MELCHIORA WATHELETA

od 12. veljače 2014. ( 1 )

Predmet C‑408/12 P

YKK Corporation,

YKK Holding Europe BV,

YKK Stocko Fasteners GmbH

protiv

Europske komisije

„Žalba — Zabranjeni sporazumi — Tržišta patentnih zatvarača i drugih vrsta zatvarača i strojeva za pričvršćivanje — Uzastopne odgovornosti — Zakonska gornja granica novčane kazne — Uredba Vijeća (EZ) br. 1/2003 — Članak 23. stavak 2. — Pojam ‚poduzetnika’ — Osobna odgovornost — Načelo proporcionalnosti — Odvraćajući množitelj“

1. U ovoj žalbi YKK Corp., YKK Holding Europe BV (u daljnjem tekstu: YKK Holding) i YKK Stocko Fasteners GmbH (u daljnjem tekstu: YKK Stocko) zahtijevaju poništenje presude Općeg suda Europske unije od 27. lipnja 2012. ( 2 ). Potonji je odbio njihovu tužbu za poništenje Odluke Komisije C(2007) 4257 final ( 3 ) u mjeri u kojoj se ona odnosi na njih kao i, podredno, poništenje ili smanjenje iznosa novčane kazne koja im je nametnuta tom odlukom.

2. Žalbom se postavljaju bitna pitanja o pravu tržišnog natjecanja u Europskoj uniji o kojima Sud još nije odlučivao, to jest, s jedne strane, utvrđivanje zakonske gornje granice novčane kazne, u smislu članka 23. stavka 2. Uredbe (EZ) br. 1/2003 ( 4 ), u slučaju uzastopnih odgovornosti u okviru istog zabranjenog sporazuma i, preciznije, u slučaju kada subjekt koji sudjeluje u povredi tijekom trajanja zabranjenog sporazuma prijeđe pod kontrolu drugog poduzetnika te, s druge strane, primjena odvraćajućeg množitelja u izračunu novčane kazne u tom kontekstu.

I – Okolnosti spora

3. Okolnosti spora i sporna odluka izneseni su u točkama 1. do 20. pobijane presude na sljedeći način: „1 Prvotužitelj YKK Corp. japanski je poduzetnik. Jedan je od svjetskih lidera na tržištu patentnih zatvarača, ali djeluje i u sektoru ‚drugih vrsta zatvarača’. 2 Drugotužitelj [YKK Holding] poduzetnik je sa sjedištem u Nizozemskoj. Ima 24 podružnice, [uključujući] [YKK Stocko]. To je podružnica u stopostotnom vlasništvu YKK Corpa. Njegove podružnice proizvode dugmad i zatvarače. On ne proizvodi, ne prodaje i ne distribuira nijedan od tih proizvoda. On je holding isključivo financijske prirode. 3 Trećetužitelj [YKK Stocko], ranije Stocko Fasteners GmbH i Stocko Verschlußtechnik GmbH & Co. KG, njemačko je društvo iz Wuppertala. Osnovan je 1901., a registriran pod imenom YKK Stocko Fasteners u rujnu 1995., kada je YKK Holding preuzeo 76% njegovih udjela, a u ožujku 1997. preuzeo je sve udjele. […] 10 Komisija je 16. rujna 2004. uputila obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku (u daljnjem tekstu: obavijest o utvrđenim činjenicama), vezano uz ‚druge vrste zatvarača’, strojeve za pričvršćivanje i patentne zatvarače, društvima Prym Fashion, William Prym, Éclair Prym, Fiocchi Prym, Fiocchi Snaps France, [YKK Stocko], YKK Holding, YKK Corp., Coats, A. Raymond, Berning & Söhne, Berning France, Scovill Fasteners Europe (prije Unifast), Scovill Fasteners i Fachverband Verbindungs‑und Befestigungstechnik (u daljnjem tekstu: VBT). […] 12 Grupa Prym 12. studenoga 2004., pozivajući se na Obavijest [Komisije o oslobađanju od novčanih kazni i njihovu smanjenju u slučajevima kartela ( 5 )], u ime svih svojih podružnica podnijela je zahtjev za oslobođenje od novčanih kazni ili, podredno, smanjenje njihova iznosa vezano uz ‚druge vrste zatvarača’. […] 14 Grupa YKK 18. veljače 2005., pozivajući se na Obavijest o suradnji iz 2002., u ime svih svojih podružnica podnijela je zahtjev za smanjenje iznosa novčanih kazni vezano uz ‚druge vrste zatvarača’. […] 16 Dokazi koje su grupe Prym i YKK dostavili u prilog zahtjevu za korištenje pogodnostima predviđenima Obaviješću o suradnji iz 2002. omogućili su Komisiji da 7. ožujka 2006. uputi predmetnim društvima dodatnu obavijest o utvrđenim činjenicama (u daljnjem tekstu: dodatna obavijest o utvrđenim činjenicama). 17 Navedena dodatna obavijest o utvrđenim činjenicama, vezana uz ‚druge vrste zatvarača’, strojeve za pričvršćivanje i klizne zatvarače, upućena je društvima A. Raymond, Berning & Söhne i Berning France, Coats i Coats Deutschland, Éclair Prym, Prym Fashion, Fiocchi Prym, Scovill Fasteners Europe, Scovill Fasteners, William Prym, YKK Corp., YKK Holding i YKK Stocko […] kao i VBT. […] 18 Dodatna obavijest o utvrđenim činjenicama odnosila se na iste proizvode kao i obavijest o utvrđenim činjenicama te je, ondje gdje je to bilo potrebno, ispravila, pojasnila, spojila u cjelinu i proširila u njoj utvrđene činjenice. […] 19 Rasprava je održana 11. srpnja 2006. 20 Nakon savjetovanja sa Savjetodavnim odborom za pitanja ograničavajućih djelovanja i vladajućih položaja, a imajući u vidu konačno izvješće službenika za saslušanja, Komisija je 19. rujna 2007. usvojila spornu [odluku] […]“

