ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
42.

Ako bi se utvrdilo da ispravak računa ima za posljedicu to da se pravo na odbitak isključivo ostvaruje za razdoblje u kojemu je taj ispravak izvršen a ne za razdoblje u kojem je račun izdan i plaćen, kao što je to u glavnom predmetu, to bi se protivilo načelu da je to pravo neposredno. Time bi se, osim toga, prenijelo znatan financijski rizik na poreznog obveznika utoliko što bi mu se, s obzirom na to da porezne vlasti smatraju da potonji ne može ostvarivati svoje pravo na odbitak pretporeza prije ispravka računa, mogle zaračunati zatezne kamate, kao što je to uostalom propisano Poreznim zakonikom, i to iako država članica nije pretrpjela nikakav porezni gubitak, jer prihodi od PDV‑a, u konačnici, ostaju isti ( 21 ).
19.

S jedne strane, sukladno članku 2. stavku 3. prvoj rečenici ErbStG‑a, stjecatelj može podnijeti zahtjev samo ako je ostavitelj, darovatelj ili stjecatelj u trenutku prijenosa vlasništva imao prebivalište u državi članici Unije ili u državi na koju se primjenjuje Sporazum o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. ( 5 ). No, Sud je u točkama 27. do 40. svoje presude Welte (C‑181/12, EU:C:2013:662), u ime slobode kretanja kapitala, svoju praksu koja se odnosi na izračun poreza na nasljedstva protegnuo i na situacije koje uključuju treće zemlje. S obzirom na to da su darovanja – s aspekta slobode kretanja kapitala – usporediva s porezom na nasljedstvo, sukladnost prve rečenice članka 2. stavka 3. ErbStG‑a je dovedena u pitanje.
42.

Drugi cilj obveze povrata – s kamatama – poreza protivnog pravu Unije jest popravljanje štete nastale gubitkom mogućnosti raspolaganja financijskim sredstvima, do kojeg je došlo zbog neopravdane naplate poreza ( 19 ). Vremensko odgađanje ili obročno plaćanje kamata dugovanih po toj osnovi dovodi do toga da šteta u tom razdoblju ne bude popravljena. To je, dakle, protivno načelu djelotvornosti. S tim u svezi, valja dodati da ta šteta nastaje već u trenutku naplate poreza. Da bi se popravila, potrebno je platiti kamate za cijelo razdoblje od dana neopravdane naplate poreza do dana njegova stvarnog povrata poreznom obvezniku.
77.

Taj strogi uvjet pravilnog računa za ostvarivanje prava na odbitak sustavno je naglašen člankom 181. Direktive o PDV‑u koji se odnosi na ostvarivanje prava na odbitak kod naplatnog stjecanja robe unutar Zajednice u skladu s člankom 168. točkom (c). Kako bi u tom slučaju ostvario odbitak, porezni obveznik mora u skladu s člankom 168. točkom (c) također „imati račun izdan u skladu s člancima 220. do 236.”. Međutim, prema članku 181. Direktive o PDV‑u države članice mogu poreznom obvezniku koji nema račun izdan u skladu s člancima 220. do 236. ipak dopustiti odbitak. Za odbitak kod primanja naplatnih usluga, o kojem je riječ u ovom slučaju, ne postoji takva odredba. E contrario valja zaključiti da je na temelju prava Unije državama članicama u ovom slučaju članka 178. točke (a) Direktive o PDV‑u zabranjeno da dopuste odbitak, ako porezni obveznik nema račun koji je pravilan u smislu članka 226.
69.

Točno je da bi koristan učinak članka 4. stavka 4. Direktive o pticama bio ozbiljno ugrožen ako bi do povrede došlo samo kad je prouzrokovana stvarna šteta, a ne kad radnja države omogućava da šteta nastane u budućnosti ( 19 ). Međutim, u ovom slučaju projekt koji su odobrila španjolska nadležna tijela odnosi se, kao što je to već navedeno, na poboljšanje infrastrukture, uključujući izgradnju i proširenje povišenog nasipa. Ne odnosi se na dodatne instalacijske radove potrebne za funkcioniranje željezničke pruge. Imajući to na umu, opasnost od strujnog udara i sudara odnose se na hipotetske učinke koji će se ostvariti samo ako se dobije odobrenje za idući stadij projekta nakon dodatne procjene utjecaja na okoliš.
78.

