ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(26)

Radi naknade štete pretrpljene kao posljedice povrede koju je izvršio počinitelj povrede koji je bio uključen u izvršenje radnje znajući, ili imajući razloga da zna, kako će one dovesti do takve povrede, iznos odštete koja se dodjeljuje nositelju prava treba uzeti u obzir sve odgovarajuće aspekte, kao što su gubitak zarade koji je imao nositelj prava ili nepoštenu dobit koju je ostvario počinitelj povrede i, kada je to prikladno, bilo kakvu [neimovinsku] štetu nanesenu nositelju prava. [...] Cilj nije uvođenje obveze za propisivanje kaznene odštete već omogućavanje naknade štete utemeljene na objektivnom kriteriju istovremeno vodeći računa o troškovima koje je imao nositelj prava, kao što su troškovi identifikacije i istraživanja.”
46

U cilju tog tumačenja, valja – kao što je to istaknuo i sud koji je uputio zahtjev – uzeti u obzir činjenicu da zaštita u obliku „razumne naknade” u smislu članka 9. stavka 3. druge rečenice Uredbe br. 207/2009, za radnje na koje se ta odredba odnosi, mora po svojoj naravi biti ograničenija od one koju uživa nositelj žiga za radnje poduzete nakon dana njegove registracije, s obzirom na to da je interes koji treba zaštititi na temelju prijave za registraciju žiga manji od onoga koji mora uživati žig nakon svoje registracije.
37

Međutim, iz dijela rečenice koja je dio zajedničkog uvodnog zaglavlja točaka (a) do (c) članka 10. stavka 2. Uredbe br. 261/2004 proizlazi da, ako zračni prijevoznik premjesti putnika u razred niži od onoga za koji je karta plaćena, mora mu nadoknaditi dio cijene te karte na način predviđen u točkama (a) do (c).
13

Oberlandesgericht Düsseldorf (viši pokrajinski sud u Düsseldorfu) najprije postavlja pitanje je li dopuštena tužba Grüne Welle Vertriebsa, koji postupa uz pristanak nositelja tog dizajna kao što to predviđa članak 32. stavak 3. Uredbe br. 6/2002, s obzirom na to da na nije upisan u registar kao stjecatelj licencije. Navodi da bi doslovno tumačenje te odredbe moglo dovesti do negativnog odgovora, ali da se navedeno pravilo također može razumjeti na način da uređuje samo slučaj stjecanja u dobroj vjeri, na što upućuje pravilo iz članka 33. stavka 2. druge rečenice te uredbe.
8

Članak 80. Direktive o PDV‑u određuje: „1. Radi sprečavanja utaje ili izbjegavanja poreza, države članice mogu u svim sljedećim slučajevima poduzeti mjere kako bi osigurale da u pogledu isporuke robe ili usluga koje uključuju obiteljske ili ostale bliske osobne veze, te upravljačke, vlasničke, članske, financijske ili pravne veze kako ih definiraju države članice, oporezivi iznos bude tržišna vrijednost: (a) kada je naknada niža od tržišne vrijednosti i primatelj isporuke nema puno pravo na odbitak u skladu s člancima od 167. do 171. i člancima od 173. do 177.; [...] Za potrebe prvog podstavka, pravne veze mogu uključivati odnos između poslodavca i zaposlenika ili obitelji zaposlenika, ili bilo kojih drugih blisko povezanih osoba. 2. Kada države članice koriste mogućnost predviđenu stavkom 1., one mogu ograničiti kategorije dobavljača ili primatelja na koje se predmetne mjere primjenjuju. [...]”
15

Prema sudu koji je uputio zahtjev, na učinke navedenog propisa nakon njegova donošenja mogu utjecati različiti teško procjenjivi čimbenici kao što su demografski rast, gospodarska konjunktura, useljavanje itd. On smatra da usklađenost s pravom Unije koju su najviši sudovi utvrdili u trenutku donošenja tog propisa ne može naknadno biti dovedena u pitanje ex post ocjenom promjena do kojih je došlo nakon njegova usvajanja.
16

