ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
19.

Sud koji je uputio zahtjev smatra da u predmetnom slučaju nije moguće utvrditi je li uvjet iz članka 32. stavka 5. druge rečenice točke 5. KStG‑a ispunjen. Naime, nije posve jasno na koji se način tretira porez na dobit koju su ostvarili društvo The Amber Chemical Co. ili osobe koje imaju u vlasništvu udjele u njegovu kapitalu. Dokazni materijal koji je dostavilo društvo ACC Silicones ne upućuje na to da nijedna od osoba koje izravno ili neizravno imaju u vlasništvu udjele u njegovu kapitalu nije uračunala porez po odbitku na dobit od kapitala niti na to da ga je uzela u obzir za smanjenje poreznog duga, a taj dokazni materijal ujedno nije ni inozemna potvrda u smislu članka 32. stavka 5. pete rečenice KStG‑a.
21.

Sud koji je uputio zahtjev ističe da postoji spor u pogledu valjanosti izjave o odricanju od nasljedstva koja je dana pred sudom države članice različite od one u kojoj se nalazi ostavinski sud. Prema jednom stajalištu, već samo davanje izjave o odricanju od nasljedstva pred sudom uobičajenog boravišta osobe koja daje tu izjavu dovodi do valjanosti odricanja pred ostavinskim sudom, odnosno do takozvane supstitucije. U skladu sa suprotnim stajalištem, za valjanost se zahtijeva da se izjava u odgovarajućem obliku proslijedi ostavinskom sudu ili da ga se o njoj u svakom slučaju obavijesti. To se drugo stajalište može temeljiti na uvodnoj izjavi 32. Uredbe iz koje se može zaključiti da je zakonodavac polazio od toga da izjava o odricanju od nasljedstva, koju osoba koja daje izjavu da sudu svojeg uobičajenog boravišta, proizvodi pravne učinke tek nakon što se o njoj obavijesti ostavinski sud. U prilog tomu osobito ide činjenica da se u članku 13. Uredbe br. 650/2012, za razliku od odredbe njemačkog prava, ne predviđa obveza suda uobičajenog boravišta osobe koja daje izjavu da o primitku izjave o odricanju od nasljedstva obavijesti ostavinski sud.
77.

Konačno, sud koji je uputio zahtjev pita predstavlja li stavljanje žena u povoljniji položaj u pogledu prilagodbe mirovina, uz obrazloženje da su one povijesno bile u nepovoljnom položaju u profesionalnom životu, legitiman cilj u smislu članka 157. stavka 4. UFEU‑a. U tom pogledu, valja podsjetiti na to da se, prema sudskoj praksi Suda, ta odredba ne može primijeniti na nacionalni propis ako se odnosi samo na to da se ženama odobri veća mirovina a da se pritom ne riješe problemi s kojima se mogu suočiti tijekom svoje profesionalne karijere, i jer nije vidljivo da je to povećanje takve prirode da nadomjesti nepogodnosti kojima bi žene bile izložene, pomažući im u toj karijeri, i da na taj način stvarno osigurava potpunu jednakost između muškaraca i žena u profesionalnom životu ( 40 ).
41.

U konačnici, željela bih razmotriti, kao što je to istaknuto u pravnoj teoriji, pomalo iznenađujuću ( 8 ) formulaciju prvog prethodnog pitanja i odluke kojom se upućuje prethodno pitanje s obzirom na to da sud koji je uputio zahtjev (peto vijeće Bundesfinanzhofa) upozorava na to da odgovor na prvo prethodno pitanje pod b) (odnosno odgovor koji predlažem u ovom mišljenju) „dovodi do znatnih poreznih gubitaka” i na to da je „odgovor na prvo prethodno pitanje od velike važnosti ne samo za ovaj predmet, već i za porezne prihode u Njemačkoj” te da bi „odgovor na [to] pitanje pod b) imao značajne posljedice u poreznom smislu”.
51.

Članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 temelji se, kako to potvrđuje njezina uvodna izjava 13., na pretpostavci da zakonske ili regulatorne odredbe država članica kojima se izravno ili neizravno utvrđuju uvjeti potrošačkih ugovora ne sadržavaju nepoštene odredbe, već stvaraju ravnotežu između prava potrošača i prava prodavatelja robe ili pružatelja usluge ( 28 ). Kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, upravo to i jest bio cilj hrvatskog zakonodavca. U tim okolnostima treba uzeti da su odnosne odredbe „odraz” obvezujućeg zakonskog uređenja u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 93/13.
2.

To je posebno problematično s obzirom na činjenicu da prema konceptu Direktive o PDV‑u uključena poduzeća uopće nisu stvarni nositelji poreznog opterećenja, nego samo, kako to Sud formulira ( 2 ), osobe koje ubiru porez za račun države. Zapravo porez na dodanu vrijednost za poduzeće koje taj porez samo prikuplja treba biti neutralan. To je moguće samo ako se porez naplati samo jednom. Navedeno pak zahtijeva da se mjesto pružanja usluga nalazi samo u jednoj državi članici. U načelu je to tako i predviđeno Direktivom o PDV‑u. Međutim, istodobno se mora isključiti mogućnost donošenja pravomoćne odluke u objema državama članicama o tome da se mjesto pružanja usluga nalazi i u jednoj i u drugoj državi članici. Drugim riječima: ne smije postojati spor oko pravne kvalifikacije.
11.

Članak LO 227‑1 codea électoral issu de la loi organique no 98‑404 du 25 mai 1998 déterminant les conditions d’application de l’article 88‑3 de la Constitution relatif à l’exercice par les citoyens de l’Union européenne resident en France, autres que les ressortissants français, du droit de vote et d’éligibilité aux elections municipales, et portant transposition de la directive 94/80/CE du 19 décembre 1994 (JORF br. 120 od 26. svibnja 1998.; Zakonik o izborima proizašao iz Organskog zakona br. 98‑404 od 25. svibnja 1998. o uvjetima primjene članka 88‑3 Ustava u odnosu na ostvarivanje prava građana Europske unije koji borave u Francuskoj da glasuju i budu birani na lokalnim izborima i o prenošenju Direktive 94/80/EZ od 19. prosinca 1994.; u daljnjem tekstu: Zakonik o izborima) propisuje: „Građani Europske unije koji borave u Francuskoj, a nisu francuski državljani, mogu sudjelovati u izborima za lokalne vijećnike prema istim uvjetima kao francuski birači, podložno odredbama ovog odjeljka. Za osobe iz prvog stavka smatra se da borave u Francuskoj ako tamo stvarno borave ili im je boravak kontinuiran. […]”
57.

S obzirom na to da kumuliranje upravnih i kaznenih progona i sankcija u cjelini može dovesti do posljedica koje su teže od onih koje je isključivo predvidio zakonodavac u kaznenim stvarima, takav dodatak kazni prihvatljiv je samo ako mu prethodi zakonodavčeva jasna i precizna definicija slučajeva i okolnosti u kojima je on moguć.
65.

Kao što to ističe sud koji je uputio zahtjev, iako je točno da je prepack dio stečajnog postupka kojim se nedvojbeno nastoji ostvariti maksimalizacija prihoda za vjerovnike i da se njegova konačna svrha, kao što se to navodi u točki v. prvog prethodnog pitanja, odnosi na to da se u kasnijem stečajnom postupku omogući likvidacija kojom će se poduzeće koje pripada prenositelju i koje trajno posluje (going concern) (odnosno dio tog poduzeća) prodati tako da se ostvari najveći mogući prihod za sve vjerovnike, to ne mijenja činjenicu da se pre‑packom prije svega nastoji osigurati nastavak poslovanja poduzeća ili njegovih održivih jedinica i to upravo zato što baš taj nastavak čini pretpostavku za maksimalizaciju prihoda za vjerovnike. Do te maksimalizacije dolazi zbog nastavka poslovanja poduzeća. Slijedom toga, glavni cilj postupka pre‑packa jest nastavak poslovanja poduzeća koji omogućuje ostvarenje maksimalizacije zajedničkog namirenja vjerovnika.
17.

