ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
28

Najprije valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 2. točkom (b) Direktive 93/13, pojam „potrošač” u smislu te direktive znači „svaka fizička osoba koja u ugovorima obuhvaćenima [t]om direktivom nastupa za potrebe izvan okvira svojeg obrta, poduzeća ili profesije”. Pojam „trgovac” definiran je u točki (c) tog članka kao „svaka fizička ili pravna osoba koja u ugovorima obuhvaćenima [t]om direktivom nastupa u okviru svojeg obrta, poduzeća i[li] profesije, bez obzira na to je li u javnom ili privatnom vlasništvu”.
63

U svakom slučaju, kao što je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 70. do 72. svojeg mišljenja, uzimajući u obzir usku vezu koja postoji između pojma „javni naručitelj” i pojma „središnje tijelo za nabavu” iz točaka 51. do 58. ove presude, ne može se smatrati da središnja tijela za nabavu nude usluge na tržištu koje je otvoreno za tržišno natjecanje privatnih poduzetnika.
8

Poglavlje IV. Uredbe br. 4/2009, naslovljeno „Priznavanje, izvršivost i izvršenje sudskih odluka”, podijeljeno je na tri odjeljka i primjenjuje se, među ostalim, na izvršenje odluka u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja. U skladu s člankom 16. Uredbe br. 4/2009, odjeljak 1., koji obuhvaća njezine članke 17. do 22., primjenjuje se na odluke donesene u državi članici koju obvezuje Protokol o mjerodavnom pravu za obveze uzdržavanja, odjeljak 2., koji obuhvaća njezine članke 23. do 38., primjenjuje se na odluke donesene u državi članici koju ne obvezuje taj protokol, a odjeljak 3., koji obuhvaća njezine članke 39. do 43., sadržava zajedničke odredbe za sve odluke.
41

Stoga zajednički sustav PDV‑a jamči potpunu neutralnost oporezivanja svih gospodarskih djelatnosti, ma kakvi bili njihovi ciljevi ili rezultati, pod uvjetom da navedene djelatnosti i same načelno podliježu PDV‑u (presuda od 3. srpnja 2019., The Chancellor, Masters and Scholars of the University of Cambridge, C‑316/18, EU:C:2019:559, t. 22. i navedena sudska praksa).
6

Članak 39. ordonnancea no 2016‑65 du 29 janvier 2016, relative aux contracts de concession (Rješenje br. 2016‑65 od 29. siječnja 2016. o ugovorima o koncesiji; JORF od 30. siječnja 2016., tekst br. 66) određuje: „Iz postupka sklapanja ugovora o koncesiji isključuju se: 1. Osobe na koje se odnosila pravomoćna osuđujuća presuda za jedno od kaznenih djela predviđenih člancima 222‑34 do 222‑40, 313‑1, 313‑3, 314‑1, 324‑1, 324‑5, 324‑6, 421‑1 do 421‑2-4, 421‑5, 432‑10, 432‑11, 432‑12 do 432‑16, 433‑1, 433‑2, 434‑9, 434‑9-1, 435‑3, 435‑4, 435‑9, 435‑10, 441‑1 do 441‑7, 441‑9, 445‑1 do 445‑2-1 ili 450‑1 Kaznenog zakonika, člancima 1741. do 1743., 1746. ili 1747. Općeg poreznog zakonika i za ugovore o koncesiji koji nisu ugovori o koncesiji u području obrane ili sigurnosti iz članaka 225‑4-1 i 225‑4-7 Kaznenog zakonika, ili za prikrivanje takvih djela, kao i za istovrijedna kaznena djela predviđena u zakonodavstvu druge države članice Europske unije. […] […] Isključenje iz postupka sklapanja ugovora o koncesiji na temelju ovog stavka 1. primjenjuje se na razdoblje od pet godina od objave osuđujuće presude; […]”
30