Kako bi se otklonila svaka legitimna sumnja pojedinaca i radi zaštite osjećaja povjerenja koji nepristranost treba stvoriti (sukladno izreci „justice must not only be done, it must also be seen to be done” ( 44 )), zahtjev za nepristranošću stoga nalaže donošenje pravila osobito u pogledu sastava tijela, imenovanja, trajanja funkcija, kao i razloga za nesudjelovanje u odlučivanju, izuzeću i opozivu njegovih članova ( 45 ).
—

naloži Portugalskoj Republici da isplati dnevni paušalni iznos od 2244 eura, računajući od dana kad je donesena presuda u predmetu C‑530/07 do dana donošenja presude u ovom predmetu ili do dana izvršenja gore navedene presude donesene u predmetu C‑530/07, ako do toga dođe nakon donošenja presude u ovom predmetu;
20.

Društva VB i Y nisu sudjelovala u postupku pred High Court of Justice, u okviru kojega je donesena zabrana raspolaganja protiv A. L.-a. Sud koji je uputio zahtjev nema nikakva saznanja o dostavi zabrane tim društvima ( 13 ). Nadalje, iz zahtjeva za prethodnu odluku ne proizlazi jasno je li A. L. bio saslušan prije odluke engleskog suda. Međutim, na prethodno saslušanje upućuje to da je zabrana raspolaganja donesena bez obzira na argumente [L.-a] da on u imovini [o kojoj je riječ] […] nema ni izravne ni neizravne udjele” ( 14 ).
37.

U tom pogledu dovoljno je napomenuti da se prethodna pitanja tiču pretpostavke prema kojoj nacionalni propis određuje automatsko i opetovano produljenje roka trajanja koncesije na pomorskom i jezerskom dobru. Što se tiče pitanja jesu li mjerodavne nacionalne odredbe one koje određuju produljenje do 31. prosinca 2015. ili one koje ga određuju do 31. prosinca 2020., ono je u nadležnosti nacionalnih sudova i, štoviše, ne utječe na dopuštenost tako formuliranih prethodnih pitanja.
24.

Estrella Rodríguez Sánchez je radnica članica Consuma SCV, raspoređena u odjel „blagajna/punjenje” u jednom trgovačkom centru. Ona je s Consumom SCV 25. lipnja 2012. potpisala zadružni ugovor, na koji se primjenjuju statuti društva i osobito unutarnji pravilnik. Njezin raspored i radno vrijeme bili su, u tjednim smjenama, prijepodne od ponedjeljka do subote (od 8.00 do 15.00) i poslijepodne od ponedjeljka do subote (od 15.00 do 22.00) te dvije nedjelje mjesečno (od 8.30 do 15.00).
28.

