranja koje je ugovoreno kako bi se zajamčilo pokriće šteta uzrokovanih tim vozilima, čija glavna namjena nije vožnja po putovima koji su uvijek otvoreni za javnost?

70. Trebam također istaknuti, poput Suda u točki 58. presude Vnuk, da treba izvesti posljedice iz toga što španjolska vlada nije iskoristila mogućnost, koja joj je ponuđena člankom 5. Direktive 2009/103, da iz posebnih jamstva isključi određene vrste vozila ili određene osobe.

71. Slijedom toga smatram da se, pod izlikom rasprave o uvjetu upotrebe vozila u skladu s njegovom „uobičajenom funkcijom”, ne smije dovesti u pitanje opće načelo jamstva ako se nezgoda dogodila za vrijeme upotrebe vozila za prijevoz, osobito osoba.

72. Svako drukčije uređivanje dovelo bi do kazuistike čije su granice savršeno prikazane na raspravi.

73. To vrijedi za prijedlog da se zadrži kriterij „dodatne upotrebe” uz vožnju na javnoj cesti ili putu kako vožnja na parkiralištu ili privatnom putu ne bi bila isključena jer se radi o upotrebi na kraju ili na početku kretanja po javnim putovima. Isto vrijedi za ideju da se razmotri svrha kretanja, kao što je oponašanje uvjeta vojne operacije, ili čak da se uzme u obzir postojanje odobrenja.

74. Ti su prijedlozi također dokazali da sadržavaju veću pravnu nesigurnost od prijedloga da se, s obzirom na okolnosti glavnog predmeta, ponovo potvrdi jednostavna zdravorazumska definicija poput one iz presude Vnuk, iako će je neki smatrati tautološkom. Ta je definicija nesumnjivo bolje prilagođena autonomnoj naravi pojma, koji se treba primjenjivati na ujednačen način, s obzirom na cilj visoke zaštite Direktive 2009/103.

75. Stoga smatram da se u odgovoru na drugo pitanje, u okolnostima poput onih iz glavnog predmeta, uvjet upotrebe vozila u skladu s njegovom uobičajenom funkcijom ne može ocijeniti s obzirom na teren na kojem je vozilo prometovalo.

V. Zaključak

76. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Audiencia Provincial de Albacete (Provincijski sud u Albaceteu, Španjolska) odgovori kako slijedi: 1. Pojam „upotreba vozila” iz članka 3. stavka 1. Direktive 2009/103/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o osiguranju od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti, s obzirom na to da je definiran kao autonoman pojam prava Unije, treba tumačiti ujednačeno u svim državama članicama, uzimajući u obzir upotrebu vozila u skladu s njegovom „uobičajenom funkcijom” te je na sudu koji je uputio zahtjev da tumači sve propise poput onih u glavnom predmetu kako bi obveza osiguranja od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila imala potpun korisni učinak. 2. U okolnostima poput onih u glavnom predmetu, ta se uobičajena funkcija ne može ocijeniti s obzirom na teren na kojem je vozilo prometovalo.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) SL 2009., L 263, str. 11. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 7., str. 114.)

( 3 ) To se društvo za osiguranje do 10. prosinca 2012. zvalo „Chartis Europe, Sucursal en España”.

( 4 ) U daljnjem tekstu: obvezno osiguranje

( 5 ) C‑162/13, u daljnjem tekstu: presuda Vnuk, EU:C:2014:2146

( 6 ) SL 1972., L 103, str. 1.

( 7 ) SL 1984., L 8, str. 17.

( 8 ) SL 1990., L 129, str. 33.

( 9 ) SL 2000., L 181, str. 65.

( 10 ) SL 2005., L 149, str. 14.

( 11 ) Taj članak u cijelosti odgovara članku 4. Direktive 72/166.

( 12 ) BOE br. 267., od 5. studenoga 2004., str. 36662., u daljnjem tekstu: LRCSCVM

( 13 ) BOE br. 222., od 13. rujna 2008., str. 37487., u daljnjem tekstu: Uredba o obveznom osiguranju

( 14 ) Vidjeti značajke tog vozila na internetskoj stranici španjolskog Ministarstva obrane na sljedećoj adresi: http:/www.ejercito.mde.es/materiales/vehiculos/Anibal.html.

