MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØEA

od 15. srpnja 2021. ( 1 )

Predmet C‑401/19

Republika Poljska

protiv

Europskog parlamenta,

Vijeća Europske unije

„Tužba za poništenje – Direktiva (EU) 2019/790 – Autorsko pravo i srodna prava – Korištenje zaštićenog sadržaja od strane pružatelja usluge dijeljenja sadržaja putem interneta – Priopćavanje javnosti – Odgovornost tih pružatelja usluge – Članak 17. – Oslobođenje od odgovornosti – Stavak 4. točka (b) i točka (c) in fine – Filtriranje sadržaja koje objavljuju korisnici – Sloboda izražavanja i informiranja – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 11. stavak 1. – Usklađenost – Jamstva kojima se ograničava to filtriranje”

I. Uvod

1. Ovom tužbom, koja je podnesena na temelju članka 263. UFEU‑a, Republika Poljska najprije zahtijeva od Suda da poništi članak 17. stavak 4. točku (b) i točku (c) in fine Direktive (EU) 2019/790 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. travnja 2019. o autorskom pravu i srodnim pravima na jedinstvenom digitalnom tržištu i izmjeni direktiva 96/9/EZ i 2001/29/EZ ( 2 ) i da, podredno, taj članak 17. poništi u cijelosti.

2. Tom se tužbom od Suda traži da ispita koju odgovornost snose pružatelji usluge dijeljenja sadržaja putem interneta kad korisnici njihovih usluga objavljuju ( 3 ) sadržaje zaštićene autorskim pravom ili srodnim pravima.

3. Ta je problematika već iznesena pred Sud u spojenim predmetima C‑682/18, YouTube, i C‑683/18, Cyando, s gledišta okvira uspostavljenog Direktivom 2000/31/EZ o određenim pravnim aspektima usluga informacijskog društva na unutarnjem tržištu, posebno elektroničke trgovine (Direktiva o elektroničkoj trgovini) ( 4 ), i Direktivom 2001/29/EZ o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu ( 5 ). U ovom slučaju treba ispitati članak 17. Direktive 2019/790, kojim se predviđa novi sustav odgovornosti primjenjiv na pružatelje usluge dijeljenja sadržaja putem interneta.

4. Kao što će se to objasniti u ovom mišljenju, tom se odredbom tim pružateljima usluga nalažu obveze praćenja sadržaja koji objavljuju korisnici njihovih usluga kako bi se spriječilo učitavanje djela i predmeta zaštite kojima nositelji prava ne žele omogućiti pristup na tim uslugama. To preventivno praćenje u pravilu se provodi u obliku filtriranja tog sadržaja s pomoću informatičkih alata.

5. Međutim, to filtriranje dovodi do složenih pitanja koja tužitelj postavlja u pogledu slobode izražavanja i informiranja koja je korisnicima usluga dijeljenja zajamčena člankom 11. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja). Sud će s obzirom na svoje presude Scarlet Extended ( 6 ), SABAM ( 7 ) i Glawischnig‑Piesczek ( 8 ) morati odlučiti je li i, eventualno, u kojim uvjetima, takvo filtriranje u skladu s tom slobodom. Morat će uzeti u obzir prednosti, ali i opasnosti takvog filtriranja i u tom okviru osigurati očuvanje „pravedne ravnoteže” između, s jedne strane, interesa nositelja prava da se njihovo intelektualno vlasništvo djelotvorno zaštiti i, s druge strane, interesa tih korisnika i javnosti općenito za slobodno kretanje informacija na internetu.

6. U ovom ću mišljenju objasniti da, prema mojem mišljenju, zakonodavac Unije može, uz poštovanje slobode izražavanja, naložiti određene obveze praćenja i filtriranja određenim internetskim posrednicima, ali pod uvjetom da su te obveze popraćene dostatnim jamstvima, kako bi se minimizirao utjecaj takvog filtriranja na tu slobodu. Budući da članak 17. Direktive 2019/790, prema mojem mišljenju, sadržava takva jamstva, predložit ću Sudu da presudi da je ta odredba valjana i da stoga odbije tužbu Republike Poljske ( 9 ).

II. Pravni okvir

A. Direktiva 2000/31

7. Člankom 14. Direktive 2000/31, naslovljenim „Smještaj informacija na poslužitelju (‚hosting’)”, u njegovu stavku 1., određuje se: „Kad se pružena usluga informacijskog društva sastoji od pohrane informacija dobivenih od primatelja usluge, države članice moraju osigurati da davatelj usluge nije odgovoran za informacije pohranjene na zahtjev primatelja usluge, pod uvjetom: (a) da davatelj nema stvarnog znanja o protuzakonitoj aktivnosti ili informaciji i, u pogledu zahtjeva za naknadu štete, ne zna za činjenice ili okolnosti iz kojih bi bila vidljiva protuzakonita aktivnost ili informacija; ili (b) da davatelj, odmah po dobivanju takvog saznanja ili spoznaje žurno djeluje kako bi uklonio te informacije ili onemogućio pristup informacijama.”

8. Člankom 15. te direktive, naslovljenim „Nepostojanje obveze praćenja”, u njegovu stavku 1., predviđa se: „Države članice ne mogu uvesti opću obvezu za davatelje usluga da pri pružanju usluga iz članaka 12., 13., i 14. prate informacije koje prenose ili pohranjuju niti opću obvezu da aktivno traže činjenice ili okolnosti koje bi ukazivale na protuzakonite aktivnosti.”

B. Direktiva 2001/29

9. Člankom 3. Direktive 2001/29, naslovljenim „Pravo priopćavanja autorskog djela javnosti i pravo stavljanja drugih predmeta zaštite na raspolaganje javnosti”, u njegovim stavcima 1. i 2., određuje se: „1. Države članice moraju predvidjeti autorima isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za svako priopćavanje njihovih djela javnosti, žicom ili bežičnim putem, uključujući stavljanje njihovih djela na raspolaganje javnosti tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu. 2. Države članice moraju predvidjeti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za stavljanje na raspolaganje javnosti, žicom ili bežičnim putem, tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu: (a) umjetnicima izvođačima, fiksacija njihovih izvedbi; (b) proizvođačima fonograma, njihovih fonograma; (c) proizvođačima prvih fiksiranja filmova, izvornika i primjeraka njihovih filmova; (d) organizacijama za radiodifuziju, fiksacija njihovih radiodifuzijskih emitiranja, bez obzira na to jesu li ta emitiranja prenesena putem žice ili putem zraka, uključujući kabelom ili satelitom.”

10. Člankom 5. te direktive, naslovljenim „Iznimke i ograničenja”, u njegovu stavku 3., predviđa se: „Države članice mogu predvidjeti iznimke ili ograničenja prava navedenih u člancima 2. i 3. u sljedećim slučajevima: […] (d) doslovno navođenje u svrhe kao što je kritika ili osvrt […]; […] (k) korištenje radi karikature, parodije ili pastiša; […]”

C. Direktiva 2019/790

11. Člankom 17. Direktive 2019/790, naslovljenim „Korištenje zaštićenog sadržaja od strane pružatelja usluge dijeljenja sadržaja putem interneta”, određuje se: „1. Države članice predviđaju da pružatelj usluge dijeljenja sadržaja putem interneta u svrhe ove Direktive obavlja radnju priopćavanja javnosti ili radnju stavljanja na raspolaganje javnosti kada javnosti daje pristup djelima zaštićenima autorskim pravom ili drugim predmetima zaštite koje učitavaju njegovi korisnici. Pružatelj usluge dijeljenja sadržaja putem interneta stoga je dužan ishoditi odobrenje nositelja prava iz članka 3. stavaka 1. i 2. [Direktive 2001/29], na primjer sklapanjem ugovora o licenciranju, u svrhu priopćavanja javnosti ili stavljanja na raspolaganje javnosti djelâ ili drugih predmeta zaštite. 2. Države članice predviđaju da, ako pružatelj usluge dijeljenja sadržaja putem interneta dobije odobrenje, na primjer sklapanjem ugovora o licenciranju, to odobrenje obuhvaća i radnje korisnika usluga koje su obuhvaćene područjem primjene članka 3. [Direktive 2001/29] kada oni ne djeluju na komercijalnoj osnovi ili ako svojom aktivnošću ne ostvaruju znatne prihode. 3. Kada pružatelj usluge dijeljenja sadržaja putem interneta obavlja priopćavanje javnosti ili stavljanje na raspolaganje javnosti u skladu s uvjetima utvrđenima ovom Direktivom, ograničenje odgovornosti utvrđeno u članku 14. stavku 1. [Direktive 2000/31] ne primjenjuje se na situacije obuhvaćene ovim člankom. Prvim podstavkom ovog stavka ne utječe se na moguću primjenu članka 14. stavka 1. [Direktive 2000/31] na te pružatelje usluga za potrebe koje nisu obuhvaćene područjem primjene ove Direktive. 4. Ako odobrenje nije dano, pružatelji usluge dijeljenja sadržaja putem interneta odgovorni su za neovlašteno priopćavanje javnosti, uključujući stavljanje na raspolaganje javnosti, djela zaštićenih autorskim pravom i drugih predmeta zaštite, osim u slučajevima kada pružatelji usluga dokažu da su: (a) poduzeli sve u svojoj moći kako bi dobili odobrenje; i (b) poduzeli sve u svojoj moći, u skladu s visokim sektorskim standardima profesionalne pažnje, kako bi se osigurala nedostupnost određenih djela i drugih predmeta zaštite za koje su nositelji prava pružateljima usluga pružili relevantne i potrebne informacije; a u svakom slučaju (c) djelovali žurno nakon što su od nositeljâ prava primili dovoljno obrazloženu obavijest, radi onemogućavanja pristupa prijavljenim djelima ili drugim predmetima zaštite na svojim internetskim stranicama ili njihova uklanjanja sa svojih internetskih stranica te usto učinili sve u svojoj moći kako bi spriječili njihova buduća učitavanja u skladu s točkom (b). 5. Pri utvrđivanju ispunjava li pružatelj usluga svoje obveze iz stavka 4. i uz poštovanje načela proporcionalnosti, među ostalim se uzimaju u obzir sljedeći elementi: (a) tip, publika i opseg usluge te vrsta djela ili drugih predmeta zaštite koje učitavaju korisnici usluge; i (b) dostupnost odgovarajućih i djelotvornih sredstava i njihov trošak za pružatelje usluga. […] 7. Suradnja između pružatelja usluge dijeljenja sadržaja putem interneta i nositelja prava ne smije dovesti do sprečavanja dostupnosti djela ili drugih predmeta zaštite koje su učitali korisnici i koji ne krše autorsko pravo i srodna prava, uključujući kada su takva djela ili drugi predmeti zaštite obuhvaćeni iznimkom ili ograničenjem. Države članice osiguravaju da se korisnici u svakoj državi članici mogu osloniti na svaku od sljedećih postojećih iznimaka ili ograničenja pri učitavanju i stavljanju na raspolaganje sadržaja koje su proizveli korisnici usluga dijeljenja sadržaja putem interneta: (a) citate, kritike, osvrte; (b) korištenje u svrhe karikature, parodije ili pastiša; 8. Primjena ovog članka ne smije dovesti ni do kakve opće obveze praćenja. Države članice predviđaju da pružatelji usluge dijeljenja sadržaja putem interneta nositeljima prava na njihov zahtjev pružaju odgovarajuće informacije o funkcioniranju svojih praksi u pogledu suradnje iz stavka 4. i, u slučaju da su pružatelji usluga i nositelji prava sklopili ugovore o licenciranju, informacije o korištenju sadržaja obuhvaćenog takvim ugovorima. 9. Države članice predviđaju da pružatelji usluge dijeljenja sadržaja putem interneta uspostavljaju djelotvorne i žurne pritužbene mehanizme i mehanizme pravne zaštite koji bi korisnicima njihovih usluga bili dostupni u slučaju sporova o onemogućivanju pristupa djelima ili drugim predmetima zaštite koje su oni učitali ili njihovog uklanjanja. Kada nositelji prava zatraže onemogućivanje pristupa njihovim određenim djelima ili drugim predmetima zaštite ili uklanjanje tih djela ili predmeta zaštite, oni propisno obrazlažu svoje zahtjeve. Pritužbe podnesene u okviru mehanizma predviđenog u prvom podstavku obrađuju se bez odgode, a odluke o onemogućivanju pristupa učitanom sadržaju ili njegovom uklanjanju podliježu preispitivanju koje provodi čovjek. Države članice također osiguravaju da korisnici imaju pristup izvansudskim mehanizmima pravne zaštite za rješavanje sporova. Takvi mehanizmi omogućuju nepristrano rješavanje sporova i korisniku ne uskraćuju pravnu zaštitu koja postoji sukladno nacionalnom pravu, ne dovodeći pritom u pitanje prava korisnika na korištenje učinkovitih pravnih sredstava pred sudom. Osobito, države članice osiguravaju da korisnici imaju pristup sudu ili drugom mjerodavnom pravosudnom tijelu da bi se ispitala primjena iznimke ili ograničenja autorskog prava i srodnih prava. Ova Direktiva ni na koji način ne utječe na zakonita korištenja, poput korištenja na temelju iznimaka i ograničenja predviđenih pravom Unije […]. Pružatelji usluge dijeljenja sadržaja putem interneta dužni su u svojim općim uvjetima obavijestiti korisnike o mogućnosti korištenja djela i drugih predmeta zaštite na temelju iznimaka ili ograničenja autorskog prava i srodnih prava predviđenih pravom Unije. 10. Komisija od 6. lipnja 2019. u suradnji s državama članicama organizira dijaloge s dionicima s ciljem raspravljanja o najboljim praksama u smislu suradnje između pružatelja usluge dijeljenja sadržaja putem interneta i nositelja prava. Komisija nakon savjetovanja s pružateljima usluge dijeljenja sadržaja putem interneta, nositeljima prava, organizacijama korisnika i drugim relevantnim dionicima te uzimajući u obzir zaključke dijaloga s dionicima izdaje smjernice o primjeni ovog članka, posebno u vezi sa suradnjom iz stavka 4. Pri raspravljanju o najboljim praksama posebno se, između ostalog, u obzir uzima potreba za ravnotežom među temeljnim pravima i primjena iznimaka i ograničenja. Za potrebe dijaloga među dionicima organizacije korisnika imaju pristup odgovarajućim informacijama pružatelja usluge dijeljenja sadržaja putem interneta o funkcioniranju njihovih praksi u smislu stavka 4.”