Slijedom toga, ako je na temelju tih odredbi država članica koja prima zahtjev dužna, u svrhu naplate potraživanja koje je predmet takvog zahtjeva, prema njemu postupati na isti način kao i sa svojim vlastitim potraživanjima (vidjeti u tom smislu presudu od 14. siječnja 2010., Kyrian, C‑233/08, EU:C:2010:11, t. 43.), to ne podrazumijeva prijenos dotičnog potraživanja države članice koja podnosi zahtjev na državu članicu koja prima zahtjev. Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 35. svojeg mišljenja, to potraživanje ostaje s materijalnog gledišta potraživanje države članice koja podnosi zahtjev, različito od potraživanja države članice koja prima zahtjev.
12

Lei n.o 5/2004, das Comunicações electrónicas (Zakon br. 5/2004 o elektroničkim komunikacijama) od 10. veljače 2004. (Diário da República I, serija I‑A, br. 34, od 10. veljače 2004.), kako je izmijenjen s Lei n.o 15/2016 (Zakon br. 15/2016) od 17. lipnja 2016. (Diário da República, 1. serija, br. 115, od 17. lipnja 2016.) (u daljnjem tekstu: Zakon o elektroničkim komunikacijama), u članku 47. stavcima 1. i 2. točki (c) propisuje: „1. Poduzeća koja nude javne komunikacijske mreže ili usluge elektroničkih komunikacija dostupne javnosti dužna su dati javnosti na raspolaganje, kao i onomu tko izrazi namjeru sklapanja ugovora o pružanju usluga koje ona pružaju, prikladne, transparentne, usporedive i ažurirane informacije o uobičajenim uvjetima u području pristupa i upotrebe usluga koje pružaju krajnjim korisnicima i potrošačima, detaljno navodeći njihove cijene i druge troškove kao i, prema potrebi, one u vezi s raskidom ugovora. 2. U svrhu primjene prethodnog stavka ta poduzeća moraju objaviti […] sljedeće informacije, koje se također moraju unaprijed dati svakomu tko s njima namjerava sklopiti ugovor o pružanju usluga: […] (c) uobičajene cijene, uz preciziranje iznosa koji se duguje za svaku pruženu uslugu i sadržaja svakog elementa cijene, a osobito: i. troškove u vezi s aktivacijom usluge i s pristupom, upotrebom i održavanjem; ii. detaljne informacije o uobičajenim popustima i posebnim tarifama i o eventualnim dodatnim troškovima; iii. troškove u vezi s terminalnom opremom koju je klijent unajmio ili je postao njezin vlasnik; iv. troškove raskida ugovora, uključujući vraćanje opreme i ugovorne kazne zbog pretplatnikova prijevremenog raskida.”
54

U slučaju prigovora koji se temelji na ranijem pojedinačnom žigu, vjerojatnost dovođenja u zabludu u smislu članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 znači vjerojatnost da javnost može vjerovati da proizvodi ili usluge obuhvaćeni tim žigom i oni obuhvaćeni žigom za koji je podnesena prijava za registraciju potječu od istog poduzetnika ili, ovisno o slučaju, gospodarski povezanih poduzetnika. Postojanje takve vjerojatnosti treba ocjenjivati sveobuhvatno, uzimajući u obzir sve relevantne čimbenike predmetnog slučaja (presuda od 5. ožujka 2020., Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi/EUIPO, C‑766/18 P, EU:C:2020:170, t. 63. i 67. i navedena sudska praksa).
41

Kad je riječ o članku 21. UFEU-a, valja podsjetiti na to da se u njegovu stavku 1. propisuje pravo svakog građanina Unije slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica te se on, kao što to proizlazi iz članka 20. stavka 1. UFEU-a, primjenjuje na svaku osobu koja ima državljanstvo neke države članice, tako da se ni on ne primjenjuje na državljanina treće države.
17

Sud koji je uputio zahtjev smatra da je ta odredba doista nepoštena i da bi je, u skladu sa sudskom praksom Suda, on mogao poništiti ex officio. Međutim, taj se sud pita je li moguće utvrditi da zajednica suvlasnika zgrade, kao što je to condominio u talijanskom pravu, potpada pod kategoriju potrošača, u smislu Direktive 93/13.
29