Sud koji je uputio zahtjev navodi da se spornom odredbom ne zahtijeva da se, u onome što on smatra oglašavanjem lijeka prema stanovništvu, moraju uključiti informacije o određenim lijekovima kao što je njihov uobičajeni naziv, ali da se njome zabranjuje da se u oglašavanje lijeka uključe određene informacije, primjerice one koje se odnose na cijenu. Slijedom toga, s obzirom na to da se tom odredbom ne uređuju informacije o samim lijekovima i njihovom nazivu, nego informacije o njihovoj cijeni, djelatnosti iz navedene odredbe ne mogu se smatrati oglašavanjem u smislu Direktive 2001/83, nego oblikom izravnog obavješćivanja, tako da ta odredba nije obuhvaćena područjem primjene te direktive.
35.

Valja istaknuti da se, prema svemu sudeći, samo u članku 7. stavku 1. točki (c) Uredbe br. 1169/2011 pravi razlika između sastojaka, s jedne strane, i hranjivih tvari, s druge, utvrđenjem da informacije o hrani ne smiju biti obmanjujuće, „a posebno […] posebnim isticanjem prisutnosti ili odsutnosti određenih sastojaka i/ili hranjivih tvari” ( 11 ). Međutim, to se razlikovanje može objasniti na način da ono upućuje na to da nisu svi sastojci hranjive tvari jer je prva od tih kategorija šira od druge, ali da ne onemogućuje da same hranjive tvari u određenim slučajevima čine sastojke.
85.

Na temelju prethodnih razmatranja, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je uputila Kúria (Vrhovni sud, Mađarska) odgovori kako slijedi: Isplata dividendi rukovoditeljima u društvu za upravljanje fondovima koji istodobno izravno ili neizravno drže udjele u njemu mora biti u skladu s odredbama o odgovarajućoj politici nagrađivanja iz članka 14.b Direktive 2009/65/EZ i članka 13. te Priloga II. Direktivi 2011/61/EU ako učinak te isplate može dovesti do zaobilaženja tih odredbi. To pretpostavlja da opseg prava na primanje dividendi ovisi o promjeni vrijednosti fondova kojima se upravlja na način da se time potiče ponašanje na sličan način kao varijabilnim nagrađivanjem ili nagrađivanjem na temelju rezultata i da društvo za upravljanje fondovima stoga djeluje isključivo kao isplatitelj. U takvom slučaju riječ je o zaobilaženju ako bi sudjelovanje društva za upravljanje fondovima u dobiti fondova kojima se upravlja bilo sâmo po sebi protivno odredbama o nagrađivanju. To je slučaj ako se konkretnim uređenjem tog sudjelovanja promiče preuzimanje prekomjernih rizika. Isto vrijedi i u slučaju nepostojanja mehanizama kojima se može postići razumna ravnoteža između stvorenih poticaja i dugoročnih interesa društva za upravljanje, fondova kojima upravlja i njegovih ulagača. Na nacionalnom je sudu da to utvrdi u okviru cjelokupne ocjene svih okolnosti slučaja.
44.

S obzirom na navedeno, ne predlažem da se ponovno primijeni rješenje utvrđeno u presudi Upjohn. Pravom žigova ne smije se sprečavati slobodno kretanje robe ako to nije potrebno kako bi se zaštitila temeljna funkcija žigova, a to je jamstvo podrijetla proizvoda. Suprotno tomu, to rješenje treba proizlaziti iz fleksibilnijeg tumačenja sekundarnog prava koje se provodi s obzirom na Ugovor, kako ga tumači Sud.
22.