III. Činjenice iz kojih proizlazi ova tužba

A. Prijedlog direktive o autorskim pravima na jedinstvenom digitalnom tržištu

12. Europska komisija je 14. rujna 2016. podnijela Prijedlog direktive o autorskim pravima na jedinstvenom digitalnom tržištu ( 10 ). Cilj je tog prijedloga bio prilagoditi pravila Unije u području književnog i umjetničkog vlasništva, odnosno autorskog prava i prava srodnih autorskom pravu, osobito Direktivu 2001/29, razvoju digitalnih tehnologija ( 11 ). Njime se također nastojalo postići usklađivanje u tom području na način kojim se, uz istodobno osiguranje visoke razine zaštite intelektualnog vlasništva, osigurava široka dostupnost kreativnog sadržaja u cijeloj Uniji i održava „pravična ravnoteža” s drugim javnim interesima u digitalnom okruženju.

13. Konkretnije, u tom se okviru člankom 13. tog prijedloga nastojao otkloniti „Value Gap”, odnosno jaz između vrijednosti koju pružatelji usluge dijeljenja sadržaja putem interneta ostvaruju na temelju djela i predmeta zaštite te prihoda koje isplaćuju nositeljima prava ( 12 ).

14. U tom pogledu valja podsjetiti na to da usluge o kojima je riječ, koje su karakteristične za interaktivnu uslugu „Web 2.0”, među kojima su najpoznatiji primjeri YouTube ( 13 ), Soundcloud ili pak Pinterest, svakom omogućuju da automatski, bez prethodnog nadzora pružatelja tih usluga, objavi sadržaj koji želi. Sadržaju koji objavljuju korisnici tih usluga, a koji se općenito naziva „user‑generated content” ili „user‑uploaded content”, potom se može pristupiti u streamingu (kontinuirani prijenos) s internetskih stranica ili iz aplikacija za navedene usluge za pametne uređaje, pri čemu taj pristup olakšavaju funkcije indeksiranja, pretraživanja i preporuka koje one općenito sadržavaju, i to najčešće besplatno, dok pružatelji tih usluga obično zarađuju prodajom oglasnih prostora. Na taj se način na raspolaganje javnosti na internetu stavlja golema količina sadržaja ( 14 ), uključujući znatan dio djela i drugih predmeta zaštite.

15. Međutim, nositelji prava, osobito oni u glazbenoj industriji, još od 2015. tvrde da, iako te usluge dijeljenja sadržaja zapravo imaju važnu ulogu u distribuciji djela i drugih predmeta zaštite na internetu te njihovi pružatelji na njima ostvaruju znatne prihode od oglašavanja, ti pružatelji ne isplaćuju pravičnu naknadu nositeljima prava. Prihod koji im ti pružatelji isplaćuju osobito je neznatan u odnosu na prihod koji im isplaćuju pružatelji usluge streaminga glazbe, kao što je Spotify, iako se potrošači tih dviju vrsta usluga često smatraju istovjetnim izvorima pristupa navedenim predmetima. To također dovodi do nepoštenog tržišnog natjecanja među navedenim uslugama ( 15 ).

16. Da bi se dobro razumio argument „Value Gap”, valja se vratiti na pravni okvir koji se primjenjivao prije donošenja Direktive 2019/790 i na pravne nesigurnosti koje je on podrazumijevao.

17. S jedne strane, člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/29 autorima se priznaje isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za svako „priopćavanje” njihovih djela „javnosti”, uključujući „stavljanje” tih djela „na raspolaganje javnosti” tako da im pripadnici javnosti mogu pristupiti s mjesta i u vrijeme koje sami odaberu ( 16 ). Slična se prava priznaju nositeljima srodnih prava u pogledu njihovih predmeta zaštite ( 17 ) na temelju članka 3. stavka 2. te direktive ( 18 ). Stoga u načelu ( 19 ) trećina ne može „priopćavati javnosti” djelo ili predmet zaštite a da prethodno ne dobije odobrenje nositelja prava na to djelo ili predmet zaštite, koje općenito ima oblik ugovora o licenciranju i dodjeljuje se za naknadu ( 20 ). Međutim, iako je oduvijek jasno da korisnikovo objavljivanje djela ili predmeta zaštite na usluzi dijeljenja predstavlja radnju „priopćavanja javnosti” za koju je potrebno takvo prethodno odobrenje, o pitanju trebaju li sami pružatelji tih usluga sklopiti ugovore o licenciranju i plaćati naknadu nositeljima prava vodi se žustra polemika između tih pružatelja i navedenih nositelja ( 21 ).

18. S druge strane, članak 14. Direktive 2000/31 sadržava „sigurnu luku” (safe harbour) za pružatelje usluga informacijskog društva koje se sastoje od pohrane sadržaja dobivenog od trećih osoba. Tom se odredbom u biti predviđa da se pružatelj takve usluge oslobađa od svake odgovornosti koja može proizlaziti ( 22 ) iz nezakonitog sadržaja koji pohranjuje na zahtjev korisnika te usluge, pod uvjetom da ne zna za taj sadržaj ili, ovisno o slučaju, da ga žurno ukloni. Međutim, čak i u tom slučaju postoji polemika u pogledu pitanja mogu li pružatelji usluge dijeljenja sadržaja putem interneta ostvariti pravo na to oslobođenje u području autorskog prava ( 23 ).

19. Ta je polemika još žustrija jer Sud dosad nije imao priliku o njoj odlučivati. ( 24 )

20. U takvom su kontekstu određeni pružatelji usluge dijeljenja jednostavno odbili sklopiti ugovore o licenciranju s nositeljima prava za djela i predmete zaštite koje objavljuju korisnici njihovih usluga jer su smatrali da to nisu dužni učiniti. Drugi su pružatelji ipak pristali sklopiti takve ugovore, ali uvjeti iz tih ugovora, prema mišljenju nositelja prava, nisu bili pravedni jer potonji nositelji nisu mogli ravnopravno pregovarati s navedenim pružateljima ( 25 ).

21. S obzirom na navedeno, cilj je Prijedloga direktive stoga bio, s jedne strane, omogućiti nositeljima prava dobivanje bolje naknade za korištenje njihovih djela i drugih predmeta zaštite na uslugama dijeljenja sadržaja putem interneta, tako da se potvrdi obveza pružatelja tih usluga da s tim nositeljima sklope ugovore o licenciranju ( 26 ).

22. S druge strane, tim se prijedlogom nositeljima prava nastojao omogućiti lakši nadzor nad korištenjem njihovih djela i predmeta zaštite na uslugama o kojima je riječ. U tom se pogledu njegovim člankom 13. pružatelje navedenih usluga u biti obvezivalo na upotrebu alata za automatsko prepoznavanje sadržaja koje su neki od njih već dobrovoljno uspostavili, odnosno informatičkih alata čije će se funkcioniranje opisati u nastavku ( 27 ), koji se mogu upotrebljavati, među ostalim, u trenutku kad korisnik objavljuje sadržaj, odakle i zajednički naziv za te alate „Upload filter” (filteri za učitavanje), kako bi se automatiziranim postupkom provjerilo uključuje li taj sadržaj djelo ili drugi predmet zaštite i, prema potrebi, onemogućilo njegovo širenje ( 28 ).

23. Prijedlog direktive i osobito njegov članak 13. doveli su do brojnih rasprava u Parlamentu i Vijeću u okviru zakonodavnog postupka. Usto, taj je postupak bio obilježen žestokim kampanjama lobiranja koje su provodili relevantni gospodarski subjekti i protivljenjem dijela civilnog društva, akademskih krugova i zagovornika slobode izražavanja, koji su navodili štetne učinke koje bi, prema njihovu mišljenju, na tu slobodu mogla imati obveza pružatelja usluga dijeljenja da uspostave „upload filters” ( 29 ).

24. Prijedlog direktive u konačnici su odobrili Parlament 26. ožujka 2019. i Vijeće 16. travnja 2019. ( 30 ). Taj je prijedlog 17. travnja 2019. službeno donesen kao Direktiva 2019/790. Države članice morale su je prenijeti najkasnije do 7. lipnja 2021. ( 31 ).

B. Članak 17. Direktive 2019/790

25. Tijekom tog zakonodavnog postupka članak 13. Prijedloga direktive bio je predmet različitih izmjena. Donesen je u znatno različitom tekstu kao članak 17. Direktive 2019/790. Čini mi se korisnim sada prikazati njegove određene temeljne aspekte.

26. Kao prvo, članak 17. Direktive 2019/790 odnosi se, kao što se to navodi u njegovu naslovu, na „pružatelj[e] usluge dijeljenja sadržaja putem interneta” ( 32 ). Taj je pojam u članku 2. točki 6. prvom stavku te direktive definiran kao svaki „pružatelj usluge informacijskog društva čija je glavna svrha ili jedna od glavnih svrha pohranjivanje velike količine djela zaštićenih autorskim pravima ili drugih predmeta zaštite koje su učitali njegovi korisnici i davanje pristupa javnosti tim djelima ili drugim predmetima zaštite, koje organizira i promovira u svrhu ostvarivanja dobiti”. Neovisno o općenitoj prirodi upotrijebljenih izraza, iz njih jasno proizlazi da se taj članak 17. odnosi na „velike” pružatelje usluge dijeljenja za koje se smatra da su povezani s „Value Gap” ( 33 ), čije funkcioniranje očito odražava ta definicija ( 34 ).

27. Kao drugo, u članku 17. stavku 1. prvom podstavku Direktive 2019/790 navodi se da pružatelj usluge dijeljenja „u svrhe ove Direktive obavlja radnju priopćavanja javnosti ili radnju stavljanja na raspolaganje javnosti kada javnosti daje pristup djelima zaštićenima autorskim pravom ili drugim predmetima zaštite koje učitavaju njegovi korisnici”. Slijedom toga, kao što je to pojašnjeno u drugom podstavku tog stavka, ti pružatelji u načelu su dužni ishoditi odobrenje nositeljâ prava, na primjer sklapanjem ugovora o licenciranju u pogledu korištenja, na njihovim uslugama, zaštićenog sadržaja koji objavljuju korisnici ( 35 ). Zakonodavac Unije tako je ex lege riješio polemiku navedenu u točki 17. ovog mišljenja u korist tih nositelja ( 36 ).

28. Ta je obveza u izravnom odnosu s općim ciljem članka 17. Direktive 2019/790, odnosno „ostvari[ti] pravedno tržište za autorsko pravo koje dobro funkcionira” ( 37 ), pri čemu se potiče razvoj „tržišta za licenciranje između nositelja prava i pružatelja usluge dijeljenja”. Riječ je o jačanju položaja tih nositelja prava prilikom pregovora (ili ponovnih pregovora) o ugovorima o licenciranju s tim pružateljima usluge kako bi se osiguralo da su ti ugovori „pravedni” i da održavaju „razumnu ravnotežu između obiju strana” ( 38 ), te stoga o otklanjanju „Value Gap”. Pregovarački položaj tih nositelja prava tim je jači jer oni u načelu nisu dužni sklopiti takve ugovore s tim pružateljima usluge ( 39 ).

29. Kao treće, u članku 17. stavku 3. Direktive 2019/790 pojašnjava se da, kada pružatelj usluge dijeljenja obavlja „priopćavanje javnosti” ili „stavljanje na raspolaganje javnosti” u skladu s uvjetima utvrđenima u stavku 1. tog članka, ne primjenjuje se oslobođenje od odgovornosti predviđeno u članku 14. Direktive 2000/31 ( 40 ).

30. Kao četvrto, u tom članku 17. stavku 4. pojašnjava se da su pružatelji usluge dijeljenja, ako nisu dobili odobrenje nositelja prava, odgovorni za „neovlašteno” ( 41 ) priopćavanje javnosti putem njihove usluge. Riječ je o logičnoj posljedici prethodno navedenog: budući da se za te pružatelje trenutačno smatra da obavljaju radnje „priopćavanja javnosti” kad „daju pristup” djelima i drugim predmetima zaštite koje su učitali korisnici njihovih usluga, oni snose izravnu (ili „primarnu”) odgovornost u slučaju nezakonitog „priopćavanja”.

31. Izravna odgovornost koju snosi osoba koja obavlja nezakonitu radnju „priopćavanja javnosti” načelno je objektivna odgovornost ( 42 ). Pružatelji usluge dijeljenja stoga bi morali biti automatski odgovorni svaki put kad se djelo ili predmet zaštite nezakonito objavi na njihovoj usluzi. Na temelju toga bi im se osobito moglo naložiti da predmetnim nositeljima prava isplate naknadu za moguću posljedičnu štetu ( 43 ).

32. Međutim, s obzirom na to da su, s jedne strane, korisnici usluge dijeljenja ti koji objavljuju sadržaj koji se na njoj nalazi, pri čemu pružatelji te usluge ne provode prethodni odabir u tom pogledu ( 44 ), i da, s druge strane, ti pružatelji usluge vjerojatno neće moći dobiti odobrenje svih nositelja prava za sva postojeća i buduća djela i druge predmete zaštite koji bi se na taj način na nju mogli učitati ( 45 ), takva objektivna odgovornost obvezala bi navedene pružatelje na to da u cijelosti promijene poslovni model i time napuste sam model interaktivne usluge „Web 2.0”.

33. Stoga je zakonodavac Unije smatrao da za te pružatelje treba predvidjeti poseban mehanizam odgovornosti ( 46 ). U skladu s člankom 17. stavkom 4. Direktive 2019/790 oni u slučaju nezakonitog „priopćavanja javnosti” putem svoje usluge mogu biti oslobođeni od svake odgovornosti ako dokažu da su: – „(a) poduzeli sve u svojoj moći kako bi dobili odobrenje; i – (b) poduzeli sve u svojoj moći, u skladu s visokim sektorskim standardima profesionalne pažnje, kako bi se osigurala nedostupnost određenih djela i drugih predmeta zaštite za koje su nositelji prava pružateljima usluga pružili relevantne i potrebne informacije; a u svakom slučaju – (c) djelovali žurno nakon što su od nositeljâ prava primili dovoljno obrazloženu obavijest, radi onemogućavanja pristupa prijavljenim djelima ili drugim predmetima zaštite na svojim internetskim stranicama ili njihova uklanjanja sa svojih internetskih stranica te usto učinili sve u svojoj moći kako bi spriječili njihova buduća učitavanja u skladu s točkom (b)”.