Što se tiče neuspjeha u dokazivanju „razboritog korištenja”, prvo, Republika Finska nije dokazala na temelju čvrstih znanstvenih dokaza da postoji jamstvo da je populacija o kojoj je riječ očuvana na „zadovoljavajućoj razini”. Naime, elementi na koje se oslanja ova država članica proizlaze iz pogrešnog i selektivnog tumačenja određenih dokumenata. Ti dokumenti nisu više aktualni, s obzirom na to da najstariji dokument potječe iz 2004., ili nisu relevantni, u smislu da se odnose na populaciju svjetskih ili europskih razmjera, to jest veću od one o kojoj je riječ u ovom predmetu. Suprotno tomu, četiri studije dokazuju, za razdoblje od 2011. do 2015., trend smanjenja te populacije. Što se tiče posljednjih godina, tri druge studije upućuju na to da se situacija još pogoršala, a četvrta studija pokazuje da je situacija još uvijek zabrinjavajuća, tako da se ne može zaključiti da je populacija dotične vrste očuvana na „zadovoljavajućoj razini”.
9

AGCM smatra da cijene objavljene na toj internetskoj stranici nisu sadržavale određene stavke koje je društvo Ryanair ocijenilo fakultativnima, a to su: troškovi internetske prijave putnika za let, porez na dodanu vrijednost (PDV) obračunan na tarife i opcijske doplate za nacionalne letove te administrativne naknade za plaćanje kreditnom karticom različitom od one koju prihvaća društvo Ryanair (prepaid Mastercard), iako su te stavke, prema AGCM‑ovu mišljenju, zapravo obvezne, potrošačima se naplaćuju tijekom postupka rezervacije putem interneta te na taj način pridonose povećanju izvorno ponuđene tarife.
25

Valja podsjetiti na to da je cilj razloga za odbijanje registracije iz članka 3. stavka 1. točke (e) podtočke ii. Direktive 2008/95 izbjeći to da pravo žiga dovede do dodjele monopola nekom poduzetniku u pogledu tehničkih rješenja ili funkcionalnih značajki proizvoda koje korisnik može tražiti u konkurentskim proizvodima. Dakle, tim razlogom za odbijanje nastoji se izbjeći da se zaštita dodijeljena pravom žiga, uz znakove koji omogućuju razlikovanje proizvoda ili usluge od onih koje nude konkurenti, ne proširi do te mjere da spriječi potonje da mogu slobodno nuditi proizvode koji uključuju navedena tehnička rješenja ili navedene funkcionalne značajke u tržišnom natjecanju s nositeljem žiga (vidjeti analogijom presudu od 18. lipnja 2002., Philips, C‑299/99, EU:C:2002:377, t. 78.).
85

Osim toga, budući da se sud koji je uputio zahtjev također pita o dopuštenosti zahtjeva za prebacivanje troškova o kojem je riječ u glavnom postupku s obzirom na članak 3. stavak 3. Direktive 2009/73 – s obzirom na to da nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku ima za učinak to da krajnji potrošači, koji su djelomično pojedinci, snose troškove skladištenja prirodnog plina, i to neovisno o tome je li riječ o ranjivim potrošačima – valja podsjetiti na to da ta odredba osobito predviđa da države članice poduzimaju odgovarajuće mjere za zaštitu krajnjih kupaca, posebno osiguravaju postojanje prikladnih mjera zaštite ugroženih kupaca i jamče visoku razinu zaštite potrošača, što također određuje i članak 38. Povelje.
38

S druge strane, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje ne proizlazi da je u glavnom postupku riječ o situaciji poput one iz članka 10. stavka 2. trećeg podstavka prve i treće alineje Šeste direktive i iz članka 66. prvog stavka točaka (a) do (c) Direktive 2006/112, u kojoj se nastanak obveze obračuna poreza temelji na izdavanju računa, primitku plaćanja ili isteku određenog roka od datuma nastanka oporezivog događaja, u skladu s odredbom nacionalnog prava koja je donesena na temelju jedne od tih odredaba.
54