Belgijska vlada smatra da je drugo pitanje, koje se odnosi na to da je mogućnost uračunavanja inozemnog poreza u belgijski porez uvjetovana time da se kapital i roba koji su izvor prihoda koriste za obavljanje profesionalne aktivnosti u Belgiji, nedopušteno s obzirom na to da odluka o sporu koji se vodi pred sudom koji je uputio zahtjev ne ovisi o odgovoru na to pitanje.
19

Sud je već presudio da propis države članice koji primjenu porezne pogodnosti u području nasljeđivanja, poput olakšice na poreznu osnovicu, čini ovisnom o boravištu ostavitelja ili nasljednika ili o mjestu na kojem se nalaze dobra obuhvaćena ostavinskom imovinom, predstavlja ograničenje slobode kretanja kapitala zabranjeno člankom 63. stavkom 1. UFEU‑a, ako dovodi do toga da se nasljedstva u kojima sudjeluju nerezidenti ili koja obuhvaćaju dobra koja se nalaze u drugoj državi članici nalaze pod težim poreznim opterećenjem od onih koja obuhvaćaju samo rezidente ili imovinu koja se nalazi u državi članici oporezivanja, i stoga uzrokuje smanjenje vrijednosti nasljedstva (vidjeti u tom smislu presude od. 17. siječnja 2008., Jäger, C‑256/06, EU:C:2008:20, t. 30. do 35.; od 17. listopada 2013., Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, t. 23. do 26.; od 3. rujna 2014., Komisija/Španjolska, C‑127/12, neobjavljena, EU:C:2014:2130, t. 57. do 60., kao i od 4. rujna 2014., Komisija/Njemačka, C‑211/13, neobjavljena, EU:C:2014:2148, t. 40. do 43.).
2

Zahtjev je upućen u okviru spora između Secretary of State for the Home Department (ministar unutarnjih poslova) i N. A., pakistanske državljanke, u vezi s njezinim pravom boravka u Ujedinjenoj Kraljevini.
28

Stoga, s obzirom na to da se predmet glavnog postupka odnosi na povrat poreza ubranog suprotno članku 110. UFEU‑a i s obzirom na to da su države članice dužne – u skladu s načelom lojalne suradnje – vratiti takav porez i pripadajuće kamate, osiguravajući djelotvornu zaštitu prava pojedinaca na povrat (vidjeti po analogiji presude od 27. lipnja 2013., Agrokonsulting-04, C‑93/12, EU:C:2013:432, t. 35. i 36. kao i od 12. prosinca 2013., Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation, C‑362/12, EU:C:2013:834, t. 31.), treba smatrati da pravna situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku predstavlja provedbu prava Unije i potpada pod njegovo područje primjene.
33

Naime, kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda, iako pozitivan učinak plaćenog godišnjeg odmora na sigurnost i zdravlje radnika najviše dolazi do izražaja ako se koristi u godini koja je predviđena u tu svrhu, odnosno u tekućoj godini, to vrijeme odmora ne gubi svoj značaj u tom smislu i ako se koristi u kasnijem razdoblju (vidjeti presude od 6. travnja 2006., Federatie Nederlandse Vakbeweging, C‑124/05, EU:C:2006:244, t. 30., i od 20. siječnja 2009., Schultz‑Hoff i dr., C‑350/06 i C‑520/06, EU:C:2009:18, t. 30.).
15

Osim toga, Komisija je smatrala da su u razdoblju od 1. siječnja 2003. do 30. lipnja 2004. iznosi koji premašuju 40 eura po testu, kako je predviđeno u stavku 24. Smjernica, bili nespojivi s unutarnjim tržištem i trebali su biti vraćeni. Za ostatak predmetnog razdoblja – odnosno od 1. siječnja 2001. do 31. prosinca 2002., a zatim od 1. srpnja 2004. do 31. prosinca 2005. – smatrala je da financiranje testiranja iz državnih sredstava predstavlja državnu potporu spojivu s unutarnjim tržištem. Konačno, Komisija je smatrala da ostale mjere financiranja u predmetnom razdoblju ne predstavljaju potporu.
18

