22.

Budući da Z. Sziber nije izmijenio svoju tužbu, Fővárosi Törvényszék (Visoki sud u Budimpešti) utvrdio je da ne može odlučiti o meritumu ostatka predmeta. Razmatranje predmeta trebalo je u skladu s člankom 37. Zakona DH2 biti obustavljeno. Međutim, budući da je imao dvojbe u pogledu pravilnog tumačenja nekih odredbi prava Unije i sukladnosti određenih nacionalnih pravila s tim odredbama, taj je sud rješenjem od 29. kolovoza 2016. odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja: „(1) Treba li sljedeće odredbe prava Unije, to jest [članak 169. UFEU‑a]; članak 38. Povelje Europske unije o temeljnim pravima [(u daljnjem tekstu: Povelja)] […]; članak 7. stavke 1. i 2. [Direktive 93/13], u vezi s člankom 8. te direktive i uvodnom izjavom 47. Direktive 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ, tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis (i njegova primjena) kojim se uvode dodatni zahtjevi na teret one stranke u postupku (tužitelja ili tuženika) koja je u razdoblju od 1. svibnja 2004. do 26. srpnja 2014. kao potrošač sklopila ugovor o kreditu s nepoštenom odredbom koja dopušta jednostrano povećanje kamatnih stopa, troškova ili provizija ili uključuje razliku između kupovnog i prodajnog deviznog tečaja, u skladu s kojima, da bi se pred sudovima mogla ostvarivati prava koja proizlaze iz ništavosti predmetnih potrošačkih ugovora i, konkretnije, da bi sud mogao odlučivati u meritumu predmeta, stranka u građanskom postupku mora predati podnesak propisanog sadržaja (ponajprije je riječ o tužbi, preinaci tužbe ili tuženikovu prigovoru nedopuštenosti tužbe protiv potrošača, preinaci tog prigovora, tuženikovoj protutužbi ili preinaci potonje), dok druga takva stranka, koja nije u svojstvu potrošača sklopila ugovor o kreditu ili koja je u tom razdoblju sklopila u svojstvu potrošača različit ugovor od gore navedenog, nije dužna predati takav podnesak propisanog sadržaja? (2) Bez obzira na to hoće li Sud potvrdno ili niječno odgovoriti na prvo postavljeno pitanje, koje je formulirano općenitije od drugog, treba li odredbe prava Unije navedene u prvom pitanju tumačiti na način da im se protivi primjena sljedećih dodatnih obvezujućih zahtjeva ((a) do (c)) na teret stranke u postupku koja je u svojstvu potrošača sklopila ugovor o kreditu u smislu prvog pitanja: (a) tužba, preinaka tužbe ili tuženikov prigovor nedopuštenosti tužbe protiv potrošača, preinaka tog prigovora, tuženikova protutužba ili preinaka potonje koje je dužna podnijeti stranka u postupku (tužitelj ili tuženik) koja je kao potrošač sklopila ugovor o kreditu u smislu prvog pitanja može biti dopuštena u sudskom postupku – to jest može se ispitati u meritumu – samo ako u tom podnesku stranka u postupku ne zatraži samo da pravosudno tijelo proglasi u cijelosti ili djelomično ništavim potrošački ugovor o kreditu u smislu prvog pitanja, nego i da primijeni pravne posljedice potpune ništavosti, dok druga takva stranka, koja nije u svojstvu potrošača sklopila ugovor o kreditu ili koja je u tom razdoblju sklopila u svojstvu potrošača različit ugovor od gore navedenog, nije dužna predati takav podnesak propisanog sadržaja? (b) tužba, preinaka tužbe ili tuženikov prigovor nedopuštenosti tužbe protiv potrošača, preinaka tog prigovora, tuženikova protutužba ili preinaka potonje koje je dužna podnijeti stranka u postupku (tužitelj ili tuženik) koja je kao potrošač sklopila ugovor o kreditu u smislu prvog pitanja može biti dopuštena u sudskom postupku – to jest može se ispitati u meritumu – samo ako u tom podnesku, uz proglašenje potpune ništavosti potrošačkog ugovora o kreditu u smislu prvog pitanja, tužitelj ne zatraži od suda da, među pravnim posljedicama potpune ništavosti, uspostavi stanje koje je postojalo prije sklapanja ugovora, dok druga takva stranka, koja nije u svojstvu potrošača sklopila ugovor o kreditu ili koja je u tom razdoblju sklopila u svojstvu potrošača različit ugovor od gore navedenog, nije dužna predati takav podnesak propisanog sadržaja? (c) tužba, preinaka tužbe ili tuženikov prigovor nedopuštenosti tužbe protiv potrošača, preinaka tog prigovora, tuženikova protutužba ili preinaka potonje koje je dužna podnijeti stranka u postupku (tužitelj ili tuženik) koja je kao potrošač sklopila ugovor o kreditu u smislu prvog pitanja može biti dopuštena u sudskom postupku – to jest može se ispitati u meritumu – samo ako je u tom podnesku sadržano i poravnanje računa za razdoblje od nastanka ugovornog odnosa do podnošenja tužbe, koje je iznimno matematički složeno (kako to propisuju nacionalne odredbe), a mora se provesti uzimajući u obzir i pravila o konverziji u forinte, i koje mora uključivati detaljan prikaz oblikovan na takav način da se može aritmetički provjeriti, u kojemu su naznačeni dospjeli obroci koje valja podmiriti prema ugovoru, obroci koje je tužitelj podmirio, dospjeli obroci koje valja podmiriti utvrđeni neovisno o ništavoj ugovornoj odredbi i iznos razlike tih obroka, te je prikazan sveukupni iznos preostalog duga stranke u postupku koja je u svojstvu potrošača sklopila ugovor o kreditu u smislu prvog pitanja prema kreditnoj instituciji ili eventualno preplaćeni iznos, dok druga takva stranka, koja nije u svojstvu potrošača sklopila ugovor o kreditu ili koja je u tom razdoblju sklopila u svojstvu potrošača različit ugovor od gore navedenog, nije dužna predati takav podnesak propisanog sadržaja? (3) Treba li odredbe prava Unije navedene u prvom pitanju tumačiti na način da njihova povreda, koja je počinjena uvođenjem dodatnih zahtjeva navedenih u prvom i drugom pitanju, podrazumijeva i povredu članaka 20., 21. i 47. [Povelje], uzimajući pritom u obzir (što djelomično vrijedi i za prva dva pitanja) da su u skladu s presudama Suda od 5. prosinca 2000., Guimont, C‑448/98, EU:C:2000:663, t. 23., i od 10. svibnja 2012., Duomo Gpa i dr., C‑357/10 do C‑359/10, EU:C:2012:283, t. 28., i rješenjem od 3. srpnja 2014., Tudoran, C‑92/14, EU:C:2014:2051, t. 39., sudovi država članica dužni primjenjivati pravo Unije u području zaštite potrošača i na situacije koje nisu prekogranične naravi, to jest na isključivo unutarnje situacije? Ili treba smatrati da je riječ o predmetu prekogranične naravi s obzirom na to da su ugovori na koje se odnosi prvo prethodno pitanje ‚ugovori o kreditu utemeljeni na stranoj valuti’?”