34. Dva od tih kumulativnih uvjeta okosnica su ove tužbe. Ostali će stavci članka 17. Direktive 2019/790 postupno biti izneseni tijekom ispitivanja te tužbe ( 47 ).

IV. Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka

35. Tužbom podnesenom tajništvu Suda 24. svibnja 2019. Republika Poljska pokrenula je ovaj postupak.

36. Republika Poljska od Suda zahtijeva da: – poništi članak 17. stavak 4. točku (b) i točku (c) in fine, odnosno dio koji se odnosi na tekst „te usto učinili sve u svojoj moći kako bi spriječili njihova buduća učitavanja u skladu s točkom (b)” u Direktivi 2019/790; – podredno, u slučaju da Sud utvrdi da se pobijane odredbe ne mogu odvojiti od ostatka članka 17. te direktive, a da se on sadržajno ne izmijeni, taj članak poništi u cijelosti; – Parlamentu i Vijeću naloži snošenje troškova.

37. Parlament od Suda zahtijeva da: – odbije tužbu kao neosnovanu; – Republici Poljskoj naloži snošenje troškova.

38. Vijeće od Suda zahtijeva da: – glavne zahtjeve odbaci kao nedopuštene; – podredno, odbije tužbu kao neosnovanu u cijelosti; – Republici Poljskoj naloži snošenje troškova.

39. Odlukom predsjednika Suda od 17. listopada 2019. Kraljevini Španjolskoj, Francuskoj Republici, Portugalskoj Republici i Europskoj komisiji odobrena je intervencija u potporu zahtjevima Parlamenta i Vijeća. Intervencijske podneske podnijeli su svi ti intervenijenti, osim Portugalske Republike.

40. Stranke i intervenijenti, osim portugalske vlade, bili su zastupani na raspravi održanoj 10. studenoga 2020.

V. Analiza

41. U potporu svojoj tužbi Republika Poljska poziva se na jedan tužbeni razlog, koji se temelji na povredi prava na slobodu izražavanja i informiranja zajamčenog člankom 11. stavkom 1. Povelje ( 48 ). Prije nego što ispitam meritum tog tužbenog razloga (odjeljak B), ukratko ću razmotriti dopuštenost tužbe (odjeljak A).

A. Dopuštenost

42. Parlament, Vijeće, francuska vlada i Komisija tvrde da su glavni zahtjevi iz tužbe nedopušteni u dijelu u kojem se njima nastoji ishoditi poništenje samo točke (b) i točke (c) in fine članka 17. stavka 4. Direktive 2019/790. Slažem se s tim mišljenjem.

43. Naime, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, djelomično poništenje akta Unije moguće je samo u mjeri u kojoj su elementi čije se poništenje traži odvojivi od ostatka tog akta. Taj zahtjev nije ispunjen ako takvo djelomično poništenje akta ima za učinak izmjenu njegove biti ( 49 ).

44. Naime, poništenje samo točke (b) i točke (c) in fine u njegovu stavku 4. očito bi izmijenilo bit članka 17. Direktive 2019/790. Kao što to tvrde Parlament, Vijeće, francuska vlada i Komisija, različite odredbe tog članka 17. zajedno čine „složen” sustav odgovornosti koji odražava ravnotežu koju zakonodavac Unije nastoji postići između prava i interesa pružatelja usluge dijeljenja, korisnikâ njihove usluge i nositeljâ prava. Posljedica poništenja samo pobijanih odredbi bila bi zamjena tog sustava odgovornosti sustavom koji je istodobno bitno drukčiji i znatno povoljniji za te pružatelje. Drugim riječima, slijedom takvog djelomičnog poništenja Sud bi trebao preinačiti taj članak 17., što ne može učiniti u okviru postupka za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a.

45. Suprotno tomu, stranke se slažu da su dopušteni tužiteljevi podredni zahtjevi, kojima traži poništenje članka 17. Direktive 2019/790 u cijelosti. Naime, koliko je god taj članak važan, njegovo poništenje ne bi izmijenilo bit te direktive. Njezini brojni članci odnose se na različite predmete te su podijeljeni u različite glave i poglavlja. Članak 17. navedene direktive zbog toga je odvojiv od njezinih ostalih članaka, koji bi se u potpunosti mogli održati na snazi u slučaju poništenja prvonavedenog članka ( 50 ).

B. Meritum

46. Jedini tužbeni razlog na koji se poziva Republika Poljska može se sažeti u nekoliko riječi. Ona u biti tvrdi da, u skladu s člankom 17. stavkom 4. točkom (b) i točkom (c) in fine Direktive 2019/790, pružatelji usluge dijeljenja, kako bi bili oslobođeni od svake odgovornosti u slučaju nezakonitog „priopćavanja javnosti” djela ili drugih predmeta zaštite na njihovoj usluzi, trebaju provesti preventivno praćenje sadržaja koji korisnici žele objaviti. Da bi to učinili, trebaju se koristiti informatičkim alatima koji omogućuju automatsko filtriranje navedenog sadržaja. Međutim, to preventivno praćenje čini ograničenje pri ostvarivanju prava na slobodu izražavanja zajamčenog člankom 11. Povelje. To ograničenje nije u skladu s tim instrumentom jer se njime povređuje „bit” tog temeljnog prava ili se, u najmanju ruku, ne poštuje načelo proporcionalnosti.

47. U odgovoru na tužbu Parlament i Vijeće, koje podupiru španjolska i francuska vlada te Komisija, osporavaju svaku od tih točaka. Stoga ću ih ispitati zasebno u odjeljcima koji slijede. Najprije ću razmotriti doseg pobijanih odredbi (odjeljak 1.). Zatim ću ispitati pitanje ograničenja pri ostvarivanju prava na slobodu izražavanja i informiranja (odjeljak 2.) i, naposljetku, pitanje usklađenosti tog ograničenja s Poveljom (odjeljak 3.).

1. Doseg pobijanih odredbi

48. Kako bi se utvrdio točan doseg uvjeta oslobođenja od odgovornosti predviđenih u članku 17. stavku 4. točki (b) i točki (c) in fine Direktive 2019/790, korisno je za usporedbu uzeti u obzir uvjete iz članka 14. Direktive 2000/31. U biti, na temelju tog članka pružatelj se oslobađa od svake odgovornosti koja može proizlaziti iz nezakonite informacije koju pohranjuje na zahtjev korisnika svoje usluge pod uvjetom da, kao prvo, ne zna za taj sadržaj ili, kao drugo, ovisno o slučaju, da žurno ukloni tu informaciju ili joj onemogući pristup. U praksi se od takvog pružatelja ne očekuje da prati informacije na svojim poslužiteljima i da aktivno traži nezakonite informacije koje se na njima nalaze ( 51 ). Suprotno tomu, kad pružatelj sazna za postojanje i lokaciju takve nezakonite informacije, u pravilu u okviru prijave treće osobe, on mora odgovoriti uklanjanjem predmetne informacije ili onemogućavanjem pristupa toj informaciji, u skladu sa sustavom „prijave i uklanjanja” (notice and take down) ( 52 ).

49. Suprotno tomu, kao što to tvrdi tužitelj, kako bi ispunili uvjete predviđene pobijanim odredbama, pružatelji usluge dijeljenja moraju provesti preventivno praćenje informacija koje objavljuju korisnici te usluge (odjeljak (a)). Međutim, kako bi proveli takvo praćenje, ti se pružatelji u velikom broju slučajeva moraju koristiti informatičkim alatima koji omogućuju automatsko filtriranje navedenog sadržaja (odjeljak (b)).

a) Preventivno praćenje sadržaja koji objavljuju korisnici...

50. Kao prvo, podsjećam na to da, s jedne strane, u skladu s člankom 17. stavkom 4. točkom (b) Direktive 2019/790, pružatelji usluge dijeljenja moraju poduzeti „sve u svojoj moći, u skladu s visokim sektorskim standardima profesionalne pažnje”, kako bi se „osigurala nedostupnost” određenih djela i drugih predmeta zaštite za koje su nositelji prava pružateljima usluga pružili relevantne i potrebne informacije.

51. S druge strane, u skladu s tim stavkom točkom (c), kad od nositeljâ prava prime dovoljno obrazloženu obavijest koja se odnosi na prisutnost djela ili drugih predmeta zaštite na njihovim uslugama, ti pružatelji moraju ne samo žurno djelovati kako bi onemogućili pristup tim predmetima ili ih uklonili sa svojih internetskih stranica ( 53 ), nego također moraju poduzeti „sve u svojoj moći” kako bi „spriječili njihova buduća učitavanja”, ovaj put u skladu s logikom „prijave i zabrane pristupa” (notice and stay down).

52. Ukratko, pobijanim se odredbama pružateljima usluge dijeljenja nalažu obveze dužne pažnje ili, drugim riječima, obveze ulaganja maksimalnih napora ( 54 ) u području praćenja njihove usluge. Kako bi se „osigurala nedostupnost” određenih djela i drugih predmeta zaštite koje su identificirali nositelji prava i kako bi „spriječili njihova buduća učitavanja”, ti pružatelji moraju poduzeti „sve mjere koje bi poduzeo i pažljivi operator” ( 55 ) kako bi u moru sadržaja koje korisnici objavljuju aktivno otkrili te onemogućili ili uklonili onaj sadržaj kojim se reproduciraju predmeti o kojima je riječ ( 56 ).

53. To tumačenje potvrđuje cilj koji se nastoji postići člankom 17. Direktive 2019/790. Naime, na temelju članka 14. Direktive 2000/31 nositelji prava moraju pratiti usluge dijeljenja i putem prijave obavijestiti pružatelje tih usluga o sadržaju koji se na njima nalazi, a kojim se nanosi povreda, kako bi ga potonji pružatelji uklonili. Međutim, kao što je na to podsjetilo Vijeće, zakonodavac Unije smatrao je prilikom donošenja navedenog članka 17. da takav sustav predstavlja preveliko opterećenje za nositelje prava te im ne omogućuje učinkovit nadzor nad korištenjem njihovih djela i drugih predmeta zaštite na tim uslugama ( 57 ). Konkretno, uklonjeni sadržaj često se ponovno objavljuje nedugo nakon uklanjanja, što potonje nositelje obvezuje na povećanje broja prijava ( 58 ). Kako bi se riješio problem, pobijanim se odredbama na te iste pružatelje prebacuje teret praćenja njihove usluge ( 59 ).

54. Kao drugo, kao što to tvrdi Republika Poljska, kako bi postigli ciljeve pobijanih odredbi, pružatelji usluge dijeljenja moraju ex ante pokušati spriječiti objavljivanje sadržaja kojim se nanosi povreda, a ne samo ukloniti takav sadržaj ex post.

55. U tom pogledu iz uvodne izjave 66. Direktive 2019/790 proizlazi da, u skladu s člankom 17. stavkom 4. točkom (b) te direktive, pružatelji usluge dijeljenja moraju pokušati „spriječi[ti]” da djela i drugi predmeti zaštite koje su identificirali nositelji prava „postanu dostupni” na njihovim uslugama. Točka (c) tog stavka još je izričitija u pogledu prirode očekivanih mjera jer se u njoj navodi da ti pružatelji moraju voditi računa o tome da „spriječ[e]” buduća „učitavanja” djela ili predmeta zaštite koje su prijavili nositelji prava. Usto, izrazom „u skladu s točkom (b)” naglašava se da se u te dvije točke od navedenih pružatelja očekuje isto: moraju pokušati spriječiti da se određeni nezakonit sadržaj objavi, ili ponovno objavi, na njihovoj usluzi u okviru sustava „stay‑down”.

56. To je tumačenje potvrđeno i ciljem koji se nastoji postići člankom 17. Direktive 2019/790, kojim se nositeljima prava omogućuje lakši nadzor nad korištenjem njihovih djela na uslugama dijeljenja. Kao što je to tvrdilo Vijeće, tom se odredbom nastoji jasnije potvrditi isključivost prava „priopćavanja javnosti” u digitalnom okruženju. Obvezama dužne pažnje koje se pobijanim odredbama nalažu pružateljima usluge dijeljenja nastoji se osigurati da ti nositelji mogu učinkovito „sta[ti] između eventualnih korisnika njihova djela i radnji priopćavanja javnosti koje bi ti korisnici mogli izvršiti” ( 60 ) na toj usluzi. Kao što su to naglasili Parlament i Vijeće, pružatelji stoga moraju pokušati intervenirati prije objave sadržaja, odnosno prije nego što se djela ili predmeti zaštite koji se tim sadržajem mogu reproducirati stvarno „priopće javnosti” i time povrijedi to isključivo pravo.

b) …za koje je u velikom broju slučajeva potrebna primjena alata za filtriranje

57. U ovoj fazi ovog mišljenja čini mi se korisnim objasniti da određeni broj informatičkih alata omogućuje automatsko otkrivanje objave ili prisutnosti određenih informacija na poslužitelju. Konkretno, u tu svrhu postoje alati za automatsko prepoznavanje sadržaja (Automatic Content Recognition ili „ACR”) koji se temelje na različitim tehnikama, odnosno od najjednostavnije prema najsloženijoj, na „digitalnom sažimanju” (hashing), „digitalnom označivanju” (watermarking) i „digitalnom potpisivanju” (fingerprinting) ( 61 ).