4. Komisija je spornom odlukom utvrdila da su tužitelji sudjelovali u trima povredama pravila tržišnog natjecanja, to jest: — između svibnja 1991. i ožujka 2001. u suradnji na tržištu metalne i plastične galanterije („druge vrste zatvarača“) i strojeva za pričvršćivanje u krugovima zvanima „Basel‑Wuppertal i Amsterdam“ (u daljnjem tekstu: suradnja BWA). U okviru te suradnje sudionici su se na sastancima dogovorili o koordiniranim povećanjima cijena i razmijenili povjerljive informacije o cijenama i provedbi povećanja cijena na njemačkoj i europskoj razini; — između 1999. i 2003. u suradnji na tržištu „drugih vrsta zatvarača“, u kojoj su sudjelovale grupe Prym i YKK (u daljnjem tekstu: bilateralna suradnja između Pryma i YKK‑a). Ta se povreda sastojala u sporazumima i usklađenom djelovanju na europskoj i globalnoj razini u svezi s raspodjelom kupaca, namještanjem cijena, osobito minimalnih, prosječnih i ciljanih cijena, kontrolom povećanja cijena redovitim razmjenama cjenika i čestim bilateralnim kontaktima, i naposljetku, — između travnja 1998. i studenoga 1999. u suradnji na tržištu kliznih zatvarača, u kojoj su sudjelovale grupe YKK, Coats i Prym (u daljnjem tekstu: trostrana suradnja). U tom su okviru tri grupe razmijenile informacije o cijenama i dogovorile metodu određivanja minimalnih cijena za određene proizvode na europskom tržištu.

5. Posljedično, Komisija je poduzetnicima o kojima je riječ izrekla novčane kazne zbog povrede članka 81. UEZ‑a (sada članak 101. UFEU‑a ( 6 )) čiji je iznos izračunat temeljem metodologije navedene u Smjernicama ( 7 ) kao i u Obavijesti Komisije o nenametanju ili smanjenju novčanih kazni u slučajevima kartela ( 8 ) i Obavijesti o suradnji iz 2002.

6. Glede suradnje BWA, spornom odlukom izrečene su novčane kazne sljedećim poduzetnicima: — A. Raymond Sarl: 8.325.000 eura; — Berning & Söhne GmbH & Co. KG: 1.123.000 eura; — Scovill Fasteners Europe SA i Scovill Fasteners Inc., solidarno odgovorni: 6.002.000 eura; — William Prym GmbH & Co. KG i Prym Inovan GmbH & Co. KG, solidarno odgovorni: 24.913.000 eura; — YKK Stocko: 68.250.000 eura (od čega su YKK Corp. i YKK Holding solidarno odgovorni za iznos od 49.000.000 eura), i — VBT: 1000 eura.