Nadalje, valja podsjetiti na to da je, u načelu, u skladu s pravom Unije to da se novo pravno pravilo primjenjuje od dana stupanja na snagu akta u kojem je sadržano, tako da se načelima pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja u pravilu ne protivi to da država članica može izmijeniti stari zakon s neposrednim učinkom a da ne predvidi prijelazni režim (presuda od 9. lipnja 2016., Wolfgang und Dr. Wilfried Rey Grundstücksgemeinschaft, C‑332/14, EU:C:2016:417, t. 56.).
13

Podnio je tužbu Amtsgerichtu Frankfurt am Main (Općinski sud u Frankfurtu na Majni, Njemačka) kojom je zahtijevao da se društvu Air Nostrum naloži plaćanje odštete na temelju Uredbe br. 261/2004 zbog jednostrano izvršenih izmjena. Taj je sud odbio zahtjev žalitelja u glavnom postupku jer je on stigao u svoje konačno odredište unutar okvira predviđenog člankom 5. stavkom 1. točkom (c) podtočkom iii. Uredbe br. 261/2004.
12

Magyar Köztársaság rendőrségének csapatszolgálati Szabályzata kiadásáról szóló 11/1998 ORFK utasítás (Uputa br. 11/1998 Glavne uprave državne policije o uređenju ophodne policijske službe Mađarske Republike) od 23. travnja 1998. predviđa: „[…] 12. […] […] Policijsko stanje pripravnosti Svrha je stanja pripravnosti održati policijsku postrojbu u stanju spremnosti kako bi mogla otpočeti s obavljanjem svojih zadaća u najkraćem mogućem roku. To podrazumijeva okupljanje, razmještaj i djelovanje policijske postrojbe, ako je potrebno uspostavu jedinica i razmještaj potrebnih jedinica, pribavljanje materijalnih sredstava potrebnih za djelovanje policijske postrojbe, pripremu jedinica i njihovo održavanje na utvrđenoj razini operativnosti. 14. Policijska postrojba može se staviti u stanje pripravnosti unaprijed planiranom mobilizacijom uz poznavanje planiranih zadaća ili mobilizacijom u slučaju nepredviđene situacije. Do potonje osobito može doći kada je već otpočela pripravnost i potrebno je organizirati novu pripravnost, a nije moguća ili dovoljna mobilizacija policijskih jedinica koje djeluju u drugom obliku službe. […] 17. Stupanj spremnosti policijske postrojbe koja je u pripravnosti odražava brzinu kojom ona može otpočeti s obavljanjem određene zadaće. To će ovisiti o tome u kojoj je mjeri zapovjednik policijske jedinice prethodno utvrdio uvjete koji moraju biti ispunjeni kako bi se otpočelo s obavljanjem zadaće. Ovisno o ispunjenosti tih uvjeta, policijska postrojba bit će u stanju pojačane ili opće pripravnosti. […] 19. Pripravnost započinje kada se dosegne određena razina pripravnosti i održava se do otkazivanja pripravnosti ili prelaska na druge aktivnosti. Policijska postrojba koja je u pripravnosti treba moći otpočeti s obavljanjem određenih zadaća u manje od petnaest minuta ako je riječ o stanju pojačane pripravnosti, a u manje od sat vremena ako je riječ o stanju opće pripravnosti. Zapovjednik policijske jedinice koji naredi upotrebu policijske postrojbe može smanjiti te redovne rokove ovisno o prirodi planirane zadaće ili spremnosti grupe.”
12