58. Međutim, od druge polovice prvog desetljeća 21. stoljeća takve su alate, u okviru kojih se osobito primjenjuje potonja tehnika ( 62 ), dobrovoljno uspostavili određeni pružatelji usluge dijeljenja, i to osobito ( 63 ) kako bi se na njihovoj usluzi aktivno tražio sadržaj kojim se nanosi povreda ( 64 ). Naime, alati za prepoznavanje na temelju „digitalnog potpisa” mogu automatski filtrirati djela i druge predmete zaštite nositeljâ prava među sadržajem koji je objavljen na navedenoj usluzi na način da taj sadržaj u trenutku njegova objavljivanja ili nakon što je objavljen uspoređuju s referentnim informacijama koje su im pružili navedeni nositelji ( 65 ). Ako se tom usporedbom utvrdi podudaranje („match”), navedeni alati dotičnim nositeljima prava obično omogućuju da izaberu žele li, ručno ili automatski, onemogućiti predmetni sadržaj, odobriti njegovu objavu i pratiti njegovu popularnost s pomoću statistike posjećenosti ili ga pak „unovčiti” prikazivanjem oglasa u njemu ( 66 ).

59. Prijedlog direktive obuhvaća taj tehnološki razvoj. U analizi učinka naglasile su se učinkovitost alata za prepoznavanje na temelju „digitalnog potpisa” u području povreda i njihova sve veća dostupnost na tržištu. Stoga podsjećam ( 67 ) na to da se tim prijedlogom nastojalo postići da uspostava takvih alata postane obvezna za pružatelje usluge dijeljenja, pri čemu je njegov cilj bio naložiti onima koji to još nisu učinili da „unaprijede” svoju uslugu, a ostale obvezati na to da nositeljima prava omoguće transparentan pristup njihovim alatima za prepoznavanje ( 68 ).

60. Kao što to nisu propustili naglasiti Parlament, Vijeće i španjolska vlada, konačna verzija Direktive 2019/790 više ne sadržava izričita upućivanja na alate za automatsko prepoznavanje sadržaja. Točke (b) i (c) članka 17. stavka 4. te direktive sastavljene su od općenitih pojmova. Tim se odredbama pružateljima usluge dijeljenja formalno ne nalaže donošenje mjera ili posebnih tehnika za postizanje njihovih ciljeva ( 69 ).

61. Prema tuženicima i intervenijentima, pobijanim se odredbama te pružatelje stoga ne obvezuje na upotrebu takvih alata. Oni raspolažu „manevarskim prostorom” u pogledu mjera i tehnika koje će primijeniti kako bi postigli ciljeve tih odredbi. U tom okviru navedeni pružatelji mogu „odabrati” da će upotrebljavati takve alate, odnosno nastaviti upotrebljavati ako ih već upotrebljavaju, ili čak razvijati „inovativna rješenja” ( 70 ). U svakom slučaju, u skladu s člankom 17. stavkom 5. Direktive 2019/790, mjere koje se zahtijevaju od tih pružatelja usluga trebalo bi ispitati u svakom slučaju zasebno, s obzirom na načelo proporcionalnosti.

62. S obzirom na navedeno, kao što to tvrdi Republika Poljska, čini mi se da se pobijanim odredbama pružatelje usluge dijeljenja u velikom broju slučajeva itekako obvezuje na upotrebu tih alata za prepoznavanje sadržaja ( 71 ). Prema mojem mišljenju, zakonodavac Unije samo je promijenio metodu između Prijedloga direktive i njegova donošenja kao Direktive 2019/790. Umjesto da izravno predvidi obvezu uspostave takvih alata, naložio ih je neizravno, u okviru uvjeta oslobođenja od odgovornosti koji su predviđeni tim odredbama.

63. Naime, s jedne strane, kao što je to tužitelj pravilno istaknuo, valja imati na umu činjenični kontekst pobijanih odredbi. Članak 17. Direktive 2019/790 odnosi se na pružatelje usluge koji pohranjuju „velike količine djela zaštićenih autorskim pravima ili drugih predmeta zaštite” i daju pristup javnosti tim djelima ili drugim predmetima zaštite. Drugim riječima, riječ je o operatorima koji upravljaju velikim, čak i ogromnim količinama sadržaja. Usto, ta se usluga dijeljenja pruža neprekidno te je otvorena za velik broj korisnika, pri čemu se posljedična količina novog sadržaja stoga može objaviti u bilo kojem trenutku.

64. U takvom mi se kontekstu čini očitim da, kao što to tvrdi tužitelj, zaposlenici pružateljâ usluge dijeljenja ne mogu provjeriti sav objavljen sadržaj ili čak ni većinu objavljenog sadržaja ( 72 ), što Parlament priznaje od početka. Stoga ne mogu shvatiti na koji bi način ti pružatelji, osim upotrebom alata za automatsko prepoznavanje koji im omogućuje filtriranje sadržaja učitanog na njihovoj usluzi, mogli razumno „osigura[ti] nedostupnost” djela i predmeta zaštite koje su identificirali nositelji prava i „spriječi[ti] njihova buduća učitavanja” na njihovu uslugu, u skladu s ciljevima pobijanih odredbi ( 73 ), pri čemu upućivanje Parlamenta i Vijeća na eventualna „inovativna rješenja”, predstavlja u tom pogledu samo vrlo relativnu pomoć ( 74 ). Uostalom, tuženici i intervenijenti na raspravi su, u odgovoru na pitanja Suda, polovično priznali da su ti alati često de facto neophodni u tom pogledu ( 75 ).

65. S druge strane, podsjećam na to da pružatelji usluge dijeljenja moraju, kako bi ispunili obveze dužne pažnje koje imaju, u skladu s tekstom članka 17. stavka 4. točke (b) Direktive 2019/790, poduzeti mjere koje odgovaraju „visokim sektorskim standardima profesionalne pažnje”. Kao što je to pojašnjeno u uvodnoj izjavi 66. drugom stavku te direktive, u tom pogledu treba uzeti u obzir „najbolje sektorske prakse” i „najnovija tehnološka dostignuća”.

66. Međutim, kao što sam to objasnio u točki 58. ovog mišljenja, različiti pružatelji usluge dijeljenja već upotrebljavaju alate za prepoznavanje na temelju „digitalnog potpisa” u pogledu više vrsta sadržaja ( 76 ). Drugi pružatelji koji dopuštaju takav sadržaj na svojoj usluzi stoga su dužni, kako bi ispunili obveze dužne pažnje koje proizlaze iz pobijanih odredbi, postupati u skladu s „najbolj[im] sektorsk[im] praks[ama]” i „najnovij[im] tehnološk[im] dostignuć[ima]”, uspostavljajući pritom takve alate za filtriranje tih kategorija sadržaja.

67. Točno je da, kao što su to istaknuli tuženici i intervenijenti, u skladu s člankom 17. stavkom 5. Direktive 2019/790, mjere koje se očekuju od pružateljâ usluge dijeljenja u svakom slučaju moraju biti u skladu s načelom proporcionalnosti. U tom se pogledu moraju uzeti u obzir, kao prvo, „tip, publika i opseg usluge te vrsta djela ili drugih predmeta zaštite koje učitavaju korisnici usluge” i, kao drugo, „dostupnost odgovarajućih i djelotvornih sredstava i njihov trošak za pružatelje usluga” ( 77 ). U tom se okviru ne može isključiti da je, u određenim specifičnim slučajevima, protivno tom načelu da se od određenih pružatelja zahtijeva upotreba alata za prepoznavanje sadržaja. Također se čini da, prema sadašnjem stanju tehnologije, ti alati nisu ni prilagođeni ni učinkoviti u pogledu određenih posebnih vrsta djela i predmeta zaštite ( 78 ).

68. Međutim, osim tih specifičnih slučajeva, prema mojem je mišljenju jasno da su pružatelji usluge dijeljenja u svim situacijama u kojima su na tržištu dostupni različiti prikladni i učinkoviti alati koji nisu nerazumno skupi dužni a priori uspostaviti ih kako bi dokazali da su poduzeli „sve u svojoj moći” kako bi spriječili objavljivanje nezakonitog sadržaja i tako postupili u skladu s pobijanim odredbama ( 79 ). Oni mogu, prema potrebi, u skladu s načelom proporcionalnosti, među dostupnim alatima odabrati one koji najviše odgovaraju njihovoj situaciji i sredstvima kojima raspolažu ( 80 ), a najbogatiji među njima mogu čak i razviti interno takav alat.

69. Ukratko, kako bi u skladu s pobijanim odredbama dokazali da su poduzeli „sve u svojoj moći u skladu s visokim sektorskim standardima profesionalne pažnje” kako bi se „osigurala nedostupnost” djela i predmeta zaštite koje su identificirali nositelji prava i „spriječil[a] njihova buduća učitavanja” na njihovu uslugu, pružatelji usluge dijeljenja u velikom broju slučajeva moraju uspostaviti alate za automatsko prepoznavanje sadržaja kako bi filtrirali sadržaj koji objavljuju korisnici i, prema potrebi, onemogućili dio tog sadržaja prije njegova učitavanja ( 81 ).

2. Postojanje ograničenja pri ostvarivanju prava na slobodu izražavanja i informiranja

70. Budući da je doseg pobijanih odredbi pojašnjen, sad te odredbe treba ispitati s obzirom na pravo na slobodu izražavanja i informiranja.

71. Pravo zajamčeno člankom 11. Povelje, koje „uključuje slobodu mišljenja te primanja i širenja informacija i ideja bez miješanja tijela javne vlasti i bez obzira na granice”, odgovara pravu koje je predviđeno člankom 10. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP) ( 82 ). Na temelju članka 52. stavka 3. Povelje, ta dva prava stoga imaju jednako značenje ili barem jednak opseg primjene. Iz toga slijedi da članak 11. Povelje treba tumačiti s obzirom na članak 10. EKLJP‑a i povezanu sudsku praksu Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP).

72. To je temeljno pravo nedvojbeno relevantno u ovom slučaju. Naime, kao što su to Republika Poljska i Komisija navele u svojim očitovanjima, usluge dijeljenja iz članka 17. Direktive 2019/790 posebno su važne za slobodu primanja i širenja informacija i ideja.

73. Kao što to tvrdi tužitelj, objavljivanje sadržaja na navedenim uslugama, neovisno o tome je li riječ o videozapisima, fotografijama, tekstu itd., stoga je obuhvaćeno ostvarivanjem prava na slobodu izražavanja i informiranja ( 83 ). Takvo se objavljivanje može odnositi i na druge srodne slobode. Konkretno, kad predmetni sadržaj predstavlja umjetničko izražavanje korisnika koji ga učitavaju, njihovo objavljivanje obuhvaćeno je ostvarivanjem slobode umjetnosti koja je zajamčena člankom 13. Povelje i člankom 10. EKLJP‑a ( 84 ).

74. Pojašnjavam da to vrijedi neovisno o pitanju povređuju li se tim sadržajem autorska prava. Suprotan argument koji je istaknuo Parlament, prema mojem mišljenju, proizlazi iz pravnog približavanja. Naime, činjenica da je informacija zaštićena autorskim pravom nema za učinak njezino automatsko isključivanje iz područja slobode izražavanja ( 85 ). Iako je općenito opravdano ograničiti širenje takve informacije, to je relevantno tek u fazi ispitivanja uvjeta prihvatljivosti takvog ograničenja te slobode ( 86 ).

75. Međutim, prema tužiteljevu mišljenju, mjere filtriranja koje su pružatelji usluge dijeljenja dužni provesti kako bi postupili u skladu s člankom 17. stavkom 4. točkom (b) i točkom (c) in fine Direktive 2019/790 po prirodi su „preventivne mjere” nadzora informacija koje učitavaju korisnici. Te mjere dovode do „prethodnih ograničenja” u smislu sudske prakse ESLJP‑a koja se odnosi na članak 10. EKLJP‑a. Pobijane odredbe stoga dovode do uspostave „automatizirane opće cenzure preventivne prirode” na uslugama dijeljenja koju provode njihovi pružatelji. Navedene odredbe time obilježavaju osobito teško „miješanje” zakonodavca Unije u slobodu izražavanja i informiranja navedenih korisnika.

76. Suprotno tomu, tuženici i intervenijenti osporavaju da pobijane odredbe sadržavaju takvu „cenzuru” ili bilo kakvo „miješanje” u tu slobodu. Konkretno, prema mišljenju Vijeća, cilj tih odredbi, ili općenito članka 17. Direktive 2019/790, nije ograničiti ex ante informacije koje se mogu širiti na tim uslugama. Korisnici i dalje na njih mogu učitavati sadržaj koji žele. Ti pružatelji jednostavno moraju, u svim situacijama u kojima je objavljen sadržaj zaštićen autorskim pravom, dobiti odobrenje dotičnih nositelja prava, a ako ga ne dobiju, tad su odgovorni ex post.

77. Kao i tužitelj, smatram da pobijane odredbe stvarno sadržavaju „miješanje” u slobodu izražavanja korisnikâ usluge dijeljenja. Međutim, najprije ću iznijeti terminološko pojašnjenje. Točno je da izraz „cenzura” ima više značenja. S obzirom na navedeno, iz tužiteljevih očitovanja jasno proizlazi da on time upućuje na ideju nadzora informacija prije njihova širenja. U tom kontekstu, prema mojem mišljenju, rasuđivanja Parlamenta, Vijeća i španjolske vlade prema kojima izraz „cenzura” u ovom slučaju nije relevantan jer članak 17. Direktive 2019/790 ne podrazumijeva nikakav „politički ili moralni” nadzor informacija koje se objavljuju na uslugama dijeljenja nisu relevantna. Kako bi se izbjegla svaka dodatna zabluda, u ovom ću odjeljku upotrebljavati samo izraze „preventivne mjere” i „prethodna ograničenja”.

78. S obzirom na to pojašnjenje, člankom 17. Direktive 2019/790 ne predviđa se samo, kao što to tvrdi Vijeće, da pružatelji usluge dijeljenja moraju dobiti odobrenje za zaštićen sadržaj koji objavljuju korisnici njihove usluge i da su, ako ga ne dobiju, za njega izravno odgovorni. Kao što sam to objasnio u prethodnom odjeljku, pobijanim odredbama također se predviđa da su navedeni pružatelji oslobođeni od te odgovornosti ako su poduzeli „sve u svojoj moći” kako bi spriječili da ti korisnici objave sadržaj kojim se reproduciraju djela i drugi predmeti zaštite koje su identificirali nositelji prava. Ti pružatelji stoga moraju provesti preventivno filtriranje i onemogućivanje predmetnog sadržaja.