7. S tim u svezi treba napomenuti da je, u skladu sa spornom odlukom, trećetužitelj YKK Stocko sudjelovao u povredi tijekom cijelog njezina trajanja od devet godina i devet mjeseci, dok su YKK Corp. i YKK Holding, prvotužitelj i drugotužitelj, počeli sudjelovati (izravno ili neizravno) tek nakon što je YKK Holding preuzeo YKK Stocko u 1997. godini te su u njoj sudjelovali tijekom četiri godine (uvodne izjave 466. do 468. sporne odluke). Zbog toga, s jedne strane, YKK Corp. i YKK Holding nisu proglašeni odgovornima za cijeli iznos novčane kazne izrečene YKK Stocku i, s druge strane, potonji je poduzetnik proglašen samostalno odgovornim za plaćanje ostatka izrečene mu novčane kazne od 19.250.000 eura.

8. Glede bilateralne suradnje između Pryma i YKK‑a, novčana kazna od 19.500.000 eura izrečena je YKK Corpu., YKK Holdingu i YKK Stocku, kao solidarno odgovornima. Međutim, Komisija u spornoj odluci smatra da je grupa Prym ispunila uvjete za potpuno oslobođenje od novčane kazne.

9. Naposljetku, glede povreda počinjenih u okviru trostrane suradnje, izrečene su sljedeće kazne: — YKK Corp. i YKK Holding, solidarno odgovorni: 62.500.000 eura; — Coats Holdings Ltd. i Coats Deutschland GmbH, solidarno odgovorni: 12.155.000 eura, i — William Prym GmbH & Co. KG i Prym Inovan GmbH & Co. KG, solidarno odgovorni: 6.727.500 eura (od čega je Éclair Prym Group SA solidarno odgovoran za iznos od 5.850.000 eura).

II – Tužba pred Općim sudom i pobijana presuda

10. U prilog svojoj tužbi pred Općim sudom za poništenje sporne odluke tužitelji su istaknuli osam tužbenih razloga, čiji je redoslijed ispitivanja Opći sud izmijenio i koje je podijelio u tri kategorije: — prva kategorija sadrži pet tužbenih razloga glede trostrane suradnje, koji se u biti temelje na, kao prvo, izostanku dokaza o postojanju povrede (prvi tužbeni razlog), kao drugo, pogrešnoj ocjeni prirode i izvršenja povrede, s jedne strane, i stvarnog utjecaja te povrede, s druge strane (drugi, treći i četvrti tužbeni razlog), i, kao treće, pogrešnoj primjeni obavijesti o suradnji iz 1996. i 2002. (peti tužbeni razlog); — druga kategorija sadrži dva tužbena razloga glede suradnje BWA u kojima su, ne pobijajući postojanje povrede, tužitelji istaknuli, s jedne strane, pogrešnu primjenu ograničenja novčane kazne jer Komisija nije primijenila gornju granicu od 10% na podružnicu YKK Stocko za razdoblje prije 1997. godine, datuma preuzimanja YKK Stocka od YKK Holdinga (šesti tužbeni razlog), i, s druge strane, pogrešnu primjenu odvraćajućeg množitelja u izračunu novčane kazne izrečene YKK Stocku za isto razdoblje prije njegova preuzimanja (sedmi tužbeni razlog), i naposljetku, — tužitelji su istaknuli osmi tužbeni razlog glede povreda vezanih za trostranu suradnju kao i za suradnju BWA koji se temelji na povredi načela jednakog postupanja i proporcionalnosti glede primjene odvraćajućeg množitelja od 1,25 pri izračunu novčane kazne.

11. Opći sud pobijanom presudom odbio je sve tužbene razloge tužitelja, odbio njihovu tužbu te naložio tužiteljima snošenje troškova.

III – O žalbi

12. Tužitelji i Komisija sudjelovali su pisanom postupku pred Sudom kao i raspravi održanoj 16. listopada 2013.

13. U prilog svojoj žalbi žalitelji ističu četiri žalbena razloga, koji se odnose samo na izračun novčane kazne koja im je izrečena zbog trostrane suradnje i suradnje BWA.