Sud koji je uputio zahtjev prihvatio je zahtjev društva Ryanair rješenjem od istog dana, pod prijetnjom novčane kazne za društvo Skeyes u iznosu od 250000 eura za svaki sat tijekom kojeg će zračni prostor ostati zatvoren. Učinci tog rješenja bili su ograničeni na razdoblje od 16. do 24. svibnja 2019. S obzirom na to da je društvo Ryanair zaprimilo navedeno rješenje 16. svibnja 2019. u 15 sati i 38 minuta, sat kada je zračni promet bio ponovno otvoren, i da do 24. svibnja 2019. nije došlo ni do kakvog novog poremećaja, to je rješenje prestalo proizvoditi te pravne učinke bez izrečene novčane kazne.
37.

Drugi uvjet, iz članka 8. stavka 2. točke (b) te direktive, odnosi se na to da optuženika zastupa odvjetnik. Tim se uvjetom predviđa slučaj u kojem je ta osoba, nakon što je obaviještena o raspravi, namjerno odlučila da je zastupa pravni zastupnik umjesto da se osobno pojavi na raspravi ( 11 ). To u načelu dokazuje da se odrekla prava sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku koji se vodi protiv nje, ali joj je pritom zajamčeno pravo da se brani. Europski sud za ljudska prava smatra da je pravo svakog optuženika da ga stvarno brani odvjetnik, ako je potrebno po službenoj dužnosti, jedan od temeljnih elemenata poštenog suđenja. Optuženik ne gubi to pravo samo zato što nije prisustvovao raspravama. Stoga je za pravičnost kaznenog sustava od ključne važnosti da se nedolazak optuženika na raspravu ne sankcionira odstupanjem od prava da ga zastupa branitelj i da ga se na odgovarajući način brani u prvostupanjskom i u žalbenom postupku ( 12 ).
5.

Osoba EF, bugarski državljanin, kupila je automobil s pomoću zajma kojeg je dobila u norveškoj banci Santander Consumer Bank. Očito je da je osoba EF u svibnju 2016. prestala vraćati taj zajam i da je ta banka spis zatim proslijedila društvu Lindorff AS u svrhu naplate potraživanja. U odgovoru na zahtjev za dobrovoljno plaćanje i opomenu, osoba EF obavijestila je to društvo da se predmetno vozilo nalazi u Bugarskoj. Naime, to je vozilo bilo prodano osobi AB, propisno registriranom vlasniku u toj državi, koji ga je preprodao tužitelju iz glavnog postupka, osobi DB. Potonja osoba kupila je navedeno vozilo u ožujku 2017. u Varni (Bugarska) te ga je registrirala.
35.

To ne znači da definicija „radnika”, kako proizlazi iz prava Unije, nije relevantna u okviru Direktive 2000/78. Naime, sudska praksa Suda sadržava više primjera korištenja tom definicijom u području suzbijanja diskriminacije ( 23 ). Razlog za to jest taj da, neovisno o području u kojem se donose, presude Suda određuju pojam „radnik” s obzirom na načelo jednakog postupanja ( 24 ), što posredno dovodi do korištenja definicije tog pojma u svim područjima u kojima je riječ o tom načelu. Drugim riječima, definicija pojma „radnik” u smislu članka 45. UFEU‑a može se, naravno, proširiti na sve predmete u kojima je dovedeno u pitanje načelo jednakog postupanja pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja.
31.

Što se tiče mjerodavnog prava, prethodna pitanja upućena Sudu odnose se na tumačenje odredbi Direktive 2008/95 i Uredbe br. 207/2009. Iako su ta dva akta danas stavljena izvan snage i zamijenjena ( 12 ), oni sadržavaju, kao što je to istaknuo sud koji je uputio zahtjev, odredbe primjenjive ratione temporis na spor u glavnom postupku s obzirom na to da je u tom predmetu u biti riječ o određivanju vrste postupanja koja može okončati trpljenje pretrpljenih povreda ranijih prava u kontekstu u kojem je nositelj tih prava – tužitelj u glavnom postupku – naposljetku pokrenuo postupak pred sudom, a tužba je dostavljena tuženiku u glavnom postupku najkasnije do 23. svibnja 2014., dakle prema dvama navedenim aktima.
60.