79. Međutim, kao što to tvrdi tužitelj, filtriranje je po prirodi „preventivna mjera” nadzora informacija koje se šire na tim uslugama, a mjere onemogućivanja koje iz njih mogu proizaći čine „prethodna ograničenja” u smislu sudske prakse ESLJP‑a koja se odnosi na članak 10. EKLJP‑a ( 87 ): kako bi se spriječile, a ne kaznile moguće povrede autorskog prava, nadziru se informacije koje korisnici namjeravaju objaviti, dok se one za koje se smatra da mogu dovesti do takve povrede ograničava prije njihova širenja ( 88 ).

80. U tim situacijama, suprotno onomu što tvrdi Vijeće, korisnici stoga nisu „slobodni” na uslugama dijeljenja objavljivati sadržaj koji žele. Mjere filtriranja i onemogućivanja koje provode pružatelji tih usluga ograničavaju sadržaj koji oni mogu učitati. Iz toga proizlazi „miješanje” u ostvarivanje slobode priopćavanja potonjih korisnika. Usto, filtriranje i onemogućivanje sadržaja prije njegova širenja dovode do „miješanja” u slobodu javnosti da prima informacije ( 89 ).

81. Parlament i Vijeće odgovaraju da pružatelji usluge dijeljenja kao privatni subjekti mogu slobodno odabrati informacije za koje žele da se šire na njihovoj usluzi te stoga odlučiti filtrirati i onemogućiti sadržaj. Čak i ako to predstavlja „miješanje” u slobodu izražavanja korisnikâ, ono se ni u kojem slučaju ne može pripisati zakonodavcu Unije.

82. Prema mojem mišljenju, taj argument objedinjuje dvije situacije. Točno je da pružatelji usluge dijeljenja u okviru slobode poduzetništva i ugovorne slobode koje su im zajamčene člankom 16. Povelje mogu u uvjetima korištenja njihovim uslugama ili pak „standardima zajednice” definirati politiku u području sadržaja i na vlastitu inicijativu izvršavati neki oblik „samoregulacije” provođenjem filtriranja i onemogućivanja sadržaja kojim se, prema njihovu mišljenju, povređuju ta pravila. U takvoj situaciji, nema „miješanja tijela javne vlasti” u smislu članka 10. EKLJP‑a i članka 11. Povelje u slobodu izražavanja korisnikâ ( 90 ).

83. Međutim, u ovom slučaju, prema mojem mišljenju, nije riječ o „samoregulaciji” pružateljâ usluge dijeljenja. Neovisno o pitanju navodi li se u njihovim općim uvjetima korištenja ili njihovim „standardima zajednice” zabrana objavljivanja sadržaja kojima se nanosi povreda, filtriranje i onemogućivanje sadržaja provode se kako bi se postupilo u skladu s pobijanim odredbama ( 91 ).

84. Stoga se, prema mojem mišljenju, „miješanje” u slobodu izražavanja korisnikâ itekako može pripisati zakonodavcu Unije. On ga je, naime, potaknuo. Uostalom, Parlament i Vijeće sami priznaju da se pobijanim odredbama na pružatelje usluge dijeljenja u biti prenosi teret nadzora povreda autorskog prava koje se počine na toj usluzi. Zakonodavac je na neki način zadaću nadzora pravilne primjene autorskog prava u digitalnom okruženju delegirao tim pružateljima. Međutim, zakonodavac ne može istodobno provesti takvo delegiranje i prenijeti svu odgovornost na navedene pružatelje za miješanja u temeljna prava korisnikâ koja iz njih proizlazi ( 92 ).

85. Moje uvjerenje u tom pogledu nije poljuljano argumentom Vijeća prema kojem se pobijanim odredbama pružatelje usluga dijeljenja ne „obvezuje” na provođenje filtriranja i onemogućivanja sadržaja koji objavljuju korisnici njihove usluge jer se člankom 17. stavkom 4. Direktive 2019/790 stricto sensu ne nalaže nikakva „obveza” tim pružateljima, nego se njime samo predviđa mehanizam oslobođenja od odgovornosti koji oni „mogu” primjenjivati kad nisu dobili odobrenje nositeljâ prava.

86. Naime, prema mojem mišljenju, da bi se ocijenila usklađenost članka 17. Direktive 2019/790 s člankom 11. Povelje, valja uzeti u obzir ne samo njegov tekst nego i njegove konkretne učinke. Međutim, s obzirom na činjenicu da, s jedne strane, pružatelji usluge dijeljenja ne mogu dobiti odobrenje nositeljâ prava za određen broj djela i drugih predmeta zaštite ( 93 ), dok, s druge strane, korisnici potencijalno ipak mogu objavljivati određenu količinu sadržaja kojim se reproduciraju predmeti o kojima je riječ, primjena mehanizma oslobođenja predviđenog člankom 17. stavkom 4. Direktive 2019/790 za te pružatelje nije „mogućnost” nego potreba, osim ako ne žele snositi prekomjeran rizik od odgovornosti. Stoga uvjeti oslobođenja od odgovornosti predviđeni pobijanim odredbama u velikom broju slučajeva u praksi predstavljaju stvarne obveze za navedene pružatelje. Uostalom, napominjem da se u tom članku 17. stavku 5. upućuje na „obveze [pružateljâ usluga dijeljenja] iz stavka 4.” (moje isticanje).

87. Prema mojem mišljenju, takav mehanizam odgovornosti/oslobođenja tehnika je koja je jednako djelotvorna kao i izravna obveza kojom se predmetnim gospodarskim subjektima nalaže provođenje preventivnog filtriranja sadržaja njihovih korisnika. Kao što sam to naveo u točki 62. ovog mišljenja, zakonodavac Unije samo je promijenio metodu u tom pogledu. Međutim, te različite metode imaju iste učinke te ih zbog toga treba razmatrati na isti način s obzirom na temeljna prava ( 94 ).

3. Usklađenost tog ograničenja s Poveljom

88. Iz prethodnog odjeljka proizlazi da, kao što to tvrdi Republika Poljska, pobijane odredbe sadržavaju ograničenje pri ostvarivanju prava na slobodu izražavanja, koje je zajamčeno člankom 11. Povelje.

89. S obzirom na navedeno, sloboda izražavanja nije apsolutno pravo. U skladu s člankom 52. stavkom 1. Povelje, ograničenja pri ostvarivanju te slobode prihvatljiva su pod uvjetom da su, kao prvo, „predviđen[a] zakonom”, kao drugo, poštuju „bit” te slobode i, kao treće, poštuju načelo proporcionalnosti.

90. Slično tomu, u skladu s člankom 10. stavkom 2. EKLJP‑a i sudskom praksom ESLJP‑a koja se na njega odnosi, miješanje u slobodu izražavanja prihvatljivo je ako je, kao prvo, „predviđeno zakonom”, kao drugo, ako se njime nastoji postići jedan ili više legitimnih ciljeva utvrđenih u navedenom stavku 2. i, kao treće, ako je „nužno u demokratskom društvu” ( 95 ). Iako se ti uvjeti u pogledu formulacija djelomično razlikuju od onih predviđenih člankom 52. stavkom 1. Povelje, ponovno treba smatrati da imaju jednako značenje ili barem jednak opseg primjene ( 96 ).

91. Stoga ću u odjeljcima koji slijede ispitati poštuju li se tri uvjeta predviđena člankom 52. stavkom 1. Povelje, pri čemu ću ih tumačiti s obzirom na relevantnu sudsku praksu ESLJP‑a. U tom ću okviru navesti razloge zbog kojih je predmetno ograničenje „predviđeno zakonom” (odjeljak (a)), zašto se njime poštuje „bit” prava na slobodu izražavanja (odjeljak (b)) i zašto se, pod uvjetom da se članak 17. Direktive 2019/790 tumači pravilno, njime poštuje načelo proporcionalnosti (odjeljak (c)).

a) Predmetno je ograničenje „predviđeno zakonom”

92. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, uvjet prema kojem svako ograničenje pri ostvarivanju temeljnih prava mora biti „predviđeno zakonom”, u smislu članka 52. stavka 1. Povelje, u vezi sa sudskom praksom ESLJP‑a koja se odnosi na istovjetan uvjet predviđen člankom 10. stavkom 2. EKLJP‑a, ne podrazumijeva samo da to ograničenje mora imati pravnu osnovu („postojanje zakona”), nego i da ta pravna osnova mora imati određena svojstva pristupačnosti i predvidljivosti („svojstvo zakona”) ( 97 ).

93. U ovom slučaju, s jedne strane, predmetno ograničenje očito ima pravnu osnovu jer proizlazi iz odredbi koje je donio zakonodavac Unije.

94. S druge strane, što se tiče „svojstva” te pravne osnove, podsjećam na to da, prema sudskoj praksi Suda ( 98 ) i sudskoj praksi ESLJP‑a ( 99 ), pravna osnova koja sadržava ograničenje pri ostvarivanju temeljnog prava mora biti dovoljno dostupna i predvidljiva u pogledu svojih učinaka, odnosno dovoljno jasno i precizno određena kako bi zainteresirane osobe mogle prema potrebi potražiti stručne pravne savjete i prilagoditi svoje ponašanje.

95. Međutim, smatram da su pobijane odredbe dovoljno jasne i precizne da bi ispunile taj uvjet. Točno je da definicija „pružatelj[a] usluge dijeljenja sadržaja putem interneta” predviđena člankom 2. točkom 6. Direktive 2019/790 i pobijane odredbe sadržavaju više otvorenih pojmova – „velike količine djela zaštićenih autorskim pravima ili drugih predmeta zaštite”, „sve u svojoj moći”, „visokim sektorskim standardima profesionalne pažnje” itd. – koji stvaraju određen stupanj nesigurnosti u pogledu predmetnih gospodarskih subjekata i obveza koje im se nalažu u svakoj situaciji. Međutim, u skladu s objašnjenjima Parlamenta i Vijeća, upotrebom tih pojmova nastoji se osigurati da se te odredbe mogu prilagoditi različitim vrstama subjekata i situacija, kao i razvoju prakse i tehnologija, a sve kako bi bile prilagođene promjenama u budućnosti. Međutim, prema sudskoj praksi ESLJP‑a, zakonodavac Unije može tekstovima koje donosi dati određenu fleksibilnost umjesto apsolutne pravne sigurnosti a da pritom ne povrijedi zahtjev „predvidljivosti” ( 100 ). Usto, pojašnjenja iznesena u ovom mišljenju, kao i ona koja će Sud iznijeti u presudi koju treba donijeti i u budućim odlukama, pridonose pojašnjenju tih pojmova i uklanjanju dvojbi u pogledu njih, čime se također ispunjava zahtjev „predvidljivosti” ( 101 ).

96. S obzirom na to pojašnjenje, napominjem da Sud ( 102 ) i ESLJP ( 103 ) sa zahtjevom „predvidljivosti” također povezuju pitanje sadržava li pravna osnova koja uključuje miješanje dostatna jamstva protiv opasnosti od proizvoljnih povreda ili zlouporabe temeljnih prava (u skladu s načelom „vladavine prava”). Tužitelj u ovom slučaju osporava taj aspekt.

97. Međutim, pitanje sadržavaju li pobijane odredbe dostatna jamstva za zaštitu slobode izražavanja korisnikâ usluge dijeljenja od pretjeranih ili proizvoljnih mjera filtriranja i onemogućivanja također se odnosi na proporcionalnost ograničenja koje proizlazi iz tih odredbi ( 104 ). Stoga ću, kako bih izbjegao ponavljanja, to pitanje postaviti u okviru ispitivanja uvjeta koji se odnosi na poštovanje načela proporcionalnosti ( 105 ).

b) Predmetno ograničenje poštuje „bit” prava na slobodu izražavanja

98. Valja podsjetiti na to da uvjet iz članka 52. stavka 1. Povelje, prema kojem svako ograničenje pri ostvarivanju prava i sloboda priznatih tim instrumentom mora „poštovati bit tih prava i sloboda”, podrazumijeva da se, kad se nekom mjerom povrijedi ta „bit”, ona ne može opravdati. Tad se ta mjera smatra protivnom Povelji te je, što se tiče akta Unije, treba poništiti ili proglasiti nevaljanom, pri čemu nije potrebno ispitati uvjet koji se odnosi na poštovanje načela proporcionalnosti ( 106 ).

99. Naime, zakonodavac Unije može u zajedničkom interesu ograničiti ostvarivanje određenih temeljnih prava kako bi zaštitio druga prava i interese. On to osobito može učiniti kako bi zaštitio drugo temeljno pravo. U tom okviru raspolaže određenom marginom prosudbe kako bi odvagnuo različita prava i interese o kojima je riječ te pronašao „pravednu ravnotežu” među njima ( 107 ). Međutim, ta margina prosudbe ima apsolutnu granicu. „Bit” temeljnog prava čini „nedodirljivu jezgru” u koju se ne smije zadirati. Stoga nijedan cilj, koliko god bio legitiman, ne opravdava određene iznimno teške povrede temeljnih prava. Drugim riječima, cilj ne opravdava bilo koje sredstvo.

100. U ovom slučaju, prema mišljenju Republike Poljske, pobijane odredbe povređuju „bit” prava na slobodu izražavanja. Naime, preventivno praćenje koje pružatelji usluge dijeljenja moraju na temelju tih odredbi provoditi nad sadržajem koji objavljuju njihovih korisnici dovelo bi u pitanje to pravo kao takvo jer uključuje miješanje u taj sadržaj i njegovo eventualno onemogućivanje čak i prije širenja.

101. Kao ni tuženici i intervenijenti, ne slažem se s tim mišljenjem.

102. Točno je da se preventivne mjere nadzora informacija općenito smatraju osobito ozbiljnim miješanjem u slobodu izražavanja ( 108 ) zbog prekomjernosti do koje mogu dovesti. Te preventivne mjere u pravilu su u demokratskom društvu neprihvaćene jer ograničavanjem određenih informacija čak i prije njihova širenja onemogućuju svaku javnu raspravu o sadržaju i time slobodu izražavanja lišavaju same njezine funkcije pokretača pluralizma ( 109 ). Iz tih razloga, kao što to naglašava tužitelj, brojne države članice u svojim ustavima zabranjuju prethodni opći nadzor informacija.