14. Najprije, žalitelji tvrde da pobijana presuda ne objašnjava prikladno razloge zbog kojih je Opći sud odbio žalbeni razlog koji se temelji na nerazmjernoj naravi početnog iznosa novčane kazne, s obzirom na to da trostrana suradnja nije imala nikakav utjecaj na tržište. U tom je pogledu Opći sud povrijedio članak 23. stavke 2. i 3. Uredbe br. 1/2003 kao i načelo proporcionalnosti (prvi žalbeni razlog). Žalitelji, nadalje, tvrde da je Opći sud zanemario obvezu obrazlaganja i načelo lex mitior u odnosu na primjenu obavijesti o suradnji iz 1996. i 2002. (drugi žalbeni razlog). Osim toga, oni drže da, temeljeći se na pogrešnoj primjeni članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003, Opći sud nije poštovao načelo proporcionalnosti i jednakog postupanja kao i ono o osobnoj odgovornosti jer je odbio primijeniti gornju granicu od 10% prihoda YKK Stocka za razdoblje prije nego što ga je preuzeo YKK Holding (treći žalbeni razlog). Naposljetku, žalitelji prigovaraju da je Opći sud također povrijedio obvezu obrazlaganja, članak 23. stavak 2. Uredbe br. 1/2003 kao i načela proporcionalnosti i osobne odgovornosti u odnosu na primjenu odvraćajućeg množitelja tijekom razdoblja trajanja povrede prije preuzimanja YKK Stocka (četvrti žalbeni razlog).

A – Prvi žalbeni razlog o trostranoj suradnji, koji se odnosi na nedostatak obrazloženja pobijane presude pri određivanju početnog iznosa novčane kazne u odnosu na utjecaj povrede na tržište i na nepoštovanje načela proporcionalnosti

1. Prvi dio prvog žalbenog razloga

15. U ovom dijelu žalitelji prigovaraju da Opći sud nije pravilno objasnio razloge zbog kojih je odbio njihov žalbeni razlog koji se temelji na nerazmjernoj naravi početnog iznosa novčane kazne od 50 milijuna eura, s obzirom na navodni nedostatak utjecaja na tržište o kojemu je riječ. Taj nedostatak obrazloženja sprječava žalitelje da utvrde je li Opći sud odbio taj tužbeni razlog zato što je Komisija, s jedne strane, na odgovarajući način uzela u obzir utjecaj povrede na tržište ili, s druge strane, da nije uzela u obzir takav utjecaj jer nije imala obvezu to učiniti.

16. Žalitelji dodaju da je objašnjenje Općeg suda zbunjujuće jer miješa kvalifikaciju „vrlo teške“ povrede i utvrđivanje početnog iznosa novčane kazne.

17. Ne dijelim njihov stav.

18. Kao prvo, treba naglasiti da su žalitelji namjerno napustili argument „prema kojemu se trostrana suradnja po svojoj prirodi ne može okvalificirati kao ‚vrlo teška’ s obzirom na Komisijin izostanak uzimanja u obzir utjecaja“ (točka 13. žalbe). Kako kvalifikacija povrede nije u pitanju, ova se žalba odnosi samo na utvrđivanje početnog iznosa novčane kazne od 50 milijuna eura, što je Opći sud mogao potvrditi a da se u dovoljnoj mjeri ne izjasni o Komisijinu uzimanju u obzir utjecaja povrede o kojoj je riječ na tržište ili o obvezi mora li ili ne mora uzeti u obzir taj utjecaj.

19. U tom pogledu smatram da je Opći sud potpuno objasnio zašto smatra da je Komisija mogla okvalificirati povredu o kojoj je riječ kao „vrlo tešku“ i utvrditi početni iznos novčane kazne od 50 milijuna eura bez uzimanja u obzir utjecaja te povrede na tržište jer nije imala obvezu to učiniti.

20. Opći sud najprije podsjeća da, „sukladno točki 1. A prvom stavku Smjernica, za procjenu težine povrede mora se uzeti u obzir prava narav povrede, njezin konkretan utjecaj na tržište, s obzirom na to da je mjerljiv, i opseg dotičnog tržišta u zemljopisnom smislu“ (točka 125. pobijane presude), ali da tri aspekta te procjene „nemaju istu težinu u okviru globalne procjene“ (točka 126. pobijane presude). Naime, najteže povrede, kao „sporazumi ili usklađeno djelovanje koji idu za tim, kao u ovom slučaju, da utvrde cijene, i samo temeljem svoje svojstvene naravi mogu steći kvalifikaciju ‚vrlo teške’ a da nije nužno da takva ponašanja imaju poseban utjecaj ili zemljopisni doseg“ (ista točka 126. pobijane presude).