Suprotno tomu, priznajem da bi, s obzirom na to da se ovlaštenjem Komisije sadržanim u članku 3. stavku 1. Odluke 2015/2169 u ime Unije nastoji ukinuti predmetno pravo, Komisijina provedba takvog ovlaštenja imala za učinak da članak 5. stavak 8. Protokola o suradnji u području kulture i odredbe potonjeg protokola kojima se uvodi to pravo postanu bespredmetni, što bi dovelo do pravnog učinka istovjetnog ukidanju tih odredbi. Kao što se to nalaže u tekstu članka 218. stavka 7. UFEU‑a, kojim se predviđa da „[p]ri sklapanju sporazuma Vijeće može […] ovlastiti pregovarača da odobri izmjene sporazuma u ime Unije” ( 21 ), tada upravo na temelju analize dosega ovlaštenja sadržanog u članku 3. stavku 1. Odluke 2015/2169 valja smatrati da je predmet takvog ovlaštenja izmjena Sporazuma s Republikom Korejom. U ovom je predmetu to slučaj jer se tim ovlaštenjem nastoji izmijeniti normativni sadržaj Protokola o suradnji u području kulture time što se pravu dodijeljenom koprodukcijama i pravilu u skladu s kojim se to pravo načelno automatski obnavlja svake tri godine potencijalno oduzima pravni učinak.
61.

Kao drugo, podsjećam na to da je jedan od glavnih ciljeva Direktive 2014/104 želja da se osigura dosljedna primjena prava tržišnog natjecanja Unije, poveća djelotvornost postupaka za naknadu štete u tom području, kao i da se osigura učinkovita i dosljedna primjena članaka 101. i 102. UFEU‑a ( 25 ). Međutim, prepuštanje takve odluke državama članicama moglo bi dovesti do nedosljedne i neujednačene primjene odredbi te direktive u različitim pravnim porecima, što bi bilo protivno prethodno navedenim ciljevima. Suprotno tomu, kad bi se smatralo da se pravom Unije treba odrediti koje su odredbe navedene direktive materijalne a koje to nisu, to bi omogućilo povećanje pravne sigurnosti te spriječilo i odvratilo osobe koje su pretrpjele štetu zbog povrede pravila prava tržišnog natjecanja od toga da pokrenu postupak za naknadu štete pred posebnim sudom koji je odabran jer će taj postupak dovesti do primjene materijalnih i postupovnih pravila koja su povoljnija za njihove interese od onih koja bi mogao primijeniti drugi nacionalni sud. Drugim riječima, taj bi pristup omogućio da se izbjegne forum shopping.
10.

Člankom 7. („Posebne mjere zaštite”) propisuje se: „1. Ne dovodeći u pitanje odredbe članaka 4., 5. i 6. države članice predviđaju, u skladu s njihovim nacionalnim zakonodavstvima, odgovarajuća pravna sredstva protiv osobe koja poduzme bilo koju od sljedećih radnji: (a) bilo koju radnju stavljanja u promet primjerka računalnog programa, znajući ili imajući razloga vjerovati da je to primjerak kojim se povređuje pravo; (b) posjedovanje, u komercijalne svrhe, primjerka računalnog programa, znajući ili imajući razloga vjerovati da je to primjerak kojim se povređuje pravo; (c) bilo koju radnju stavljanja u promet ili posjedovanje, u komercijalne svrhe, bilo kojeg sredstva čija je jedina namjena olakšati neovlašteno uklanjanje ili osujećivanje rada tehničkog uređaja koji služi za zaštitu računalnog programa. 2. Svaki primjerak računalnog programa kojim se povređuje pravo podliježe zapljeni u skladu sa zakonodavstvom predmetne države članice. 3. Države članice mogu predvidjeti zapljenu bilo kojih sredstava iz točke (c) stavka 1.”
45.