U svim pobijanim presudama u okviru analize tužbenih razloga i argumentacije tužitelja koje su se temeljile na povredi načela proporcionalnosti i temeljnih prava Odlukom 2011/278, Opći je sud najprije smatrao sljedeće ( 20 ): „Treba istaknuti da se ne može odmah isključiti mogućnost da su temeljna prava i načelo proporcionalnosti povrijeđeni time što u pravilima o besplatnoj dodjeli emisijskih jedinica iz Odluke 2011/278 nema klauzule za slučajeve s prekomjernim teškoćama s obzirom na to da članak 10.a Direktive 2003/87, koji čini pravni temelj za tu odluku, ne sprečava Komisiju da besplatno dodijeli emisijske jedinice na temelju takve klauzule. Kao prvo, na temelju članka 10.a stavka 1. podstavaka 1. i 2. Direktive 2003/87, Komisija je bila dužna donijeti potpuno usklađene provedbene mjere na razini Unije za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica, kojima je trebalo izmijeniti dijelove Direktive 2003/87 koji nisu bili ključni, upotpunjavajući je na taj način. Da je Komisija kojim slučajem utvrdila klauzulu za slučajeve s prekomjernim teškoćama mjerodavnu za sve države članice, poštovala bi zahtjev potpune usklađenosti tih provedbenih mjera na razini Unije. K tome, budući da se takva klauzula tiče samo iznimnih slučajeva pa, prema tome, ne dovodi u pitanje sustav ustanovljen Direktivom 2003/87, ona ne bi bila namijenjena tome da izmijeni ključne dijelove te direktive. Kao drugo, na temelju članka 10.a stavka 1. podstavka 3. Direktive 2003/87, Komisija je bila dužna utvrditi, u mjeri u kojoj je to bilo moguće, ex ante referentne vrijednosti. U slučajevima u kojima nije bilo moguće izračunati referentnu vrijednost za proizvod, a u kojima staklenički plinovi mogu dati pravo na besplatnu dodjelu emisijskih jedinica, Komisija je raspolagala diskrecijskim pravom da utvrdi pravila, što je i učinila odredivši hijerarhiju triju pomoćnih metoda. Koristeći se tim pravom Komisija je načelno mogla predvidjeti i besplatnu dodjelu emisijskih jedinica na temelju klauzule za slučajeve s prekomjernim teškoćama.”
65.

U skladu s člankom 12. stavkom 1. točkama (a) do (c) Direktive 2000/31, to se ograničenje primjenjuje ako su ispunjena tri kumulativna uvjeta, to jest da davatelj usluge koji je samo prijenosnik ne inicira prijenos, da ne izabire primatelja prijenosa i da ne izabire i ne mijenja informacije iz prijenosa.
13.

Hoge Raad der Nederlanden pred, kojim se u međuvremenu vodi spor, smatra da su propisi Unije o PDV‑u odlučni za spor te je stoga Sudu 18. studenog 2014. u skladu s člankom 267. UFEU‑a uputio sljedeća pitanja: Treba li članak 2. stavak 1. točku (c) i članak 9. stavak 1. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da općinu treba smatrati poreznim obveznikom u smislu te direktive u pogledu školskog prijevoza zbog odluke općine poput one opisane u ovoj presudi? Treba li pri odgovoru na to pitanje tu odluku općine uzeti u obzir u cijelosti ili to ispitivanje treba provesti zasebno za svaku uslugu prijevoza? Ako je potonje slučaj: mora li se tada razlikovati između prijevoza učenika na udaljenosti između 6 i 20 kilometara te prijevoza učenika na udaljenosti većoj od 20 kilometara?
73.

Tijekom postupka pred nacionalnim sudom u okviru kojeg je kasnije pokrenut predmet C‑226/14, Finanzgericht Hamburg je Sudu uputio prethodno pitanje ( 13 ), na koje je on odgovorio ustvrdivši da članak 204. stavak 1. točku (a) CZZ‑a „treba tumačiti na način da, u slučaju robe koja nije roba Zajednice, neispunjavanje obveze upisa izlaska robe iz carinskog skladišta u za to predviđenu evidenciju robe, i to najkasnije u trenutku kad je došlo do tog izlaska, dovodi do nastanka carinskog duga u odnosu na navedenu robu, čak i ako je bila ponovno izvezena” ( 14 ).
14.

Izjavom („Deed Poll”) od 26. srpnja 2004., registriranom 22. rujna 2004. pri Supreme Court of England and Wales (Vrhovni sud Engleske i Walesa), N. P. Bogendorff von Wolffersdorff je promijenio svoje ime u „Peter Mark Emanuel Graf von Wolffersdorff Freiherr von Bogendorff”. Ta je izjava objavljena u The London Gazette od 8. studenoga 2004. ( 3 ).
8.