( 15 ) Vidjeti u tom pogledu Prilog XVIII. točku II. podtočku (b) Reglamento General de Vehículos (Opća uredba o vozilima) koji je odobren Kraljevskom uredbom br. 2822/1998 od 23. prosinca 1998. (BOE br. 22., od 26. siječnja 1999., str. 3440.).

( 16 ) Vidjeti popis tih odstupanja na sljedećoj internetskoj adresi: http://ec.europa.eu/finance/insurance/docs/motor/list‑exempt-5th‑dir_en.pdf, iz kojeg proizlazi da je 19 država članica isključilo vojna vozila koja pripadaju državi ili, konkretnije, vozila koja se upotrebljavaju u vojne svrhe. Zbog učestalosti te odluke u uvodnoj izjavi 44. navedene direktive navode se vojna vozila te se ističe obveza informiranja koju ima tijelo odgovorno za pokriće rizika.

( 17 ) Odnosno osiguravatelj, španjolska i irska vlada, kao i Europska komisija

( 18 ) Vidjeti u tom pogledu presudu od 22. rujna 2016., Microsoft Mobile Sales International i dr. (C‑110/15, EU:C:2016:717, t. 18. i 19.).

( 19 ) Vidjeti uvodnu izjavu 1. i članak 29. te direktive.

( 20 ) Vidjeti točke 43. do 45. presude Vnuk.

( 21 ) Vidjeti točku 46. presude Vnuk i navedenu sudsku praksu.

( 22 ) Vidjeti točku 52. presude Vnuk.

( 23 ) Vidjeti točke 53. do 55. presude Vnuk.

( 24 ) Točka 59. presude Vnuk Usporediti s točkom 56. te presude: „S obzirom na sve te elemente, te posebno cilj zaštite koji se nastoji postići [Direktivom 72/166 i Direktivom 90/232], ne može se smatrati da je zakonodavac Unije želio isključiti zaštitu koju te direktive pružaju ozlijeđenim osobama u nesreći koja je uzrokovana prilikom upotrebe tog vozila tijekom koje je ono obavljalo svoju uobičajenu funkciju”.

( 25 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 24. siječnja 2012., Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33), t. 24. i navedenu sudsku praksu.

( 26 ) Vidjeti presudu od 26. travnja 2017., Farkas (C‑564/15, EU:C:2017:302), t. 38. i 39. kao i navedenu sudsku praksu.

( 27 ) Vidjeti osobito Technical consultation on motor insurance: consideration of the European Court of Justice ruling in the case of Damijan Vnuk v Zavarovalnica Triglav d.d. (C‑162/13), koji je izradilo britansko Ministarstvo prometa te je dostupan na sljedećoj internetskoj adresi: https://www.gov.uk/government/uploads/system/uploads/attachment_data/file/581193/motor‑insurance‑vnuk‑v-triglav.pdf, t. 1. do 4.

( 28 ) Vidjeti ocjenu utjecaja Komisije od 8. lipnja 2016. koja se odnosi na područje primjene Direktive 2009/103 dostupnu na sljedećoj internetskoj adresi: http://ec.europa.eu/smart‑regulation/roadmaps/docs/2016_fisma_030_motor_insurance_en.pdf, točka A, „context”, stavak 6.

( 29 ) Vidjeti točku 19. presude Vnuk.

( 30 ) Vidjeti točku 22. presude Vnuk.

( 31 ) Vidjeti točku 23. presude Vnuk.

( 32 ) Vidjeti točku 24. presude Vnuk.

( 33 ) Vidjeti točke 34. i 35. presude Vnuk.

( 34 ) Vidjeti točku 40. presude Vnuk.

( 35 ) Vidjeti točku 50. presude Vnuk kao i navedenu sudsku praksu.

( 36 ) Vidjeti točku 56. presude Vnuk.