Člankom 36. te uredbe određeno je: „[…] 2. Ako vozač upravlja vozilom opremljenim digitalnim tahografom, on mora predočiti, uvijek kada to zatraži ovlašteni službenik koji obavlja kontrolu: i. svoju karticu vozača; ii. svu ručnu evidenciju i ispise izvršene tijekom tekućeg dana i u prethodnih 28 dana u skladu s ovom Uredbom i Uredbom (EZ) br. 561/2006; […] 3. Ovlašteni službenik koji obavlja kontrolu može provjeriti sukladnost s Uredbom (EZ) br. 561/2006 analizom tahografskih listića, analizom prikazanih, ispisanih ili preuzetih podataka zabilježenih u tahografu ili kartici vozača ili, ako to nije moguće, bilo kojeg drugog popratnog dokumenta kojim se dokazuje nepridržavanje odredaba, poput članka 29. stavka 2. i članka 37. stavka 2. ove Uredbe.”
12

Jedna od tih intervencija, nazvana „prva mjera” ili „mjera br. 1”, sastojala se od toga da je FSIH udjele u visini od 49,9 % koje je od 2003. držao u društvu Duferco US 2006. prenio u korist društva DII. Do tog je prijenosa udjela došlo u kontekstu pregovora koji su prethodili tomu što je grupa NLMK preko društva SIF stekla udjele u grupi Duferco, pri čemu je grupa NLMK izrazila želju da društvo SIF kontrolira sve dionice društva Duferco US. Stoga, kako bi raskinuo svoje obveze prema društvu Duferco US, FSIH je 14. lipnja 2006. društvu DII odobrio opciju kupnje njegovih dionica u društvu Duferco US, koja je potom prenesena društvu Ultima, a koje će je iskoristiti i izvršiti, u iznosu od 125,85 milijuna američkih dolara (USD) (oko 95 milijuna eura), radi otkupa svih FSIH‑ovih udjela u društvu Duferco US.
26

Osobe MS i AS istaknule su da je, s obzirom na to da osoba NK nije poštovala svoje obveze informiranja na temelju članka 4. stavka 1. točaka 8. i 10. FAGG‑a, četrnaestodnevni rok za odustajanje predviđen člankom 11. stavkom 1. FAGG‑a produljen za dvanaest mjeseci, u skladu s člankom 12. stavkom 1. FAGG‑a, tako da je odustajanje od 12. veljače 2017. valjano. Osim toga, osoba NK započela je izvršavati ugovor prije isteka roka za odustajanje a da nije zatražila od osoba MS i AS da podnesu izričit zahtjev za prijevremeno izvršenje ugovora (članak 10. FAGG‑a). Naposljetku, obveza osoba MS i AS da plate razmjeran iznos u slučaju odustajanja, kako je predviđena člankom 16. stavkom 1. FAGG‑a, ne postoji, s obzirom na to da osoba NK nije ispunila svoje obveze informiranja. Osobe MS i AS stoga nisu dužne platiti nikakvu naknadu.
31

Valja utvrditi da se, ako bi u ugovoru o kreditu bilo dopušteno izražavanje EGKS‑a upućivanjem na raspon između dviju vrijednosti (od – do), a ne na jedinstvenu stopu, kriterij jasnoće i sažetosti propisan u članku 10. stavku 2. Direktive 2008/48 ne bi ispunio. Doista, taj je kriterij ključan za to da se potrošač može upoznati sa svojim pravima i obvezama prema ugovoru o kreditu, kao što je to navedeno u uvodnoj izjavi 31. te direktive. Naime, upotrebom takvog raspona može se dovesti potrošača u zabludu o stvarnom dosegu njegove obveze i učiniti težom ocjenu ukupnih troškova kredita.
45