U ovom mišljenju, koje će biti usmjereno na to pitanje, doći ću do zaključka da se ne može smatrati da sud podrijetla, kada mu je podnesen prijedlog za izdavanje potvrde europskog naloga za izvršenje, djeluje jedino kao upravno tijelo koje pritom ne odlučuje u sporu nego on izvršava i sudsku funkciju, iz čega stoga zaključujem da Sud jest nadležan za odlučivanje o ovom zahtjevu za prethodnu odluku.
15.

Člankom 5. te uredbe, kojim su predviđena pravila koja se primjenjuju na upravne kazne, određeno je kako slijedi: „1. Namjerne nepravilnosti ili one prouzročene nepažnjom mogu imati za posljedicu sljedeće upravne kazne: (a) plaćanje upravne kazne; (b) plaćanje iznosa većeg od nepravilno stečenog ili izbjegnutog iznosa, uvećano za kamate kada je to primjereno; [...]; (c) cijelo ili djelomično ukidanje pogodnosti odobrenih propisima Zajednice [...] [...]”
15.

Nadalje, gore navedeni ugovori sadržavali su klauzulu na temelju koje je utvrđena nominalna stopa bila primjenjiva od njihova sklapanja do 1. listopada 2006. odnosno do 31. kolovoza 2005. Između dana nakon tih datuma do datuma potpune otplate tih zajmova promjenjiva nominalna stopa primjenjivala se prema referentnom indeksu, to jest Euriboru uvećanom za 0,60 % odnosno 0,50 %.
87.

Po mojemu viđenju, članak 7. stavak 1. točka (c) Direktive 2004/38 ne usklađuje definiciju studenta niti detaljne uvjete pod kojima država članica može osobu upisati kao studenta. U biti, upis ovisi o zakonodavstvu ili upravnoj praksi države članice domaćina. Bitno je to da je građanin Unije ostvario pravo na slobodno kretanje kako bi boravio u drugoj državi članici te da se u privatnu ili javnu ustanovu ovlaštenu ili financiranu od države članice domaćina upisao s glavnom svrhom školovanja. U članku 7. stavku 1. točki (c) Direktive 2004/38 ne zahtijeva se da je student tamo upisan kako bi stekao diplomu ili akademsku kvalifikaciju te ustanove, iako obično to jest slučaj. Bitno je to da je upis u državi članici domaćinu izvršen „s glavnom svrhom školovanja” te da, stoga, upis omogućuje građaninu Unije da pristupi školovanju. Činjenica da studenti Erasmus ostaju upisani u ustanovu u drugoj državi članici ne isključuje mogućnost da mogu i negdje drugdje biti „upisani” u smislu članka 7. stavka 1. točke (c).
24.

