Predmet C-343/17

Fremoluc NV

protiv

Agentschap voor Grond- en Woonbeleid voor Vlaams-Brabant (Vlabinvest ABP) i dr.

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (Prvostupanjski sud u Bruxellesu na nizozemskom jeziku, Belgija))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Temeljne slobode – Članci 21., 45., 49. i 63. UFEU a – Direktiva 2004/38/EZ – Članci 22. i 24. – Pravo prvokupa državne agencije zemljišta koja se nalaze u njezinu području djelovanja radi izgradnje socijalnih stanova – Stanovi koji se prvenstveno dodjeljuju fizičkim osobama koje imaju ‚usku društvenu, gospodarsku ili socio kulturnu vezu’ s dijelom državnog područja koji odgovara navedenom području djelovanja – Situacija čiji su svi elementi ograničeni na jednu državu članicu – Nedopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku”

Sažetak – Presuda Suda (četvrto vijeće) od 20. rujna 2018.

Prethodna pitanja – Dopuštenost – Nužnost dostavljanja Sudu zadovoljavajućih objašnjenja o činjeničnom i pravnom kontekstu – Doseg obveze u području temeljnih sloboda – Pitanje upućeno u sporu koji je ograničen samo na jednu državu članicu – Nepostojanje naznake poveznice koja traženo tumačenje čini nužnim za rješenje spora – Nedopuštenost

(Čl. 267. UFEU-a; Poslovnik Suda, čl. 94.)

Zahtjev za prethodnu odluku koji je odlukom od 19. svibnja 2017. uputio Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (Prvostupanjski sud na nizozemskom jeziku u Bruxellesu, Belgija) je nedopušten.

Najprije valja utvrditi da se zahtjev za prethodnu odluku odnosi na tumačenje odredaba UFEU-a koje se odnose na slobodu kretanja osoba, slobodu poslovnog nastana i slobodno kretanje kapitala kao i na mjere za njihovu provedbu, u situaciji u kojoj su, kako to ističe sam sud koji je uputio zahtjev, svi elementi spora u glavnom postupku ograničeni na jednu državu članicu. Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, te se odredbe UFEU-a kao i mjere za njihovu provedbu ne primjenjuju u situaciji u kojoj se svi elementi ograničavaju na unutarnja pitanja jedne države članice (vidjeti u tom smislu presude od 8. svibnja 2013., Libert i dr., C 197/11 i C 203/11, EU:C:2013:288, t. 33. i navedenu sudsku praksu i od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten, C 268/15, EU:C:2016:874, t. 47. i navedenu sudsku praksu).

U točkama 50. do 53. presude od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten (C-268/15, EU:C:2016:874) Sud je podsjetio na četiri slučaja u kojima se, međutim, za rješavanje sporova u glavnom postupku može pokazati potrebnim protumačiti odredbe Ugovorâ o temeljnim slobodama iako su svi elementi navedenih sporova ograničeni na jednu državu članicu, zbog čega se ti zahtjevi za prethodnu odluku moraju proglasiti dopuštenima.

Sud je dodao da u kontekstu situacije poput one iz glavnog postupka, čiji su svi elementi ograničeni na jednu državu članicu, sud koji je uputio zahtjev treba, u skladu sa zahtjevima iz članka 94. Poslovnika Suda, navesti Sudu po čemu je, unatoč potpuno unutarnjoj naravi, spor koji se pred njim vodi povezan s odredbama prava Unije o temeljnim slobodama i prema tome čini zatraženo prethodno tumačenje potrebnim za rješavanje tog spora (presude od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten, C-268/15, EU:C:2016:874, t. 55.; od 8. prosinca 2016., Eurosaneamientos i dr., C-532/15 i C-538/15, EU:C:2016:932, t. 47. i rješenje od 31. svibnja 2018., Bán, C-24/18, neobjavljeno, EU:C:2018:376, t. 18.).

Iz tih zahtjeva proizlazi da, kako bi se smatralo da postoji takva veza, nije dovoljna sama tvrdnja suda koji je uputio zahtjev prema kojoj se ne može isključiti da su državljani s poslovnim nastanom u drugim državama članicama bili ili mogli biti zainteresirani za korištenje odredbama Unije o temeljnim slobodama prilikom izvršavanja djelatnosti na državnom području države članice koja je donijela predmetni nacionalni propis i, prema tome, da je taj propis, koji se bez razlike primjenjuje na nacionalne državljane i na državljane drugih država članica, mogao proizvesti učinke koji nisu bili ograničeni na tu državu članicu.

Naime, u zahtjevu za prethodnu odluku moraju se istaknuti konkretni elementi, odnosno izvjesne, a ne hipotetske indicije, poput pritužbi ili tužbi koje su podnijeli subjekti iz drugih država članica ili u koje su uključeni državljani tih država, iz kojih se sa sigurnošću može izvesti zaključak o postojanju zahtijevane veze. Konkretno, sud koji je uputio zahtjev ne može se zadovoljiti podnošenjem Sudu elemenata koji omogućuju da se postojanje takve veze ne isključi ili koji, razmatrani apstraktno, mogu u tom smislu predstavljati indicije, nego, naprotiv, mora pružiti objektivne i podudarne elemente koji Sudu omogućuju provjeru postoji li navedena veza (vidjeti po analogiji presude od 6. listopada 2016., Tecnoedi Costruzioni, C 318/15, EU:C:2016:747, t. 20. i 22. i od 19. travnja 2018., Oftalma Hospital, C 65/17, EU:C:2018:263, t. 39. i 40.).

(t. 18., 20., 22., 28., 29., 33. i izreka.)