Člankom II. Zakona br. 374/2007 Sb. propisano je: „1. Vozači koji posjeduju vozački [SSO] koji je valjan na dan stupanja na snagu ovog zakona moraju u roku od šest mjeseci od stupanja na snagu ovog zakona, a najkasnije do isteka valjanosti vozačkog [SSO‑a], općini s proširenim ovlastima podnijeti zahtjev za izdavanje iskaznice o stručnoj osposobljenosti vozača. Na temelju tog zahtjeva, općina s proširenim ovlastima vozaču izdaje iskaznicu o stručnoj osposobljenosti vozača u skladu sa [ZZOZ‑om], kako je izmijenjen na temelju ovog zakona u trenutku njegova stupanja na snagu. 2. Valjanost postojećih vozačkih [SSO‑a] prestaje istekom [razdoblja od] dvanaest mjeseci od stupanja na snagu ovog zakona, a najkasnije na dan isteka njihove valjanosti. 3. Vozačima koji su uspješno prošli ispit u skladu s postojećim propisima, i to prije stupanja na snagu ovog zakona, a općina s proširenim ovlastima im s danom stupanja na snagu ovog zakona nije izdala vozački [SSO], općina s proširenim ovlastima izdat će iskaznicu o stručnoj osposobljenosti vozača u skladu sa [ZZOZ‑om], kako je izmijenjen na temelju ovog zakona u trenutku njegova stupanja na snagu. 4. Vozačima koji su s danom 10. rujna 2009. dobili vozačke dozvole za potkategoriju C1 općina s proširenim ovlastima na temelju pisanog zahtjeva izdat će iskaznicu o stručnoj osposobljenosti vozača u skladu sa [ZZOZ‑om], kako je izmijenjen na temelju ovog zakona u trenutku njegova stupanja na snagu. 5. Vozačima koji su u razdoblju od stupanja na snagu ovog zakona do 10. rujna 2008. dobili vozačke dozvole za kategorije i potkategorije D1, D1 + E, D ili D + E odnosno do 10. rujna 2009. za kategorije i potkategorije C1 + E, C ili C + E općina s proširenim ovlastima na temelju pisanog zahtjeva izdat će iskaznicu o stručnoj osposobljenosti vozača u skladu sa [ZZOZ‑om], kako je izmijenjen na temelju ovog zakona u trenutku njegova stupanja na snagu. Ova odredba primjenjuje se i na vozače koji su dobili vozačke dozvole za kategorije i potkategorije spomenute u prvoj rečenici najkasnije šest mjeseci prije stupanja na snagu ovog zakona, a koji ne posjeduju vozački [SSO] koji je valjan na dan stupanja na snagu ovog zakona. [...] 7. Vozači kojima će biti izdana iskaznica o stručnoj osposobljenosti vozača u skladu sa stavcima 1., 3., 4. i 5. podvrgnuti su periodičnom osposobljavanju u smislu [ZZOZ‑a], kako je izmijenjen na temelju ovog zakona u trenutku njegova stupanja na snagu. Na njih se ne primjenjuje obveza početnog osposobljavanja u skladu s ovim zakonom.”
41

Kao drugo, kad je riječ o cilju Uredbe br. 1698/2005, valja navesti da se, u skladu s njezinom uvodnom izjavom 5., on sastoji u poticanju ruralnog razvoja. Posljedično tomu, uvjet koji ograničava prihvatljivost troškova sufinancirane aktivnosti samo na troškove koji su nastali nakon odluke o dodjeli potpora sukladan je tom cilju, s obzirom na to da osigurava, kako je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 50. svojeg mišljenja, učinkovitiju dodjelu sredstava iz EPFRR‑a. S jedne strane, takav uvjet omogućava bolje usmjeravanje dodjele sredstava, smanjujući rizike povezane s promjenama okolnosti do kojih može doći u razdoblju između nastanka troškova i donošenja odluke o dodjeli. S druge strane, navedeni uvjet omogućava smanjenje rizika da sredstva budu dodijeljena investicijama za čije provođenje nije potrebna državna potpora, s obzirom da su te investicije već u tijeku ili su završene prije dodjele potpore.
19