U tim je okolnostima Juzgado de Primera Instancia no 2 de Santander (Prvostupanjski sud br. 2 u Santanderu), odlukom od 10. rujna 2014. koju je tajništvo Suda zaprimilo isti dan, odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1) a) Treba li četvrtu prijelaznu odredbu […] tumačiti na način da ne predstavlja zapreku zaštiti potrošača? b) Može li, na temelju Direktive [93/13], osobito njezina članka 6. stavka 1. i članka 7. stavka 1., s ciljem osiguranja zaštite potrošača i korisnika u skladu s načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti, potrošač pobijati nepoštene uvjete izvan roka koji je za to predviđen nacionalnim propisom tako da je nacionalni sudac o njima dužan odlučiti? c) Je li nacionalni sudac dužan, u skladu s Direktivom [93/13], osobito s njezinim člankom 6. stavkom 1. i člankom 7. stavkom 1., kako bi osigurao zaštitu potrošača i korisnika sukladno načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti, po službenoj dužnosti ispitati postoji li nepošteni uvjet, iz toga izvodeći pripadne zaključke, čak i ako je prethodno odlučio na suprotan način ili je odbio pristupiti takvoj ocjeni, a odluka o tome postala je pravomoćna prema nacionalnom postupovnom pravu? 2) Na temelju kojih mjerila odnos kvaliteta/cijena može utjecati na nadzor nepoštenosti sporednih odredaba ugovora? Je li relevantno pri neizravnom nadzoru te vrste elemenata uzeti u obzir zakonska ograničenja cijena određena nacionalnim propisom? Je li moguće da pogodbe valjane in abstracto postanu nevaljane nakon utvrđenja da je cijena transakcije znatno iznad normalne tržišne cijene? 3) Mogu li se u smislu članka 4. Direktive [93/13], uzeti u obzir okolnosti nastale nakon sklapanja ugovora kada na to upućuje nacionalni propis? 4) a) Treba li tumačiti da članak 693. stavak 2. španjolskog Zakonika o građanskom postupku, izmijenjenog Zakonom 1/2013, ne može biti zapreka zaštiti interesa potrošača? b) U slučaju da utvrdi postojanje nepoštenog uvjeta o prijevremenom dospijeću, treba li nacionalni sudac u skladu s Direktivom [93/13], osobito s njezinim člankom 6. stavkom 1. i člankom 7. stavkom 1., s ciljem da osigura zaštitu potrošača i korisnika u skladu s načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti, proglasiti taj uvjet nepostojećim i iz toga izvesti pripadne zaključke, čak i onda kada je prodavatelj robe ili pružatelj usluga poštovao minimalno razdoblje predviđeno nacionalnim propisom?”
119.

Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio želi svojim četvrtim pitanjem razjasniti, osim toga, je li izračun gornje granice za industriju pogrešan zato što pri utvrđivanju gornje granice za industriju nije uzeto u obzir proširenje sustava koje je izvršeno između prve faze (od 2005. do 2007.) i druge faze (od 2008. do 2012.) provedbe Direktive 2003/87. U tome je sadržana i navodna greška čije ispitivanje svojim osmim pitanjem zahtijeva Landesverwaltungsgericht Niederösterreich. Pretpostavlja da su podaci o emisijama postrojenja koja su prije 2008. samo djelomično bila obuhvaćena sustavom iz Direktive 2003/87 nepotpuno uzeti u obzir, to jest samo u opsegu u kojem su ta postrojenja prije bila obuhvaćena sustavom.
47.

U tom slučaju doista bi se postavljalo pitanje koje je pravo mjerodavno u sporu iz glavnog postupka. Budući da sukladno članku 14. stavku 1. Direktive 2005/56 prekogranično spajanje dovodi do toga da u trenutku kad to spajanje stupi na snagu sva aktiva i pasiva društva koje je predmet preuzimanja prelazi na društvo preuzimatelja ( 16 ), društvo preuzimatelj postaje univerzalni sljednik društva koje je predmet preuzimanja, preuzimajući tako sve njegove ugovore sklopljene prije spajanja, pri čemu ne dolazi do novacije. Zbog toga pravo koje su stranke izabrale u trenutku sklapanja tih ugovora ostaje pravo mjerodavno za spor, a to je u konkretnom slučaju njemačko pravo.
50.

Prije svega, ne slažem se s tvrdnjom Grada Wrocława da ograničenje podizvođenja sigurno nije utjecalo na postupak javne nabave radova. Da nije bilo tog ograničenja, ponuditelji bi mogli predložiti podizvođenje u postotku većem od 75 % Ugovora ( *31 ). Kako poljska vlada i Komisija ispravno navode, to je moglo dovesti do različitih ponuda (u smislu, na primjer, cijena ili vremenskih okvira za izvođenje radova). Štoviše, iz materijala dostupnih Sudu proizlazi da je od pet gospodarskih subjekata pozvanih da podnesu ponude samo njih troje to uistinu učinilo. Zahtjev za korištenje minimalno 25 % vlastitih sredstava možda je utjecao na odluku preostala dva gospodarska subjekta da ne podnesu ponudu. Stoga se moguća šteta za fondove ne može isključiti.
2.

