Spojeni predmeti C-626/15 i C-659/16

Europska komisija

protiv

Vijeće Europske unije

„Tužba za poništenje – Odluka Odbora stalnih predstavnika (Coreper) – Odluka kojom se odobrava podnošenje dokumenta za razmatranje međunarodnom tijelu – Dopuštenost – Akt koji se može pobijati – Isključiva, podijeljena ili komplementarna nadležnost Europske unije – Samostalno djelovanje Unije u međunarodnom tijelu ili sudjelovanje država članica na strani Unije – Očuvanje morskih bioloških resursa – Ribolov – Zaštita okoliša – Istraživanje – Zaštićena morska područja (ZMP) – Antarktički ugovor – Konvencija o očuvanju antarktičkih morskih živih resursa – Weddellovo more i Rossovo more”

Sažetak – Presuda Suda (veliko vijeće) od 20. studenoga 2018.

Akt koji se može pobijati u smislu članka 263. UFEU‑a je svaka odluka koju je donijela institucija, ured, tijelo i agencija Unije, neovisno o njihovoj prirodi ili obliku, kojom se žele proizvesti pravni učinci. To vrijedi i za Odluku Vijeća Europske unije, kako je sadržana u zaključku predsjednika Odbora stalnih predstavnika (Coreper), kojom se odobrava podnošenje, u ime Unije i njezinih država članica, Komisiji za očuvanje antarktičkih morskih živih resursa (u daljnjem tekstu: Komisija CAMLR ) dokumenta za razmatranje budućeg prijedloga za stvaranje zaštićenog morskog područja. Naime, u vezi s, kao prvo, kontekstom navedene odluke, ona je donesena kako bi se Komisiju CAMLR uvjerilo da uspostavi zaštićeno morsko područje. Kao drugo, glede sadržaja navedene odluke, treba istaknuti da je, time što je odlučio podnijeti dokument za razmatranje u ime Unije i njezinih država članica, Coreper obvezao Komisiju da se ne udalji od tog stajališta prilikom izvršavanja svoje ovlasti vanjskog zastupanja Unije. Kao treće, što se tiče namjere donositelja akta, iz zapisnika sastanka Corepera tijekom kojeg je odluka donesena, to jest elementa koji omogućava da se objektivno odredi ta namjera, proizlazi da je cilj spomenute odluke bio da se konačno utvrdi stajalište Vijeća i potom Unije u pogledu podnošenja dokumenta za razmatranje Komisiji CAMLR u ime Unije i njezinih država članica, a ne u ime Unije same. (t. 59., 63.-65.)

U skladu s člankom 240. stavkom 1. UFEU‑a, Coreper se sastoji od stalnih predstavnika vlada država članica Unije i odgovoran je za pripremu rada Vijeća i za obavljanje zadataka koje mu Vijeće povjeri. Dakle, autori Ugovora su željeli Coreper učiniti pomoćnim tijelom Vijeća koje će za njega obavljati pripremne i izvršne poslove. Međutim, iako funkcija pripreme rada i obavljanja zadataka Vijeća ne ovlašćuje Coreper da izvršava ovlast odlučivanja koju prema Ugovorima ima Vijeće, ipak, budući da je Unija unija prava, akt koji je donio Coreper mora se moći podvrgnuti nadzoru zakonitosti ako se njime kao takvim nastoji proizvesti pravne učinke i on stoga izlazi iz okvira te pripremne i izvršne funkcije. (t. 60., 61.)

Vidjeti tekst odluke. (t. 76.-78.)

Što se tiče opsega isključive nadležnosti koju Unija ima u području očuvanja morskih bioloških resursa na temelju članka 3. stavka 1. točke (d) UFEU‑a trebalo bi smatrati da je samo očuvanje morskih bioloških resursa koje je osigurano u okviru zajedničke ribarstvene politike, i stoga neodvojivo od nje, obuhvaćeno u članku 3. stavku 1. točki (d) UFEU‑a. Stoga potonja u isključivu nadležnost Unije ulazi samo u dijelu kojim se u takvom okviru nastoji postići očuvanje morskih bioloških resursa te je slijedom toga, kao što se izričito navodi u članku 4. stavku 2. točki (d) UFEU‑a, isključena iz nadležnosti koju Unija i njezine države članice dijele u područjima poljoprivrede i ribarstva. (t. 82.-84.)