Smatrajući, stoga, da spor koji se pred njim vodi treba riješiti uzimajući u obzir tumačenje članka 11. treće rečenice Direktive 2004/48 koje je Sud dao u presudi od 12. srpnja 2011., L'Oréal i dr. (C‑324/09, EU:C:2011:474), Nejvyšší Soud (Vrhovni sud) utvrdio je, međutim, da se spor koji je doveo do tog tumačenja odnosio na povrede prava intelektualnog vlasništva na internetskom portalu za prodaju. Postavlja se pitanje treba li to tumačenje slijediti u slučaju povrede prava intelektualnog vlasništva do koje je došlo na fizičkom prostoru tržnice.
52

Međutim, kao što je to naveo sud koji je uputio zahtjev, prema većinskom mišljenju unutar tog suda, članak 108. Carinskog zakonika valja tumačiti na način da ovlašteni držatelj trošarinskog skladišta koji poduzme sve mjere koje se od njega razumno mogu zahtijevati kako bi se osigurao da transakcija koju obavlja ne podrazumijeva njegovo sudjelovanje u poreznoj utaji nije odgovoran za to samo ako može dokazati da nikako nije mogao imati saznanja o vjerojatnosti da će doći do počinjenja krijumčarenja. Ako je to tako, a provjera toga je na sudu koji je uputio zahtjev, valja smatrati da ta stroža odgovornost ovlaštenog držatelja trošarinskog skladišta podrazumijeva to da on može biti proglašen solidarno odgovornim za plaćanje iznosa koji odgovaraju izrečenim novčanim sankcijama iako su djelo krijumčarenja počinile osobe s kojima je on odabrao surađivati te da na temelju te odgovornosti de facto nastaje sustav solidarne objektivne odgovornosti koju treba smatrati neproporcionalnom.
17

Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia (regionalni upravni sud Sicilije) presudom br. 1781/2014 odlučio je da je CRGT‑ova tužba dopuštena i osnovana te da je to društvo pogrešno isključeno iz predmetnog postupka javne nabave. U tom je pogledu smatrao da dokumentacija koja se odnosi na taj postupak nije predviđala da poduzetnici podnositelji obvezno plaćaju doprinos AVCP‑u jer se plaćanje tog doprinosa, predviđenog Zakonom br. 266/2005, izričito odnosilo samo na ugovore o javnim radovima, a ne i o uslugama. Nadalje, taj je sud pojasnio da činjenica da se poduzetnicima koji se natječu za dodjelu ugovora o uslugama nameće plaćanje tog doprinosa dovodi do širokog tumačenja, s jedne strane, Zakona br. 266/2005 od strane AVCP‑a i, s druge strane, upravne prakse prema kojoj nužnost tog uvjeta plaćanja podrazumijeva, putem mehanizma automatskog popunjavanja praznina u upravnim aktima, da se svi poduzetnici koji se natječu za dodjelu ugovora o javnoj nabavi podvrgavaju plaćanju tog doprinosa.
33

Članak 53. Zakonika o kaznenom postupku, u verziji koja je bila na snazi u vrijeme činjenica u glavnom postupku, određuje: „Kaznenim djelom in flagranti smatrat će se kazneno djelo pri čijem je izvršenju počinitelj zatečen ili je upravo izvršeno. Također će se smatrati kaznenim djelom in flagranti kada su u vrijeme netom nakon izvršenja djela kod osumnjičenika za kojim je pokrenuta potjera pronađeni predmeti ili tragovi ili indicije koje upućuju na to da je sudjelovao u počinjenju kaznenog djela. Nakon što se utvrdi postojanje kaznenog djela in flagranti, bez prekida se može nastaviti istraga koju vodi državni odvjetnik pod uvjetima predviđenima u ovom poglavlju u trajanju od osam dana. [...]”
15