Tako u bitnome glasi pitanje, koje još nikada nije postavljeno, koje je Sudu uputilo tijelo Klagenævnet for Udbud (žalbena komisija za javnu nabavu) u okviru spora koji suprotstavlja MT Højgaard A/S i Züblin A/S (u daljnjem tekstu zajedno se nazivaju MTHZ), zajednicu gospodarskih subjekata koja je sudjelovala u postupku javne nabave, i Banedanmark, agenciju za upravljanje željezničkom infrastrukturom u Danskoj, koja je u ovom postupku nastupala u svojstvu javnog naručitelja. MTHZ pred sudom koji je uputio zahtjev ističe da je Banedanmark povrijedio načelo jednakog postupanja predviđeno člankom 10. Direktive 2004/17/EZ ( 2 ) jer je društvu Per Aarsleff A/S (u daljnjem tekstu: Aarsleff), preostalom članu zajednice gospodarskih subjekata raspuštene tijekom postupka, dopustio da sudjeluje u pozivu na nadmetanje umjesto te zajednice, iako Aarsleff nije izabran tijekom postupka predodabira.
12.

Razlozi za takvu izmjenu koji proizlaze iz spomenutog zakona su sljedeći: „Ta odredba ima za cilj primjerenu raspodjelu pretporeza u vezi s isporukom ili drugim uslugama. To novo uređenje ograničava uporabu ključa raspodjele na temelju prometa kao jedinog kriterija raspodjele. Taj ključ raspodjele dopušten je samo ako nije moguća nijedna druga gospodarska raspodjela. Ta je izmjena potrebna jer je Bundesfinanzhof (Savezni financijski sud, Njemačka) u presudi od 17. kolovoza 2001. […] utvrdio da raspodjelu iznosâ pretporeza u skladu s omjerom između iznosâ izlaznog prometa treba priznati kao primjerenu procjenu u smislu članka 15. stavka 4. Zakona o porezu na promet. Međutim, primjena ključa raspodjele na temelju prometa kao općeg kriterija raspodjele dovela bi do pogrešnih raspodjela, osobito u slučaju izgradnje zgrada mješovite namjene; […] Primjena tog ključa raspodjele na temelju prometa kao općeg kriterija nije obvezujuća prema Šestoj direktivi. Takav ‚proporcionalni’ sustav […] nije obvezan za države članice s obzirom na to da one, u skladu s člankom 17. stavkom 5. podstavkom 3., mogu odrediti kriterije raspodjele koji odstupaju od tog sustava. U odnosu na stjecanje nekretnina također je moguća raspodjela pretporeza u skladu s omjerom između proizvodne vrijednosti i tržišne vrijednosti […]”
70.

Iako je sud koji je uputio zahtjev iznio ideju da ta mjera vjerojatno odgovara „logici sankcije“ koja do sada nije postojala, talijanska vlada iznijela je pak da je predmetna mjera bila, kao što to proizlazi iz različitih navoda sadržanih u članku 25. nacrta ugovora i u članku 1. stavku 77. Zakona br. 220, opravdana nužnošću osiguranja kontinuiteta pružanja usluga prikupljanja oklada koje je odobreno na temelju zakona kao i nužnošću borbe protiv kriminaliteta i nezakonitog prikupljanja, sprečavanjem gospodarskog subjekta koji više nema potrebna odobrenja da nastavi s prikupljanjem oklada. Naime, on s tim u vezi ističe da, kao što je to Sud već presudio, igre na sreću nose sa sobom visoke rizike od počinjenja kaznenih djela i prijevara, uzimajući u obzir visinu iznosa koju im je dopušteno prikupljati i dobitke koje mogu ponuditi igračima ( 28 ).
29.

Konačno, odgovor Suda na prethodna pitanja bit će od posebnog značaja za Dansku, Finsku i Norvešku ( 14 ) gdje postoje registri kemikalija usporedivi sa švedskim registrom kemikalija i koji razmjenjuju te podatke u bazi podataka SPIN (Substances in Preparations in the Nordic Countries) (tvari u pripravcima u nordijskim zemljama) ( 15 ).
48.