U ovom je slučaju predsjednik Suda 19. srpnja 2019. odlučio, nakon što je saslušao suca izvjestitelja i nezavisnog odvjetnika, prihvatiti zahtjev nacionalnog suda iz točke 43. ove presude. Ta je odluka obrazložena činjenicom da se, kao prvo, O. Junqueras Vies nalazio u istražnom zatvoru na dan podnošenja zahtjeva za prethodnu odluku, tako da je trebalo smatrati da su prethodna pitanja koja je postavio Tribunal Supremo (Vrhovni sud) upućena u okviru spora koji se odnosi na osobu kojoj je oduzeta sloboda u smislu članka 267. četvrtog stavka UFEU‑a i da je, kao drugo, cilj tih pitanja dobiti tumačenje odredbe prava Unije koja samom svojom prirodom može utjecati na zadržavanje O. Junquerasa Viesa u istražnom zatvoru u slučaju da se ta odredba primjenjuje na njega (vidjeti u tom smislu rješenje predsjednika Suda od 30. rujna 2011., Achughbabian, C‑329/11, neobjavljeno, EU:C:2011:630, t. 9. do 12. i po analogiji presudu od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci u pravosudnom sustavu), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 29. do 31.).
22

Litavsko ministarstvo poljoprivrede je 17. srpnja 2014. u pisanom obliku izrazilo svoje neslaganje s ispravkom koji su predložile Komisijine službe te zatražilo da se spor uputi tijelu za mirenje. U tom dopisu litavsko ministarstvo poljoprivrede naglasilo je neproporcionalnost predloženog novog ispravka jer je šteta koja je mogla biti nanesena Uniji u pogledu razdoblja od 16. listopada 2010. do 15. listopada 2013. iznosila samo 16788,34 eura. Također je podsjetilo na sadržaj naknadne kontrole zahtjevâ koju su provela litavska tijela kao i na kriterije na temelju kojih se ta kontrola provodi. Osim toga, istaknulo je da je obveza primjene kvantitativnih kriterija, poput veličine dotičnog poljoprivrednog gospodarstva ili iznosa primljenog prihoda, nezakonita. U tom je pogledu to ministarstvo opisalo konkretnu situaciju Litve i eventualne negativne posljedice do kojih bi moglo dovesti izjednačavanje pojma obavljanja „komercijalne poljoprivredne djelatnosti” s pojmom „djelomično samoopskrbna poljoprivredna gospodarstava”.
8

Članak 25. te direktive, naslovljen „Provedba direktive”, u svojem prvom stavku navodi: „Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s ovom direktivom te objavljuju uvjete i postupke vezane za ovlaštenja čim je to moguće, a najkasnije do 31. prosinca 1997. One o tome odmah obavješćuju Komisiju.” [neslužbeni prijevod]
2

Zahtjev je upućen u okviru spora između Viasat UK Ltd i Viasat Inc. (u daljnjem tekstu zajedno: Viasat) s jedne strane i Institut belge des services postaux et des télécommunications (IBPT) (Belgija) s druge strane u vezi s odlukom potonjeg da društvu Inmarsat Ventures Ltd c.o. (u daljnjem tekstu: Inmarsat) odobri prava uporabe dodatnih komponenata na tlu (u daljnjem tekstu: DKT) u pogledu pokretnih satelitskih sustava.
4

Članak 11. stavak 1. do 3. te uredbe, kojim su utvrđena opća pravila za određivanje primjenjivog zakonodavstva, propisuje: „1. Na osobe na koje se primjenjuje ova Uredba, primjenjuje se zakonodavstvo samo jedne države članice. To se zakonodavstvo određuje u skladu s ovom glavom. 2. U smislu ove glave, za osobe koje primaju novčana davanja zbog ili kao posljedicu njihove djelatnosti u svojstvu zaposlenih ili samozaposlenih osoba, smatra se da obavljaju spomenutu djelatnost. To se ne primjenjuje na invalidske, starosne ili obiteljske mirovine, ili na mirovine za ozljede na radu ili profesionalne bolesti, ili na novčana davanja za bolest kojima se pokrivaju troškovi liječenja na neograničeni rok. 3. Podložno člancima od 12. do 16.: (a) na osobu koja obavlja djelatnost kao zaposlena ili samozaposlena osoba u državi članici primjenjuje se zakonodavstvo te države članice; (b) na državnog službenika primjenjuje se zakonodavstvo države članice kojoj podliježe uprava koja ga zapošljava; (c) na osobu, koja prima davanja za nezaposlenost prema članku 65. na temelju zakonodavstva države članice boravišta, primjenjuje se zakonodavstvo te države članice; (d) na osobu pozvanu ili ponovno pozvanu u službu oružanih snaga ili na civilnu službu u državi članici primjenjuje se zakonodavstvo te države članice; (e) na ostale osobe na koje se točke od (a) do (d) ne primjenjuju, primjenjuje se zakonodavstvo države članice boravišta, ne dovodeći u pitanje ostale odredbe ove Uredbe koje joj jamče davanja prema zakonodavstvu jedne ili više država članica.”
47