Članak 27. te uredbe glasi kako slijedi: „1. Podnositelj zahtjeva [...] ima pravo na učinkovit pravni lijek, u obliku žalbe ili [činjeničnog i pravnog preispitivanja odluke o transferu] pred sudom”. 2. Države članice osiguravaju razumno razdoblje u kojem predmetna osoba može ostvariti svoje pravo na učinkovit pravni lijek u skladu sa stavkom 1. 3. Za potrebe žalbe ili ponovnog pregleda odlukâ o transferu, države članice u svom nacionalnom pravu određuju da: (a) predmetna osoba na temelju žalbe ili ponovnog pregleda ima pravo ostati u predmetnoj državi članici do zaključenja postupka žalbe ili ponovnog pregleda; ili (b) se transfer automatski odlaže i da takva odgoda prestaje važiti nakon isteka određenog razumnog razdoblja tijekom kojeg sud, nakon detaljnog razmatranja zahtjeva za odgodu mora odlučiti hoće li žalbi ili ponovnom pregledu zahtjeva odobriti suspenzivni učinak; ili (c) predmetna osoba ima mogućnost da u razumnom razdoblju od suda zahtijeva odgodu provedbe odluke o transferu do zaključenja postupka žalbe ili ponovnog pregleda. Države članice odgodom o transferu do donošenja odluke o prvom zahtjevu za odgodu osiguravaju da je na raspolaganju učinkovit pravni lijek. Sve odluke u vezi s odgodom izvršenja transfera donose se u razumnom razdoblju, koje omogućuje detaljno i iscrpno razmatranje zahtjeva za odgodu. U odluci da se izvršenje odluke o transferu ne odgađa navedeni su razlozi za takvu odluku. 4. Države članice mogu odrediti da nadležna tijela po službenoj dužnosti mogu odlučiti o odgodi izvršenja odluke o transferu, do zaključenja postupka žalbe ili ponovnog pregleda. 5. Države članice osiguravaju da predmetna osoba ima pristup pravnoj pomoći i, kada je to potrebno, jezičnoj pomoći. 6. Države članice osiguravaju da se na zahtjev odobrava besplatna pravna pomoć kada predmetna osoba ne može pokriti s tim povezane troškove. [...]”
8

Članak 24. navedene uredbe naslovljen „Povrat kad je otprema pošiljke nezakonita” određuje: „1. Kad nadležno tijelo otkrije otpremu pošiljke koju smatra nezakonitom, odmah o tome obavješćuje druga relevantna nadležna tijela. 2. Ako je za nezakonitu otpremu odgovoran podnositelj obavijesti, nadležno tijelo polazišta osigurava da predmetni otpad: (a) vrati de facto podnositelj obavijesti; ili, ako obavijest nije podnesena; (b) vrati de jure podnositelj obavijesti; ili, ako to nije praktično; (c) vrati samo nadležno tijelo ili fizička ili pravna osoba u njegovo ime; (d) na drugi način oporabi ili zbrine u državi odredišta ili polazišta samo nadležno tijelo polazišta ili fizička ili pravna osoba u njegovo ime; ili, ako to nije izvedivo; (e) na drugi način oporabi ili zbrine u drugoj zemlji samo nadležno tijelo polazišta ili fizička ili pravna osoba u njegovo ime ako su sva relevantna nadležna tijela suglasna. [...] 3. Ako je za nezakonitu otpremu odgovoran primatelj, nadležno tijelo odredišta osigurava da predmetni otpad oporabi ili zbrine na način koji je prihvatljiv za okoliš: (a) primatelj; ili, ako to nije moguće, (b) samo nadležno tijelo ili fizička ili pravna osoba u njegovo ime. [...] 9. U slučaju nezakonite pošiljke kako je utvrđeno u točki 35.g članka 2., osoba koja organizira otpremu podliježe istim obvezama koje se ovim člankom utvrđuju za podnositelja obavijesti. [...]”
36