Naime, ne postoji nikakva sumnja u to da primjena rezerve predviđene člankom 55. stavkom 1. točkom (a) CISA‑e dovodi do lišavanja načela ne bis in idem njegova sadržaja. S obzirom na prethodno navedena razmatranja koja se odnose na vezu između tog načela i načela uzajamnog priznavanja te na temeljnu važnost potonjeg za uspostavu područja slobode, sigurnosti i pravde, to je razmatranje dostatno kako bi se zaključilo da tu rezervu treba proglasiti nevaljanom.
65.

Nasuprot tome, nije uvjerljivo kada danska porezna uprava u glavnom postupku želi iz članka 2. točke (c) Odluke 2004/228/EZ ( 30 ) izvesti zaključak da poluge kao one o kojima je ovdje riječ potpadaju pod pojam „poluproizvodi”. Prema toj odluci Kraljevini Španjolskoj odobrava se da prilikom „isporuke poluproizvoda (na primjer, poluga […]) koji se dobivaju prilikom obrade, proizvodnje ili taljenja neželjeznih kovina” predvidi osobu kojoj se obavlja isporuka kao osobu koja je odgovorna za plaćanje PDV‑a. No, iz toga se ne može zaključiti da poluge koje proisteknu iz taljenja zlata treba u okviru članka 198. stavka 2. Direktive o PDV‑u, koji ovdje treba ispitati, također smatrati „poluproizvodima”. Osim činjenice da barem neke jezične verzije obiju odredbi, među kojima je i njemačka, ovdje upotrebljavaju dva različita pojma, članak 2. točka (c) Odluke 2004/228/EZ, za razliku od odredbe članka 198. stavka 2. Direktive o PDV‑u, koja se ovdje treba ispitati, ne zahtijeva nikakvo razgraničenje između pojmova „materijal” i „poluproizvod”. Stoga se pojmu „poluproizvod” u smislu navedene odluke svakako može pripisati značenje drukčije od pojma „poluproizvod” u odredbi koja se ovdje treba ispitati.
73.

Na taj ćemo način najprije uočiti da se u članku 7. stavku 4. točki (c) Direktive 2005/29 ne spominje samo cijena koja uključuje poreze, već i „način na koji se cijena izračunava […] kao i, ako je primjereno, svi dodatni troškovi otpreme, dostave ili poštanski troškovi”. Iz strukture teksta te odredbe proizlazi da je cijena koja je u njoj navedena obuhvaćena u svim svojim sastavnicama i da se cjelovitim čitanjem članka 7. stavka 4. točke (c) Direktive 2005/29 čini kako se na jasan i na razlikovan način razmatra cijena ili način na koji se, s jedne strane, izračunava sama cijena te, s druge strane, druge sastavnice cijene, kao što su troškovi prijevoza. U svakom slučaju, na temelju čitanja članka 7. stavka 4. točke (c) ništa ne upućuje na to da se ta cijena smatra cijenom koja mora uključivati troškove prijevoza i koju valja navesti u konačnom i ukupnom iznosu.
43.

Budući da je time oslobođenje od uvozne carine postupak koji omogućuje konačno ukidanje oporezivanja uvezenog vlasništva i to za potrebe koje je zakonodavac Unije jasno odredio, uvjeti primjene takvog oslobođenja moraju se, po mojem mišljenju, u načelu tumačiti strogo ( 32 ). Međutim, navedeni uvjeti ne mogu se shvaćati tako strogo da bi to moglo dovesti do gubitka korisnog učinka oslobođenja od carine, osobito kada njegovo odobravanje ovisi o elementima privatnog života dotičnih osoba ( 33 ). To posebno vrijedi za tumačenje članka 3. i sljedećih članaka Uredbe br. 1186/2009, prema kojima je stvarni prijenos uobičajenog boravišta iz treće zemlje u državu članicu uvjet da vlasništvo dotične osobe bude oslobođeno carina.