103. Ta su razmatranja itekako relevantna u pogledu interneta. Kao što to ističe tužitelj, ta mreža ima posebnu važnost za slobodu primanja i širenja informacija i ideja ( 110 ). Konkretnije, isto vrijedi za velike platforme i društvene mreže koje, time što omogućuju da svatko na internetu objavi sadržaj koji želi i da javnost ima pristup tom sadržaju, čine „neviđene” alate za ostvarivanje te slobode ( 111 ). Te platforme time sudjeluju u nekoj vrsti „demokratizacije” proizvodnje informacija te su, iako njima upravljaju privatni operatori, zapravo postale ključne infrastrukture za izražavanje na internetu ( 112 ). Prema sadašnjem stanju komunikacijskih sredstava, pravo na slobodu izražavanja stoga osobito podrazumijeva slobodu pristupa tim platformama i slobodu izražavanja na njima, u načelu bez miješanja tijela javne vlasti ( 113 ).

104. Međutim, ako spomenuta tijela vlasti izravno ili neizravno ( 114 ) posrednim pružateljima usluge koji nadziru te infrastrukture za izražavanje nalože obvezu općeg preventivnog praćenja sadržaja koje učitavaju korisnici njihovih usluga u svrhu traženja bilo kakve vrste nezakonitih, ili čak samo nepoželjnih, informacija, ta sloboda priopćavanja dovodi se u pitanje kao takva. Stoga se, prema mojem mišljenju, zadire u „bit” prava na slobodu izražavanja, koje se predviđa člankom 11. Povelje.

105. U tom je kontekstu članak 15. Direktive 2000/31, prema mojem mišljenju, od temeljne važnosti. Tom se odredbom, time što se njome predviđa da se za posredne pružatelje usluge ne može uvesti „opć[a] obvez[a] […] da […] prate informacije koje prenose ili pohranjuju”, onemogućuje da informacija na internetu bude predmet općeg preventivnog praćenja koje se delegira tim posrednicima. Njome se na taj način jamči da će internet ostati slobodno i otvoreno mjesto ( 115 ).

106. Iz tog sam razloga skloniji zabranu predviđenu tim člankom 15. smatrati općim načelom prava kojim se uređuje internet jer se njime u digitalnom okruženju konkretizira temeljna sloboda priopćavanja ( 116 ). Uostalom, napominjem da je Sud u svojoj sudskoj praksi već uskladio poštovanje te slobode i tu zabranu ( 117 ). Naime, jedna nije moguća bez druge. Iz toga slijedi, prema mojem mišljenju, da navedena zabrana prekoračuje okvir navedenog članka 15. te se ne nalaže samo državama članicama, nego i zakonodavcu Unije.

107. Međutim, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, temeljnom pravu na slobodu izražavanja, kako je konkretizirano zabranom „općih obveza praćenja”, ne protive se sve vrste obveze praćenja.

108. Naime, kao što na to podsjeća Komisija, Sud je u svojoj sudskoj praksi koja se odnosi na naloge koji se mogu izdati protiv internetskih posrednika ( 118 ) priznao da je takvom posredniku moguće naložiti „prevenciju” određenih povreda primjenom nekog oblika ciljanog praćenja njegove usluge ( 119 ). Sud time razlikuje „opće” obveze praćenja od obveza praćenja „u pojedinom slučaju” ( 120 ). Slično tomu, ESLJP ne smatra da preventivne mjere nadzora informacija, uključujući obveze onemogućivanja, same po sebi nisu u skladu s člankom 10. EKLJP‑a, pod uvjetom da su dio posebnog okvira ( 121 ). Taj je sud u svojoj presudi Delfi AS protiv Estonije čak priznao da se od određenih posrednika može očekivati da aktivno prate svoju uslugu i traže određene vrste nezakonitih informacija ( 122 ).

109. Tužitelj odgovara da je točno da je obveza praćenja koja se nalaže pružateljima usluge dijeljenja na temelju pobijanih odredbi „opća”. Naime, kako bi se „osigurala nedostupnost” određenih djela i drugih predmeta zaštite koje su identificirali nositelji prava te kako bi „spriječili njihova buduća učitavanja” na svoje usluge, ti pružatelji u praksi moraju filtrirati cjelokupan sadržaj koji učitavaju svi korisnici.

110. Međutim, smatram, poput tuženika i intervenijenata, da se tim odredbama zapravo nalaže „posebna” obveza praćenja ( 123 ). Ipak moram priznati da se sudska praksa Suda ( 124 ) nedavno promijenila u pogledu kriterija razlikovanja „općeg” od „posebnog”.

111. Prvotno se činilo da Sud uzima u obzir količinu informacija koje treba provjeriti. Sud je u presudi L’Oréal i dr. ( 125 ) presudio da operator određenog internetskog tržišta ne može biti obvezan provoditi „aktivno praćenje svih podataka svakog od svojih klijenata kako bi se spriječila bilo kakva buduća povreda prava intelektualnog vlasništva”. U presudi Scarlet Extended smatrao je da se pružatelja pristupa internetu nalogom ne može obvezati na uspostavu sustava filtriranja koji se primjenjuje na „svu elektroničku komunikaciju na njegovoj usluzi” i stoga „jednako na sve njegove klijente” kako bi se „na mreži tog pružatelja utvrdio protok elektroničkih datoteka koje sadržavaju glazbeno, kinematografsko ili audiovizualno djelo na koje podnositelj zahtjeva polaže prava intelektualnog vlasništva u svrhu onemogućivanja prijenosa datoteka čijom se razmjenom povređuje autorsko pravo” ( 126 ). Sud je u presudi SABAM ( 127 ) primijenio isto rasuđivanje u pogledu obveze operatora platforme društvene mreže da uspostavi sličan sustav filtriranja. Konačno, u presudi Mc Fadden ( 128 ) smatrao je da se operatoru bežične lokalne mreže ne može naložiti obveza praćenja „svih prenesenih informacija” na toj mreži, iako je bila riječ o onemogućivanju pristupa primjercima samo jednog glazbenog djela koje je identificirao nositelj prava ( 129 ).

112. Sad se čini da Sud uzima u obzir preciznost onog što se traži. U tom je pogledu Sud u presudi Glawischnig‑Piesczek ( 130 ), koja se ovaj put odnosila na područje klevete, smatrao da obvezu operatora društvene mreže da prati sve informacije objavljene na toj mreži ( 131 ) treba smatrati„poseb[nom]” jer je bila riječ o traženju i onemogućivanju „precizne” ( 132 ) klevetničke informacije, da pružatelj nije dužan provesti „samostalnu ocjenu” zakonitosti filtriranih informacija i da se, naprotiv, može „koristiti tehničkim sredstvima i automatiziranim sredstvima za istraživanja” ( 133 ).

113. Taj je razvoj sudske prakse Suda ( 134 ), prema mojem mišljenju, opravdan. Iako ću njezine granice pojasniti u nastavku ( 135 ), ovdje navodim da, ako bi se smatralo da je obveza praćenja „opća” jer posrednog pružatelja usluge de facto obvezuje da s pomoću informatičkih alata filtrira sve informacije koje objavljuju korisnici njegove usluge, iako je riječ o traženju konkretnih informacija, time se nažalost ne bi uzeo u obzir tehnološki razvoj koji omogućuje takvo filtriranje te bi se zakonodavcu Unije oduzelo korisno sredstvo za borbu protiv određenih vrsta nezakonitog sadržaja.

114. U ovom je slučaju točno da, kako bi se postigli ciljevi pobijanih odredbi, pružatelji usluge dijeljenja moraju pratiti sav sadržaj koji objavljuju njihovi korisnici. Međutim, riječ je o traženju, među tim sadržajem, „određenih djelâ ili drugih predmeta zaštite” za koja su im nositelji prava prethodno pružili „relevantne i potrebne informacije” (članak 17. stavak 4. točka (b) Direktive 2019/790) ili „dovoljno obrazloženu obavijest” (točka (c) spomenutog stavka 4.). Detaljnije ću objasniti koji sadržaj treba onemogućiti u nastavku ovog mišljenja ( 136 ). Međutim, u ovoj su fazi analize ti elementi, prema mojem mišljenju, dovoljni da se dokaže da se tim odredbama doista neizravno predviđa „posebna” obveza praćenja i da se isključi povreda „biti” prava na slobodu izražavanja ( 137 ).

115. Zaključno pojašnjavam da, iako zakonodavac Unije ne može internetskim posrednicima delegirati obvezu općeg preventivnog praćenja informacija koje se dijele ili prenose njihovim uslugama, on može, prema mojem mišljenju, odlučiti određenim internetskim posrednicima naložiti određene mjere aktivnog praćenja određenih konkretnih nezakonitih informacija a da pritom ne povrijedi „bit” slobode izražavanja. Uostalom, napominjem da je članak 17. Direktive 2019/790 u tom pogledu dio niza komunikacija i preporuka Komisije ( 138 ), kao i novih propisa ( 139 ), kojima se u tom smislu određene posrednike, osobito velike „platforme”, nastoji potaknuti da pridonesu borbi protiv određenih vrsta nezakonitog sadržaja. Međutim, u svakom je slučaju potrebno osigurati poštovanje načela proporcionalnosti. Takav oblik delegiranja nadzora zakonitosti na internetu ( 140 ) određenim posrednicima osobito prate rizici u pogledu slobode izražavanja korisnika njihovih usluga te se stoga ne može provesti bez dostatnih jamstava za potonje korisnike ( 141 ).

c) Predmetno ograničenje poštuje načelo proporcionalnosti

116. Sad još preostaje ispitati uvjet koji se odnosi na poštovanje načela proporcionalnosti, koji se, u skladu s tekstom članka 52. stavka 1. Povelje, dijeli na dva poduvjeta: predmetno ograničenje mora biti, kao prvo, „potrebn[o]” i, kao drugo, „zaista odgovara[ti] ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba”.

117. Poštovanje drugog poduvjeta nije predmet rasprave među strankama. S obzirom na opći cilj koji se nastoji postići člankom 17. Direktive 2019/790 ( 142 ), predmetno ograničenje odgovara „potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba”, odnosno autorskih prava i srodnih prava nositeljâ. Podsjećam na to da je intelektualno vlasništvo zaštićeno kao temeljno pravo, među ostalim ( 143 ), člankom 17. stavkom 2. Povelje i člankom 1. Protokola br. 1 uz EKLJP ( 144 ). Pobijane su odredbe stoga „pozitivne mjere zaštite” koje je zakonodavac Unije donio kako bi navedenim nositeljima osigurao stvarno i učinkovito ostvarivanje njihovih prava intelektualnog vlasništva u okviru njihovih odnosa s pružateljima usluge dijeljenja ( 145 ).

118. Suprotno tomu, stranke se ne slažu u pogledu pitanja poštuje li predmetno ograničenje prvi poduvjet. U tom pogledu pojašnjavam da ispitivanje toga je li ograničenje pri ostvarivanju temeljnog prava zajamčenog Poveljom „potrebn[o]” u smislu njezina članka 52. stavka 1. zapravo obuhvaća nadzor triju kumulativnih zahtjeva: naime, treba provjeriti je li to ograničenje (1) „prikladno”, (2) „nužno” i (3) „proporcionalno”stricto sensu ( 146 ). Ta ću tri zahtjeva zasebno ispitati u odjeljcima koji slijede.

1) Predmetno je ograničenje „prikladno”

119. Čini se da Republika Poljska ne osporava zahtjev koji se odnosi na „prikladnost” predmetnog ograničenja. U svakom slučaju smatram, poput Parlamenta i Vijeća, da je taj zahtjev ispunjen.

120. Naime, u okviru analize prikladnosti određene mjere Sud ne treba provjeriti je li ta mjera najbolji način za postizanje željenog cilja, nego može li pridonijeti ostvarenju tog cilja ( 147 ).

121. Naime, obveze praćenja koje pružatelji usluge dijeljenja imaju na temelju pobijanih odredbi u ovom slučaju mogu pridonijeti cilju koji nastoji postići zakonodavac Unije. Time što se njima na te pružatelje prebacuje teret praćenja njihovih usluga i aktivne borbe protiv sadržaja koji se na njima može nalaziti, a kojima se nanosi povreda, tim se odredbama, s jedne strane, navedene pružatelje snažno potiče na sklapanje ugovora o licenciranju s nositeljima prava ( 148 ) i, s druge strane, navedenim nositeljima omogućuje da lakše nadziru korištenjem njihovih djela i predmeta zaštite na tim uslugama ( 149 ).

2) Predmetno je ograničenje „nužno”

122. Suprotno tomu, Republika Poljska tvrdi da ograničenje pri ostvarivanju prava na slobodu izražavanja koje proizlazi iz članka 17. stavka 4. točke (b) i članka 17. stavka 4. točke (c) in fine Direktive 2019/790 prekoračuje ono što je „nužno” za ostvarivanje cilja koji zakonodavac Unije nastoji postići. Prema njezinu mišljenju, obveze predviđene tim stavkom točkama (a) i (c) in principio u tom su pogledu dovoljne. S jedne strane, obveza pružatelja usluge dijeljenja da u skladu s navedenom točkom (a) poduzmu „sve u svojoj moći” kako bi dobili odobrenje nositeljâ prava jača pregovarački položaj potonjih nositelja. S druge strane, obveza tih pružatelja da na temelju navedene točke (c) in principio djeluju žurno nakon što prime dovoljno obrazloženu obavijest, radi onemogućavanja pristupa prijavljenim djelima ili drugim predmetima zaštite na svojim internetskim stranicama ili njihova uklanjanja sa svojih internetskih stranica, jamči učinkovitu zaštitu prava tih nositelja.

123. Ne slažem se s tim mišljenjem.

124. U tom pogledu podsjećam na to da ispitivanje „nužnosti” podrazumijeva provjeru postoje li alternativne mjere koje bi bile jednako učinkovite kao i odabrana mjera za postizanje željenog cilja i istodobno manje ograničavajuće ( 150 ).

125. Međutim, kao što to u biti tvrde Parlament i Vijeće, sustav odgovornosti kojim se nalažu samo obveze predviđene u članku 17. stavku 4. točki (a) i članku 17. stavku 4. točki (c) in principio Direktive 2019/790 očito nije jednako učinkovit za postizanje cilja koji je postavio zakonodavac Unije kao i sustav kojim se usto predviđaju obveze koje proizlaze iz tog stavka točaka (b) i (c) in fine, iako su prvonavedene obveze stvarno manje ograničavajuće u pogledu prava na slobodu izražavanja od drugonavedenih obveza ( 151 ).