Protivno žaliteljevoj tvrdnji, činjenica da Financijska uredba sadržava odredbu koja točno određenim osobama (to jest neuspješnim ponuditeljima) daje pravo na dobivanje određenih informacija ( 32 ) ne utječe na primjenu Uredbe br. 1049/2001, koja se odnosi na zahtjeve pripadnika šire javnosti za pristup dokumentima. Svaka se osoba može pozivati na odredbe Uredbe br. 1049/2001, neovisno o tome ima li ili nema legitiman interes (povrh onoga koji imaju svi pripadnici javnosti) za stjecanje pristupa traženim dokumentima. Uredbi br. 1049/2001 nije cilj zaštita legitimnih interesa neuspješnih ponuditelja. Nije presudno to mogu li zainteresirane strane određene informacije dobiti na temelju konkretnih propisa (kao što je Financijska uredba), već to je li, s obzirom na prirodu traženih dokumenata, razumno predvidljivo da bi njihovo otkrivanje javnosti moglo ugroziti komercijalne interese dotičnog kandidata ili ponuditelja.
5.

Ako je nacionalni sud obvezan zaključiti da nacionalna mjera nije u skladu s odredbama članka 15. Direktive 2002/58, tumačenim u svjetlu Povelje, je li ovlašten ograničiti vremenske učinke takvih utvrđenja o neusklađenosti, ako se uvjeri da bi u protivnom došlo do ‚nastanka nereda i povrede javnog interesa’ (u skladu s pristupom primijenjenim, na primjer, u predmetu R (National Council for Civil Liberties) protiv Secretary of State for Home Department and Secretary of State for Foreign Affairs [2018.] EWHC 975, t. 46.)?
75.

Stoga nacionalni treba ispitati primjenjuju li se, kao što to tvrdi portugalska vlada u pogledu izračuna godišnjeg odmora i pripadajućeg regresa u slučaju prestanka ugovora, opća pravila koja se predviđaju člancima 237. do 239. i člankom 245. Zakonika o radu na radnike koji su zaposleni preko poduzeća za privremeno zapošljavanje, unatoč posebnom pravnom pravilu iz članka 185. stavka 6. Zakonika o radu. U tom slučaju taj sud ne može smatrati da radnici zaposleni preko poduzeća za privremeno zapošljavanje imaju pravo na osnovne uvjete rada i zapošljavanja koji su nepovoljniji od uvjeta koji bi se na njih primjenjivali da ih je na isto radno mjesto izravno zaposlilo to poduzeće i stoga može utvrditi povredu članka 5. stavka 1. Direktive 2008/104.
Kao prvo, podsjećam na to da je, na temelju članka 3. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 261/2004, let o kojem je riječ u glavnom postupku obuhvaćen područjem primjene te uredbe jer su tužitelji iz glavnog postupka započeli svoje putovanje iz zračne luke smještene u državi članici, odnosno u Belgiji. To je kriterij kojim se stvara uska povezanost s područjem Unije. Prema tome, okolnost da je u ovom slučaju pravo na odštetu nastalo nakon kašnjenja do kojeg je u potpunosti došlo na državnom području treće zemlje nimalo ne mijenja tu povezanost s područjem Unije. Naime, kao što se to navodi u točkama 36. i 37. ovog mišljenja, izravno povezani letovi čije je polazište zračna luka smještena u državi članici, a odredište zračna luka treće zemlje čine cjelinu koja bi se mogla izjednačiti s izravnim letom koji se izvodi na istoj ruti. U tom smislu, Sud je priznao da, „ ako let […] koji je u cijelosti realiziran izvan Unije, treba smatrati odvojenom operacijom prijevoza, on nije obuhvaćen Uredbom br. 261/2004. Nasuprot tomu, u slučaju kada prijevoz […] treba smatrati cjelinom, s obzirom na to da mu je točka polazišta u državi članici, ta se uredba primjenjuje” ( 26 ).
90.