Glede dokumenta za razmatranje budućeg prijedloga za stvaranje zaštićenog morskog područja u Weddellovom moru, triju prijedloga za stvaranje ili za potporu stvaranju zaštićenih morskih područja na Antarktici kao i prijedloga za stvaranje svih posebnih područja, čije je podnošenje odobrio Coreper, u ime Europske unije i njezinih država članica, Komisiji za očuvanje antarktičkih morskih živih resursa, u kojima je ribarstvo očito samo pomoćni cilj dokumenta i predviđenih mjera i u kojima je glavni cilj i sastavni dio tog dokumenta i tih mjera zaštita okoliša, odluke kojima se odobrava podnošenje dotičnih dokumenta ne ulaze u isključivu nadležnost Unije navedenu u članku 3. stavku 1. točki (d) UFEU‑a, nego u nadležnost koju ona načelno dijeli s državama članicama u području zaštite okoliša na temelju članka 4. stavka 2. točke (e) UFEU‑a. Taj zaključak ne može se dovesti u pitanje okolnošću da se na temelju članka 11. UFEU-a zahtjevi u pogledu zaštite okoliša moraju uključiti u utvrđivanje i provedbu politika i aktivnosti Unije, uključujući zajedničku ribarstvenu politiku. Naime, iako Unija mora poštovati tu odredbu kada izvršava neku od svojih nadležnosti, politika okoliša ipak je izričito navedena u Ugovorima kao područje samostalne nadležnosti te tu mjeru, ako su cilj i glavni sastavni dio povezani s tim područjem nadležnosti, zbog toga također treba smatrati dijelom navedenog područja nadležnosti. (t. 100., 101.)

Na temelju članka 3. stavka 2. UFEU‑a, Unija raspolaže isključivom nadležnošću za sklapanje međunarodnog ugovora ako to sklapanje može utjecati na zajednička pravila ili izmijeniti njihov opseg. Dakle, pridržavajući Uniji isključivu nadležnost za donošenje sporazuma u uvjetima pojašnjenima potonjom odredbom, zakonodavac Unije namjerava potonjom odredbom izbjeći to da države članice mogu, jednostrano ili zajednički, s trećim zemljama ugovoriti obveze koje mogu utjecati na zajednička pravila ili izmijeniti njihov opseg. S obzirom na takav cilj, članak 3. stavak 2. UFEU‑a stoga, kako bi se očuvao njegov koristan učinak, treba tumačiti na način da se on, iako se njegov tekst poziva jedino na sklapanje međunarodnog ugovora, primjenjuje i u ranijem stadiju, prilikom pregovora za takav ugovor, i u kasnijem stadiju, kada je tijelo osnovano na temelju navedenog ugovora pozvano donositi njegove provedbene mjere. (t. 110.-112.)

Postoji rizik da međunarodne obveze koje su preuzele države članice mogu utjecati na zajednička pravila Unije ili izmijeniti njihov opseg, koji je takav da opravdava isključivu vanjsku nadležnost Unije na temelju članka 3. stavka 2. UFEU‑a, kada te obveze ulaze u područje primjene navedenih pravila, s tim da takav rizik ne pretpostavlja potpuno podudaranje područja obuhvaćenog međunarodnim obvezama i područja obuhvaćenog pravnim pravilima Unije. Posebice, na opseg zajedničkih pravila Unije mogu utjecati ili ga mogu izmijeniti međunarodne obveze kada navedene ulaze u područje koje je već velikim dijelom obuhvaćeno takvim pravilima. Osim toga, postojanje takvog rizika utjecaja može se utvrditi kada međunarodne obveze o kojima je riječ mogu, a da pritom nisu nužno protivne zajedničkim pravilima Unije, imati utjecaj na smisao, opseg i učinkovitost tih pravila. Na predmetnoj je stranci da podnese dokaze radi utvrđivanja isključive prirode vanjske nadležnosti Unije na čije se nepoštovanje namjerava pozvati. (t. 113.-115.)