126. Naime, s jedne strane, iako, kao što to tvrdi tužitelj, obveza pružatelja usluge dijeljenja da poduzmu „sve u svojoj moći” kako bi dobili odobrenje nositelja prava već sama po sebi jača položaj tih nositelja u pregovorima o ugovorima o licenciranju s tim pružateljima, člankom 17. Direktive 2019/790 ne nastoji se samo osigurati da navedeni nositelji dobiju pravičnu naknadu za korištenje njihovih djela i drugih predmeta zaštite na tim uslugama. Općenitije, riječ je o tome da se zajamči da ti nositelji mogu učinkovito nadzirati takvo korištenje i da, konkretno, ako to žele, spriječe dostupnost tih predmeta na takvim uslugama.

127. U tom pogledu nesporno je, s druge strane, da, kao što to naglašavaju tuženici, sustav prijave i uklanjanja, kao što je onaj koji proizlazi iz članka 14. Direktive 2000/31 i koji je u biti preuzet u članku 17. stavku 4. točki (c) in principio Direktive 2019/790, dotičnim nositeljima ne omogućuje da se usprotive nezakonitom korištenju svojih djela na uslugama dijeljenja jednako učinkovito kao i sustav kao što je onaj koji proizlazi iz pobijanih odredbi, kojim se pružateljima tih usluga usto nalažu obveze praćenja.

3) Predmetno je ograničenje „proporcionalno”stricto sensu

128. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, ograničenje pri ostvarivanju temeljnog prava zajamčenog Poveljom smatra se „proporcionalnim” u strogom smislu riječi ako nepovoljnosti uzrokovane predmetnom mjerom nisu neproporcionalne u odnosu na određene ciljeve ( 152 ).

129. U ovom se slučaju pobijane odredbe protive, s jedne strane, pravu na slobodu izražavanja koje je zajamčeno člankom 11. Povelje i, s druge strane, pravu intelektualnog vlasništva koje je zaštićeno člankom 17. stavkom 2. tog instrumenta. Kao što na to podsjećaju Parlament, Vijeće i španjolska vlada, ne postoji „automatski prioritet” prvog prava nad drugim ( 153 ). Ocjenu proporcionalnosti tih odredbi stoga treba provesti, da ponovim riječi koje je upotrijebio Sud, „u skladu s nužnim usklađenjem zahtjeva za zaštitu [tih] različitih [temeljnih] prava” i „pravedne ravnoteže” među njima ( 154 ). Uostalom, Sud je u području autorskog prava osobito ustrajao na tome da je u digitalnom okruženju nužno održati „pravednu ravnotežu” ( 155 ).

130. Međutim, Republika Poljska upravo tvrdi da zakonodavac Unije nije održao tu ravnotežu u članku 17. Direktive 2019/790. Prema njezinu mišljenju, šteta koja je slobodi izražavanja nanesena pobijanim odredbama nije proporcionalna u odnosu na prednosti koje one mogu stvoriti u pogledu zaštite prava intelektualnog vlasništva.

131. Ja pak smatram, poput Parlamenta, Vijeća i Komisije, da je zakonodavac Unije mogao odlučiti vratiti se na ravnotežu svojstvenu sustavu odgovornosti koji se primjenjuje na pružatelje usluge dijeljenja (pododjeljak i.). Međutim, uspostavljeni novi sustav odgovornosti sadržava znatne rizike za slobodu izražavanja (pododjeljak ii.) zbog kojih je potrebno predvidjeti dostatna jamstva kako bi se ti rizici sveli na najmanju moguću mjeru (pododjeljak iii.), što je, prema mojem mišljenju, zakonodavac Unije i učinio (pododjeljak iv.).

i) Zakonodavac Unije mogao je prvotno uspostavljenu ravnotežu legitimno zamijeniti novom ravnotežom

132. Oslobođenje od odgovornosti koje je u pogledu posrednih pružatelja predviđeno člankom 14. Direktive 2000/31 odražava ravnotežu između, među ostalim, slobode izražavanja i prava intelektualnog vlasništva, koju je zakonodavac Unije želio uspostaviti prilikom donošenja te direktive. On je tad namjeravao poduprijeti razvoj tih pružatelja usluga kako bi općenito potaknuo rast elektroničke trgovine i „usluga informacijskog društva” na unutarnjem tržištu. Stoga nije bila namjera navedenim pružateljima propisati odgovornost koja može ugroziti njihove djelatnosti. Interese nositelja prava treba zaštititi i odvagnuti sa slobodom izražavanja korisnika interneta u okviru sustava „prijave i uklanjanja”, kao i u okviru naloga koje je moguće izdati u pogledu tih pružatelja ( 156 ).

133. Kao što to tvrdi Vijeće, okolnosti su se od tada nedvojbeno promijenile. Pojava usluge „Web 2.0” stvorila je prednosti, ali i nove gospodarske i društvene rizike koji utječu na različite relevantne interese. U tom kontekstu zakonodavac Unije može preispitati odluke koje je donio prije gotovo dvadeset godina, ocijeniti te promjene okolnosti i procijeniti te prednosti i rizike ( 157 ).

134. U tom pogledu, kao što su to naglasili Parlament, Vijeće i francuska vlada, zakonodavac Unije raspolaže širokom marginom prosudbe u područjima u kojima njegovo djelovanje podrazumijeva sudjelovanje u odlukama političke i gospodarske ili socijalne prirode, i u kojima on mora izvršiti složene ocjene i procjene ( 158 ). Prilagodba autorskog prava digitalnom okruženju i uspostava sustava odgovornosti u tom području za usluge dijeljenja sadržaja putem interneta, kojim se osigurava pravedna ravnoteža između svih prava i relevantnih interesa, nedvojbeno je „složena” zadaća ( 159 ).

135. Slično tomu, ESLJP tijelima javne vlasti priznaje široku marginu prosudbe prilikom uspostave ravnoteže među različitim pravima zaštićenima EKLJP‑om ( 160 ). Ta je margina prosudbe u ovom slučaju tim važnija jer zakonodavac Unije u načelu mora urediti korištenje djela i drugih predmeta zaštite, a ne politički govor ( 161 ).

136. U kontekstu o kojem se uvelike raspravlja ( 162 ) zakonodavac Unije donio je političku odluku u korist kreativnih industrija. Smatrao je da prethodna ravnoteža između prava i relevantnih interesa više nije zadovoljavajuća i da, kako bi se nositeljima prava i dalje pružala visoka razina zaštite ( 163 ), mora uspostaviti novi sustav odgovornosti za određene pružatelje usluge „Web 2.0” kojim im se nalažu određene obveze praćenja sadržaja koji objavljuju korisnici njihovih usluga. S obzirom na široku marginu prosudbe kojom je raspolagao zakonodavac, smatram da takva odluka u načelu nije bila neproporcionalna.

137. Konkretnije, proporcionalnost pobijanih odredbi temelji se, prema mojem mišljenju, na kombinaciji elemenata koje ističu tuženici i intervenijenti, odnosno, kao prvo, opsegu gospodarske štete koja se nositeljima prava nanosi nezakonitim objavljivanjem njihovih djela na uslugama dijeljenja sadržaja putem interneta s obzirom na ogromnu količinu sadržaja koji se učitava na tim uslugama i brzinu razmjene informacija na internetu ( 164 ), kao drugo, činjenici da iz tih istih razloga ti nositelji prava putem sustava „prijave i uklanjanja” teško mogu nadzirati korištenje svojih djela na navedenim uslugama, kao treće, poteškoćama koje imaju u pokretanju tužbi protiv odgovornih korisnika i, kao četvrto, činjenici da se obveze praćenja odnose na pojedinačne posredne pružatelje. Što se tiče potonje točke, napominjem da pružatelji usluge dijeljenja promicanjem sadržaja ( 165 ) izvršavaju određeni utjecaj na informacije kojima pristupa javnost. Tim se aspektima te pružatelje u određenoj mjeri ( 166 ) nastoji približiti tradicionalnim posrednicima kao što su izdavači, tako da uspostava posebnog sustava odgovornosti za njih, koji se razlikuje od sustava primjenjivog na druge davatelje usluga smještaja informacija na poslužitelju, može biti proporcionalna ( 167 ).

138. Štoviše, kao što to tvrde španjolska i francuska vlada, ESLJP je u svojoj presudi Delfi AS protiv Estonije presudio da u okviru odvagivanja slobode izražavanja u smislu članka 10. EKLJP‑a i prava na čast zajamčenog člankom 8. te konvencije nije proporcionalno internetski portal za novosti smatrati odgovornim za to što nije spriječio objavu određenih vrsta nezakonitih komentara koje su korisnici ostavili na njegovoj internetskoj stranici nakon članka ili što ih na vlastitu inicijativu barem nije uklonio u kratkom roku.

139. Međutim, ESLJP se u toj presudi usredotočio na, kao prvo, opseg štete nanesene takvim komentarima s obzirom na brzinu širenja informacija na internetu ( 168 ) i, kao drugo, činjenicu da sustav „prijave i uklanjanja”, iako u brojnim slučajevima može biti prikladan alat za odvagivanje prava i interesa svih zainteresiranih osoba, nije dostatan za sprečavanje teške štete koja proizlazi iz takvih komentara ( 169 ). ESLJP je također naglasio, kao treće, da bi žrtvi bilo teško pokrenuti tužbu protiv autorâ komentara i, kao četvrto, da operator portala za novosti ima određeni utjecaj na komentare koje objavljuju korisnici, tako da može biti opravdano uspostaviti poseban pristup u području odgovornosti za takvog posrednika ( 170 ). Stoga je moguća određena analogija s ovim predmetom ( 171 ).

ii) Rizici svojstveni sustavu odgovornosti kao što je onaj koji proizlazi iz pobijanih odredbi

140. Kao što to u biti tvrdi Parlament, u dijelu u kojem se filtriranjem koje moraju provesti pružatelji usluge dijeljenja na temelju pobijanih odredbi sprečava da se na toj usluzi širi sadržaj kojim se povređuju autorska prava ili srodna prava, ograničenje pri ostvarivanju prava na slobodu izražavanja koje proizlazi iz tih odredbi opravdano je u pogledu tog sadržaja.

141. Međutim, veza koju je zakonodavac Unije u navedenim odredbama uspostavio između odgovornosti pružateljâ usluge dijeljenja i učinkovitosti tog filtriranja sadržava znatan rizik za slobodu izražavanja, odnosno rizik od „prekomjernog onemogućivanja” zakonitog sadržaja.

142. Takav rizik od „prekomjernog onemogućivanja” općenito postoji kad tijela javne vlasti posredne pružatelje smatraju odgovornima za nezakonite informacije koje pružaju korisnici njihove usluge. Kako bi izbjegli svaki rizik od odgovornosti, ti posrednici mogu biti skloni pretjerivanju i prekomjernom onemogućivanju tih informacija čim postoji najmanja sumnja u njihovu zakonitost ( 172 ).

143. U ovom je slučaju, konkretno, riječ o riziku od toga da pružatelji usluge dijeljenja, kako bi izbjegli svaki rizik od odgovornosti u odnosu na nositelje prava, sustavno sprečavaju da na njihovoj usluzi bude dostupan sav sadržaj kojim se reproduciraju djela i drugi predmeti zaštite za koji su primili „relevantne i potrebne informacije” ili „dovoljno obrazloženu obavijest” od potonjih nositelja, uključujući sadržaj kojim se ne povređuju njihova prava ( 173 ).

144. Naime, osim što određeni korisnici koji žele objaviti predmetni sadržaj mogu imati licencije za djela i predmete o kojima je riječ, nositelji prava nemaju apsolutni monopol nad korištenjem njihovih predmeta zaštite. Članak 5. stavak 3. Direktive 2001/29 u tom pogledu sadržava popis iznimki i ograničenja u pogledu isključivog prava „priopćavanja javnosti”. Tim se iznimkama i ograničenjima u načelu osigurava „pravedna ravnoteža” između, s jedne strane, interesa tih nositeljâ zaštite njihova intelektualnog vlasništva i, s druge strane, zaštite interesa i temeljnih prava korisnika predmeta zaštite, kao i općeg interesa ( 174 ), osobito pristupa javnosti kulturi. Konkretno, zbog nekoliko navedenih iznimki i ograničenja, među kojima su i one koje se odnose na doslovno navođenje, kritiku i osvrt ( 175 ) te one koje se odnose na karikaturu, parodiju i pastiš ( 176 ), pravo korisnikâ na slobodu izražavanja i stvaralaštva prevladava nad interesom tih nositelja u njihovim područjima primjene.

145. Međutim, velik dio sadržaja koji korisnici objavljuju na uslugama dijeljenja sastoji se upravo od korištenja, čak i kreativnog ponovnog prisvajanja djela i drugih predmeta zaštite koji mogu biti obuhvaćeni tim iznimkama i ograničenjima ( 177 ).

146. Međutim, pitanje primjenjuje li se takva iznimka ili ograničenje na određeni sadržaj ovisi o kontekstu te ga je potrebno analizirati ( 178 ). Granica između zakonitog korištenja i povrede u različitim slučajevima može biti upitna ( 179 ). U svim tim dvosmislenim situacijama pružateljima usluge dijeljenja može se činiti jednostavnijim spriječiti dostupnost predmetnog sadržaja nego da u okviru eventualne tužbe zbog odgovornosti koju podnesu nositelji prava moraju sami zahtijevati primjenu tih iznimki ili ograničenja ( 180 ).

147. Rizik od „prekomjernog onemogućivanja” koji sam upravo opisao u ovom je slučaju povećan činjenicom da uvjeti oslobođenja od odgovornosti postavljeni u članku 17. stavku 4. točki (b) i članku 17. stavku 4. točki (c) in fine Direktive 2019/790 u velikom broju slučajeva de facto obvezuju pružatelje usluge dijeljenja na upotrebu alata za automatsko prepoznavanje sadržaja.