Kraljevina Španjolska se na raspravi oslonila na presudu Tribunala Supremo (Vrhovni sud) na temelju koje je priznata mogućnost utvrđivanja odgovornosti države zakonodavca za povredu španjolskog Ustava čak i u slučaju nepostojanja upravnog akta koji se primjenjuje, i to iako članak 32. stavak 4. Zakona 40/2015 predviđa isti zahtjev prethodne tužbe kao i članak 32. stavak 5. tog zakona. Međutim, kao što sam već naveo, jedinstveno tumačenje sudske prakse koje je protivno tekstu tumačene odredbe ne može se, prema mojem mišljenju, uzeti u obzir i takvo bi tumačenje, u svakom slučaju, uvijek moglo nacionalno zakonodavstvo učiniti nejasnim do te mjere da se ne može osigurati primjena u skladu s pravom Unije. To vrijedi tim više kada se radi, kao što to ističe Kraljevina Španjolska, o rasuđivanju po analogiji s tumačenjem druge odredbe koja nije ona o kojoj je riječ.
41.

No, osobe EL i TP, kojima se Komisija pridružuje pred Sudom, drže da takav ishod nije spojiv s pravom Unije. Ako bi potrošač morao snositi sve ili dio troškova nastalih kako bi pred sudom ostvario prava koja izvodi iz Direktive 93/13, uključujući odvjetničku nagradu ugovorenu sa svojim odvjetnikom, i to iako je uspio u postupku o meritumu (jer je sud pred kojim se vodio postupak utvrdio nepoštenost osporavane odredbe i naložio prodavatelju robe ili pružatelju usluga da vrati iznose isplaćene na temelju nje), ne bi se mogla ponovno uspostaviti pravna i činjenična situacija tog istog potrošača u kojoj bi se on nalazio da nije bilo navedene odredbe, kao što to zahtijevaju članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. te direktive, kako su protumačeni u presudi Gutiérrez Naranjo i dr. ( 21 ). To bi također bila prepreka potrošačima da ostvare prava koja izvode iz navedene direktive.
50.

U izrazu „at present receiving” („koje trenutno primaju”) prisutno je glagolsko vrijeme present continuous, koje se u engleskom jeziku standardno koristi za naznačivanje radnji koje se događaju upravo sada (u smislu „he is at present receiving a visitor from abroad” („kod njega je trenutno posjetitelj iz inozemstva”)) ili otprilike sada, odnosno u neposrednoj prošlosti, sadašnjosti ili neposrednoj budućnosti (u smislu „she is at present receiving many letters of congratulations” („ona trenutno prima mnoštvo pisama čestitke”)). Stoga je jasno da se uporabom glagolskog vremena present continuous mogu obuhvatiti i događaji iz neposredne prošlosti i sadašnji događaji.
14.

Let iz Kišinjeva za Beč otkazan je manje od sedam dana prije planiranog polaska. Društvo Austrian Airlines izmijenilo je rezervaciju putnika tako da ga je premjestilo na zamjenski let koji je povezivao Istanbul (Turska) s Bangkokom (Tajland) s dolaskom koji je također bio planiran za 30. svibnja 2019., ali u 15.00 ( 3 ). Zamjenski let trebao je, dakle, kasniti samo 40 minuta u odnosu na planirano vrijeme dolaska prvotno rezerviranog leta. No, taj zamjenski let stigao je u Bangkok u 16.47, to jest uz kašnjenje od 2 sata i 27 minuta u odnosu na planirano vrijeme dolaska prvotno rezerviranog leta.
21.

Republika Austrija obavijestila je 12. listopada 2017. Komisiju o produljenju provođenja nadzora državne granice od šest mjeseci, od 11. studenoga 2017. do 11. svibnja 2018. ( 7 ). Nadzor državne granice zatim je produljen za još šest mjeseci, od 11. svibnja 2018. do 11. studenoga 2018. ( 8 ), zatim od 12. studenoga 2018. do 12. svibnja 2019. ( 9 ) i naposljetku od 13. svibnja 2019. do 13. studenoga 2019. To posljednje produljeno razdoblje, tijekom kojeg je osoba NW podvrgnuta kontroli, temeljilo se na Uredbi br. 114/2019.