Kada je riječ o tumačenju Direktive 2010/64, najprije valja istaknuti da sukladno njezinu članku 1. stavku 1., ta direktiva utvrđuje pravila koja se odnose na pravo na tumačenje i prevođenje u okviru kaznenog postupka i postupaka koji se tiču izvršenja europskog uhidbenog naloga. Iz sadržaja članka 1. stavka 2. navedene direktive proizlazi da se na dotične osobe to pravo primjenjuje od trenutka kad ih nadležno tijelo neke države članice obavijesti da su osumnjičene ili optužene za počinjenje kaznenog djela, pa do zaključenja postupka, a to znači dok konačno ne utvrdi jesu li počinile to kazneno djelo, uključujući, prema potrebi, i izricanje presude i rješenje svih žalbi.
27

Prema društvu Saint Louis Sucre, iako Uredba br. 1360/2013 dopušta izračun traženog iznosa povrata, ostaje pitanje povrata pripadajućih pristojbi za uskladišteni šećer koji nije izvezen nakon isteka zajedničke organizacije tržišta u sektoru šećera uspostavljenom Uredbom br. 1260/2001 s obzirom na to da je Uredbom br. 318/2006 prekinut mehanizam pristojbi na proizvodnju. No nova zajednička organizacija tržišta u sektoru šećera koja je uvedena potonjom uredbom više nije predviđala pristojbe na proizvodnju namijenjene samofinanciranju izvoza, na način da dio plaćenih pristojbi ne bi bio iskorišten za financiranje izvoza već bi doveo do bogaćenja Unije. Navodeći da je Unija akumulirala zalihu od 5669000 tona šećera unutar kvote do 30. lipnja 2006., obračunato kao višak podložan izvozu koji nije izvezen, i da nije isplaćen nikakav povrat do tog dana na ime tih količina, Saint Louis Sucre smatra da je njegov zahtjev za naknadu na tom temelju opravdan.
6

Uvodna izjava 3. Direktive 2006/112 navodi: „Kako bi se osigurao jasan i racionalan prikaz odredaba, u skladu s načelom poboljšanog propisa, primjereno je preinačiti strukturu i formulaciju Direktive, iako to načelno neće dovesti do značajnih promjena u postojećem zakonodavstvu. Međutim, izvršenje izmjena podrazumijeva određeni manji broj bitnih preinaka koje je potrebno napraviti. Gdje se takve izmjene provedu, one se temeljito navode u odredbama koje se odnose na prenošenje i stupanje na snagu.”
26

Kao što je to naveo sud koji je uputio zahtjev, Republika Poljska iskoristila je mogućnost predviđenu u članku 18. točki (c) Direktive o PDV‑u. Međutim, taj sud postavlja pitanje treba li odredbu kojom se provodi članak 18. točka (c) Direktive o PDV‑u primijeniti po isteku roka za ispravak koji se, sukladno članku 187. stavku 1. trećem podstavku Direktive o PDV‑u, u odnosu na nepokretna kapitalna dobra može produljiti do dvadeset godina i koji, sukladno tvrdnjama suda koji je uputio zahtjev, u Poljskoj iznosi deset godina.
22

Treba, međutim, ispitati može li se to različito postupanje opravdati na temelju članka 6. stavka 2. Direktive 2000/78. U tom pogledu valja istaknuti da, iako je sud koji je uputio zahtjev formalno ograničio svoja pitanja na tumačenje članka 2. stavka 1., članka 2. stavka 2. točke (a) i članka 6. stavka 1. te direktive, to ne sprečava Sud da mu pruži sve elemente tumačenja prava Unije koji mogu biti korisni za rješavanje predmeta koji se pred njim vodi, bez obzira na to je li se taj sud u tekstu tog pitanja na njih pozvao (vidjeti u tom smislu presude ING. AUER, C‑476/11, EU:C:2013:590, t. 56. i van Putten i dr., C‑578/10 do C‑583/14, EU:C:2015:737, t. 20.).
43