148. U tom se pogledu ne smiju izgubiti iz vida ograničenja svojstvena alatima o kojima je riječ, koja je tužitelj propisno istaknuo i koja je Sud uostalom već utvrdio u svojim presudama Scarlet Extended i SABAM ( 181 ). Naime, alati za automatsko prepoznavanje sadržaja otkrivaju upravo sadržaj, a ne povrede autorskog prava. Ti alati, osobito oni koji funkcioniraju u skladu s tehnikom „digitalnog potpisa”, mogu otkriti podudaranje, odnosno prepoznati reproducira li se sadržajem određene datoteke, u cijelosti ili djelomično, sadržaj referentne datoteke ( 182 ). Suprotno tomu, kao što to tvrdi Republika Poljska, navedeni alati prema sadašnjem stanju ne mogu ocijeniti kontekst u kojem se reproducirano djelo koristi ni, među ostalim, identificirati primjenu iznimke ili ograničenja autorskog prava ( 183 ). Rizik od „prekomjernog onemogućivanja” tim je veći što je veća sposobnost tih alata da prepoznaju podudaranja u sve kraćim odlomcima (primjerice, nekoliko sekundi u slučaju fonograma). Njihova upotreba stoga sadržava rizik od toga da se korisnicima oduzme prostor za izražavanje i stvaralaštvo koji je dopušten navedenim iznimkama i ograničenjima ( 184 ). Usto, sposobnost alata za automatsko prepoznavanje da identificiraju sadržaj kojim se nanosi povreda ovisi o preciznosti i istinitosti informacija koje pružaju nositelji prava. Upotreba tih alata stoga može dovesti do neopravdanih pritužbi koje se, primjerice, odnose na javno dostupna djela ( 185 ), na temelju pogrešnih ili nepoštenih referentnih informacija (takozvani rizik od „prekomjernih pritužbi”) ( 186 ).

iii) Nužnost predviđanja dostatnih jamstava kako bi se ti rizici sveli na najmanju moguću mjeru

149. S obzirom na rizike od „prekomjernog onemogućivanja” opisane u prethodnom pododjeljku, sustav odgovornosti kao što je onaj koji proizlazi iz pobijanih odredbi moraju pratiti, prema mojem mišljenju, dostatna jamstva kako bi se ti rizici sveli na najmanju moguću mjeru i stoga osiguralo da je doseg miješanja u slobodu izražavanja precizno ograničen ( 187 ). Općenito, svaku vrstu delegiranja nadzora zakonitosti na internetu posrednim pružateljima, koje provode tijela javne vlasti ( 188 ), a ima oblik obveza praćenja koje se tim posrednicima nalažu izravno ili neizravno, moraju pratiti takva jamstva.

150. Konkretnije, smatram da takav sustav treba biti dio pravnog okvira kojim se utvrđuju jasna i precizna pravila koja uređuju doseg i primjenu mjera filtriranja koje moraju provesti navedeni pružatelji usluga kako bi se korisnicima tih usluga osigurala učinkovita zaštita od nepoštenog ili proizvoljnog onemogućivanja informacija koje žele objaviti ( 189 ).

151. Naglašavam i da, s obzirom na to da ograničenje temeljnih prava proizlazi iz samog zakonodavstva Unije i da joj je stoga pripisivo, kao što je to ovdje slučaj ( 190 ), velik dio odgovornosti u tom pogledu snosi zakonodavac Unije. U takvom se slučaju briga o uspostavi takvih jamstava ne može u potpunosti prepustiti državama članicama ili, a fortiori, pružateljima usluga koji su zaduženi za provedbu tog zakonodavstva. Naprotiv, potrebno je barem utvrditi njihov sadržaj ( 191 ). S obzirom na navedeno, budući da je u ovom slučaju riječ o direktivi koja se, štoviše, odnosi na tehničko područje, države članice, ali i Komisija trebaju pojasniti određena pravila za primjenu ( 192 ).

152. Dodao bih da je neophodno da zakonodavac Unije predvidi bit tih jamstava kako bi se osigurala ujednačena primjena zakonodavstva Unije u svim državama članicama s obzirom na to da je takva ujednačenost tim potrebnija jer je u ovom slučaju riječ o direktivi o usklađivanju koja je donesena na temelju članka 114. UFEU‑a. Pružatelji usluge dijeljenja koji djeluju na međunarodnoj razini ne bi smjeli postupati u skladu s 27 nacionalnih sustava odgovornosti koji se mogu razlikovati u pogledu opsega obveza filtriranja koje im se nalažu. Štoviše, korisnici tih usluga trebali bi uživati u osnovi jednaku zaštitu od nepoštenih ili proizvoljnih mjera onemogućivanja, neovisno o državi članici u kojoj se nalaze.

153. Ukratko, iako zakonodavac Unije raspolaže marginom prosudbe u pogledu odlučivanja o načelu sustava odgovornosti kao što je onaj koji se predviđa pobijanim odredbama, on, suprotno tomu, ne može uskratiti dostatna jamstva kako bi rizike koji iz njega proizlaze u pogledu slobode izražavanja sveo na najmanju moguću mjeru. Prema mojem mišljenju, na Sudu je da provede temeljit nadzor poštovanja tog zahtjeva ( 193 ).

iv) Jamstva predviđena u ovom slučaju

154. Republika Poljska tvrdi da zakonodavac Unije u ovom slučaju nije ispunio taj zahtjev. Prema njezinu mišljenju, pobijane odredbe ne prati nikakvo jamstvo kojim bi se ograničio doseg miješanja u slobodu izražavanja korisnikâ usluge dijeljenja.

155. Suprotno tomu, tuženici i intervenijenti tvrde da članak 17. Direktive 2019/790 sadržava „sveobuhvatan sustav jamstava”. Naime, pobijane su odredbe neodvojive od stavaka 5., 7., 8. i 9. tog članka. Tim se stavcima utvrđuju jasna i precizna pravila kojima se definiraju doseg i primjena mjera koje trebaju provesti pružatelji usluge dijeljenja te se njima time održava „pravedna ravnoteža” između prava intelektualnog vlasništva i slobode izražavanja.

156. Čini mi se da je članak 17. stavak 5. Direktive 2019/790, u kojem se, podsjećam, navodi da mjere koje mora donijeti svaki pružatelj treba ocijeniti, uz poštovanje načela proporcionalnosti, s obzirom na elemente kao što su „opseg usluge” ili „trošak” dostupnih alata, relevantniji u pogledu pitanja poštovanja slobode poduzetništva, o kojoj nije riječ u ovom predmetu, nego u pogledu slobode izražavanja. Stoga ne smatram da se na to treba vraćati.

157. Suprotno tomu, stavci 7., 8. i 9. tog članka doista sadržavaju, prema mojem mišljenju, značajna jamstva za zaštitu korisnika usluge dijeljenja od nepoštenih ili proizvoljnih mjera onemogućivanja njihova sadržaja. Stoga ću ih ispitati u pododjeljcima koji slijede.

– Pravo na zakonita korištenja predmeta zaštite (stavak 7.) i pritužbeni mehanizam (stavak 9.)

158. Tuženici i intervenijenti pravilno su istaknuli činjenicu da se u članku 17. stavku 7. Direktive 2019/790 nalazi jedno od glavnih jamstava kojim se nastoji ograničiti rizik da pružatelji usluge dijeljenja na temelju pobijanih odredbi sprečavaju da se na njihovoj usluzi objavljuje sadržaj kojim se legitimno reproduciraju djela i drugi predmeti zaštite koje su identificirali nositelji prava.

159. Naime, s jedne strane, prvim podstavkom tog stavka predviđa se da „[s]uradnja između pružatelja usluge dijeljenja sadržaja putem interneta i nositelja prava[ ( 194 )] ne smije dovesti do sprečavanja dostupnosti djela ili drugih predmeta zaštite koje su učitali korisnici i koji ne krše autorsko pravo i srodna prava, uključujući kada su takva djela ili drugi predmeti zaštite obuhvaćeni iznimkom ili ograničenjem” ( 195 ).

160. S druge strane, u skladu s drugim podstavkom navedenog stavka, države članice osiguravaju da se korisnici pri objavljivanju sadržaja na uslugama dijeljenja mogu osloniti na iznimke i ograničenja povezane s (a) citatima, kritikama, osvrtima, kao i s (b) korištenjem u svrhe karikature, parodije ili pastiša ( 196 ).

161. Iz toga proizlazi da je zakonodavac Unije korisnicima usluge dijeljenja izričito priznao subjektivna prava u području autorskog prava. Ti korisnici sada imaju pravo, provedivo u odnosu na pružatelje tih usluga i nositelje prava, zakonito koristiti predmet zaštite na navedenim uslugama, uključujući pravo pozivanja na iznimke i ograničenja autorskog prava i srodnih prava ( 197 ). To je priznanje zakonodavca u pogledu važnosti tih iznimki i ograničenja za korisnike u skladu sa sudskom praksom Suda u kojoj se samoj nedavno priznalo da te iznimke i ograničenja „sadržavaju prava” u korist potonjih korisnika ( 198 ).

162. Ističem da u skladu s člankom 17. stavkom 7. Direktive 2019/790 korisnici se mogu pozivati na sve iznimke i ograničenja predviđene pravom Unije ( 199 ), a osobito na one predviđene člankom 5. Direktive 2001/29, ali u dijelu u kojem se nalaze u primjenjivom nacionalnom pravu. Međutim, iako se tim člankom 5. državama članicama ostavlja mogućnost da prenesu iznimke i ograničenja navedene u njemu ( 200 ), istim stavkom 7. sad se potonje države članice obvezuje da u svojem nacionalnom pravu predvide barem iznimke i ograničenja povezane s citatima i parodijom ( 201 ) s obzirom na njihovu osobitu važnost za slobodu izražavanja.

163. Iz toga konkretno slijedi da pružatelji usluge dijeljenja nisu zakonski ovlašteni onemogućivati ili uklanjati sadržaj koji predstavlja zakonita korištenja djela ili drugih predmeta zaštite uz obrazloženje da je taj sadržaj protivan autorskom pravu ( 202 ). Osobito ne mogu iz svojih općih uvjeta korištenja ili ugovornih aranžmana s nositeljima prava isključiti primjenu iznimki i ograničenja, tako da primjerice predvide da je dovoljno da potonji nositelji samo navedu povredu autorskog prava kako bi se opravdale takve mjere onemogućivanja ili uklanjanja ( 203 ). Naprotiv, ti pružatelji moraju u istim općim uvjetima obavijestiti svoje korisnike da djela i druge predmete zaštite mogu koristiti u okviru navedenih iznimki i ograničenja ( 204 ).

164. Smatram da je zakonodavac Unije, time što je donio članak 17. stavak 7. Direktive 2019/790, svjestan rizika od „prekomjernog onemogućivanja” ( 205 ) koji mogu proizaći iz sustava odgovornosti koji je uspostavio, predvidio, kako bi osigurao „pravednu ravnotežu” između prava i relevantnih interesa te zaštitio slobodu izražavanja korisnikâ usluga dijeljenja ( 206 ), jasno i precizno ograničenje mjera filtriranja i onemogućivanja koje pružatelji tih usluga moraju provesti na temelju stavka 4. tog članka.

165. U tom su pogledu Parlament, Vijeće i Komisija pravilno naglasili da se tim stavkom 7., s obzirom na obvezujuću prirodu izraza upotrijebljenog u njegovu prvom podstavku „ne smije dovesti” ( 207 ), pružateljima usluge dijeljenja nalaže obveza postizanja rezultata: dužni su postići to da se na njihovoj usluzi ne sprečava dostupnost sadržaja kojim se legitimno reproduciraju djela i drugi predmeti zaštite, iako su ta djela i predmete identificirali nositelji prava. Ograničenje prihvatljivih mjera filtriranja i onemogućivanja stoga je jasno utvrđeno: njihov cilj ili učinak ne smije biti sprečavanje tih zakonitih korištenja. Ta odredba stoga pridonosi tomu da se obeshrabri sklonost tih pružatelja „pretjerivanju”, a time i ograničavanju dosega miješanja u slobodu izražavanja kako bi je se ograničilo na širenje sadržaja kojim se povređuju pravila u pogledu autorskog prava.

166. Međutim, Republika Poljska odgovara da je, s obzirom na ograničenja svojstvena funkcioniranju alata za prepoznavanje sadržaja, koja se navode u točki 148. ovog mišljenja, i osobito na nemogućnost da se njima identificira primjena iznimki i ograničenja autorskog prava, članak 17. stavak 7. Direktive 2019/790 više puka želja nego djelotvorno jamstvo. Navedeni alati zapravo automatski onemogućuju sadržaj obuhvaćen tim iznimkama i ograničenjima. Tom se odredbom stoga korisnicima usluga dijeljenja ne osigurava učinkovita zaštita od nepoštenog ili proizvoljnog onemogućivanja njihova sadržaja.

167. Tužiteljeva argumentacija u tom pogledu odražava temeljno razilaženje u stajalištima stranaka i intervenijenata u pogledu dosega tog stavka 7. i konkretnog načina na koji u praksi treba poštovati prava korisnika. Naime, u tom se pogledu pred Sudom raspravljalo o dvama različitim tumačenjima te odredbe.

168. Prema prvom tumačenju, na kojem Republika Poljska temelji svoju tužbu i koje, osim toga, ističu španjolska i francuska vlada, (jedini) mehanizam ( 208 ) kojim se u praksi osigurava da mjere filtriranja i onemogućivanja koje na temelju pobijanih odredbi provode pružatelji usluge dijeljenja ne sprečavaju da na njihovoj usluzi budu dostupna zakonita korištenja djela i drugih predmeta zaštite jesu „pritužben[i] mehanizm[i] i mehanizm[i] pravne zaštite” koje, u skladu s člankom 17. stavkom 9. Direktive 2019/790, ti pružatelji moraju staviti na raspolaganje korisnicima svoje usluge „u slučaju sporova o onemogućivanju pristupa djelima ili drugim predmetima zaštite koje su oni učitali ili njihovog uklanjanja”.

169. Konkretno, pružatelji usluge dijeljenja moraju, u skladu sa željama nositelja prava, ex ante onemogućiti sav sadržaj kojim se djela i drugi predmeti zaštite koje su potonji nositelji identific