S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 132. stavak 1. točku (c) Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da se njime ne nalaže to da medicinski tehničari i medicinske sestre te medicinski asistenti koji pružaju usluge medicinske skrbi, a s obzirom na to da se te usluge pružaju telefonom, podliježu dodatnim zahtjevima u pogledu stručnih kvalifikacija, kako bi se na navedene usluge moglo primijeniti izuzeće predviđeno tom odredbom, pod uvjetom da se može smatrati da su one jednako kvalitetne kao i usluge koje, istim sredstvom komunikacije, pružaju drugi pružatelji, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
1

Svojom žalbom društvo Credito Fondiario SpA traži ukidanje rješenja Općeg suda Europske unije od 19. studenoga 2018., Credito Fondiario/SRB (T‑661/16, neobjavljeno, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje, EU:T:2018:806), kojim je taj sud odbio tužbu tog društva kojom je ono tražilo, s jedne strane, poništenje odluke Jedinstvenog sanacijskog odbora (SRB) donesene na njegovoj izvršnoj sjednici od 15. travnja 2016. o ex ante doprinosima za 2016. godinu u Jedinstveni fond za sanaciju (SRF) (SRB/ES/SRF/2016/06) (u daljnjem tekstu: prva sporna odluka) i SRB‑ove odluke donesene na njegovoj izvršnoj sjednici od 20. svibnja 2016. o prilagodbi ex ante doprinosa za 2016. godinu u SRF kojom je dopunjena prva sporna odluka (SRB/ES/SRF/2016/13) (u daljnjem tekstu: druga sporna odluka i zajedno s prvom spornom odlukom: sporne odluke) u dijelu u kojem se odnose na njega i, s druge strane, utvrđenje nezakonitosti članka 5. stavka 1. točke (f) Delegirane uredbe Komisije (EU) 2015/63 оd 21. listopada 2014. o dopuni Direktive 2014/59/EU Europskog parlamenta i Vijeća u vezi s ex ante doprinosima aranžmanima financiranja sanacije (SL 2015., L 11, str. 44. i ispravak SL 2017., L 156, str. 38.) kao i njezina priloga I. ili, prema potrebi, cijele te delegirane uredbe.
26

Iz sudske prakse Suda proizlazi da izravna veza postoji kad su dvije činidbe međusobno uvjetovane (vidjeti u tom smislu presude od 3. ožujka 1994., Tolsma, C‑16/93, EU:C:1994:80, t. 13. do 20. i od 16. listopada 1997., Fillibeck, C‑258/95, EU:C:1997:491, t. 15. do 17.), to jest kad se jedna činidba izvršava samo pod uvjetom da se i druga izvrši, i to uzajamno (vidjeti u tom smislu presude od 23. studenoga 1988., Naturally Yours Cosmetics, 230/87, EU:C:1988:508, t. 14. i od 2. lipnja 1994., Empire Stores, C‑33/93, EU:C:1994:225, t. 16.).
33

To tumačenje potvrđuje struktura poglavlja 89. KN‑a s obzirom na to da sadržava posebne podbrojeve koji se odnose na plovila „za plovidbu morem”, s jedne strane, i na „ostala” plovila, s druge strane, s obzirom na to da se potonja plovila odnose, a contrario, na plovila koja nisu za pomorsku plovidbu, odnosno na plovila za plovidbu unutarnjim plovnim putovima, kao što su rijeke i jezera.