Kako je to nezavisni odvjetnik napomenuo u točki 52. svojeg mišljenja, bez obzira na to što se sud koji je uputio zahtjev to pita samo u slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, na ovo pitanje treba odgovoriti, s obzirom na to da se radi o pitanju u vezi s općom ocjenom nadležnosti, a ne samo o tome je li postojanje imovinske štete dovoljno za uspostavljanje nadležnosti.
9

Provedbena uredba sadržava i Prilog 23., naslovljen „Napomene za tumačenje carinske vrijednosti”. Točka 1. napomena iz tog priloga koje se odnose na članak 30. stavak 2. točke (a) i (b) Carinskog zakonika propisuje: „Prilikom primjene ovih odredaba, carinska tijela, gdje je to moguće, koriste prodaju istovjetne ili slične robe, kako to već bude odgovaralo, koja se vrši na istoj komercijalnoj razini i u biti u istoj količini kao i roba čija se vrijednost utvrđuje. Ukoliko se ne raspolaže podacima o takvoj prodaji, može se koristiti prodaja istovjetne ili slične robe, kako to već bude odgovaralo, koja se vrši pod bilo kojim od tri navedena uvjeta: [...]”
17

Protiveći se zahtjevu New Valamara, GPPH je istaknuo ništavost računa u glavnom postupku jer oni, kao „akti i dokumenti propisani zakonom i propisima” u smislu Zakona o uporabi jezika i Dekreta o uporabi jezika (u daljnjem tekstu zajedno: propisi o kojima je riječ u glavnom postupku) nisu bili u skladu s kogentnim propisima zbog toga što podaci na tim računima, uključujući opće uvjete, a izuzevši podatke koji su se odnosili na New Valmar, PDV i banku, nisu bili na nizozemskom već na talijanskom jeziku iako je poslovni nastan New Valmara u nizozemskoj jezičnoj regiji Kraljevine Belgije.
46

Na primjer, verzija na njemačkom jeziku glasi „[d]er Antrag und die Gebühren können noch innerhalb einer Nachfrist von sechs Monaten nach Ablauf des in Satz 1 genannten Tages eingereicht oder gezahlt werden, sofern innerhalb dieser Nachfrist eine Zuschlagsgebühr entrichtet wird”, verzija na nizozemskom jeziku navodi „[de] indiening van de aanvrage en de voldoening van de taksen kunnen nog binnen een extra termijn van zes maanden na het verstrijken van de in de eerste zin genoemde termijn geschieden, tegen betaling van een toeslag binnen deze extra termijn”, verzija na portugalskom jeziku predviđa „[o] pedido pode ainda ser apresentado e as taxas pagas num prazo suplementar de seis meses, a contar do dia seguinte ao referido na primeira frase, sob reserva do pagamento de uma sobretaxa no decurso desse prazo suplementar” i verzija na finskom jeziku propisuje „[h]akemus voidaan kuitenkin vielä esittää ja maksut suorittaa kuuden kuukauden lisämääräajan kuluessa, joka alkaa ensimmäisessä virkkeessä tarkoitetun päivän jälkeisenä päivänä, jos mainitun määräajan kuluessa suoritetaan lisämaksu”.
18

Članak 7. Okvirne odluke naslovljen „Sudjelovanje središnjeg tijela” glasi kako slijedi: „1. Svaka država članica može odrediti središnje tijelo ili, ako je to predviđeno u njezinu pravnom sustavu, više središnjih tijela za pružanje pomoći nadležnim pravosudnim tijelima. 2. Država članica može, ako je to nužno zbog unutarnje organizacije njezina pravosudnog sustava, jednom ili većem broju središnjih tijela povjeriti dužnost administrativnog slanja i primanja europskih uhidbenih naloga te ostale službene korespondencije koja se na to odnosi. Država članica koja želi koristiti mogućnosti iz ovog članka Glavnom tajništvu Vijeća šalje podatke o imenovanom središnjem tijelu ili o središnjim tijelima. Ovi su podaci obvezni za sva tijela države članice izdavateljice uhidbenog naloga.”