21. U odnosu na uzimanje u obzir stvarnog utjecaja na tržište, Opći je sud u točki 140. pobijane presude objasnio da taj utjecaj mora biti uzet u obzir samo „kada je mjerljiv“, istaknuvši u točki 141. spomenute presude da Komisija nije išla za tim da „prikaže točne učinke povrede“. Naime, Komisija je jasno navela da, u odnosu na dokaze kojima raspolaže u spisu glede trostrane suradnje na tržištu patentnih zatvarača, ne posjeduje dovoljno dokaza o konačnoj provedbi sporazuma o usklađenju cijena ( 9 ) (koji je bio jedan od dijelova sporazuma i koji je također podrazumijevao razmjenu osjetljivih informacija i raspravljanje o povećanju cijene ( 10 )). Međutim, to nije spriječilo Komisiju, kako to navodi Opći sud u točki 142. pobijane presude, da zaključi da je sporazum u cjelini doista mogao imati utjecaj na tržište, iako je on bio više ograničen ili kraćeg trajanja od onoga što su predvidjeli sudionici ( 11 ).

22. Smatram da je Komisija mogla dosljedno istodobno utvrditi da je sporazum proveden u cjelini i da je mogao imati utjecaj na tržište te dodati da taj utjecaj ipak nije bio mjerljiv jer je bilo nemoguće s dovoljnom sigurnošću utvrditi parametre tržišnog natjecanja koji bi bili primjenjivi u nedostatku povreda, što Opći sud jasno objašnjava u točkama 141. i 142. pobijane presude.

23. Osim toga, podsjećam da je takvo obrazloženje Općeg suda potpuno sukladno sudskoj praksi Suda. Naime, samo se prisjetio „načela da stvaran utjecaj povrede na tržište nije odlučujući kriterij za određivanje visine novčane kazne“ ( 12 ).

24. Sud je u svojoj presudi Carbone‑Lorraine/Komisija ( 13 ) također odlučio da „učinak protunatjecateljskog djelovanja nije sam po sebi odlučujući kriterij za procjenu prikladnog iznosa novčane kazne. Konkretno, elementi koji se odnose na aspekt namjere mogu biti važniji od onih koji se odnose na navedene učinke, osobito kada se radi o bitno teškim povredama poput raspodjele tržišta“.

25. Opći je sud, nadalje, u presudi Sachsa Verpackung/Komisija ( 14 ) odlučio da „tužiteljev argument prema kojem Opći sud u biti treba smanjiti iznos novčane kazne koju je izrekla Komisija kada utjecaj povrede na tržište nije mjerljiv ne bi mogao […] opstati“.

26. Tužitelji još ističu da Opći sud nije uzeo u obzir kao odvojen prigovor njihovu argumentaciju o proporcionalnosti početnog iznosa.

27. U tom pogledu dovoljno je navesti da taj argument o proporcionalnosti postoji, u svakom slučaju u prvom dijelu, samo u svezi s izostankom utjecaja na tržište ili obvezom uzimanja u obzir tog eventualnog izostanka.

28. Zaključujem da prvi dio prvog žalbenog razloga, koji se odnosi na nedostatak obrazloženja pobijane presude, treba odbiti.

2. Drugi dio prvog žalbenog razloga

29. U ovom dijelu žalitelji tvrde da je Opći sud, iako iz pobijane presude proizlazi da je Komisija na odgovarajući način uzela u obzir utjecaj povrede na tržište, tako odlučivši pogrešno protumačio spornu odluku i prekršio pravo Unije, osobito članak 23. stavke 2. i 3. Uredbe br. 1/2003 kao i sudsku praksu Suda, koja zahtijeva da Komisija, kada smatra prikladnim voditi računa o utjecaju povrede na tržište da bi povećala početni iznos novčane kazne iznad minimalnog iznosa od 20 milijuna eura predviđenog Smjernicama, pruži konkretne, vjerodostojne i dostatne dokaze za procjenu stvarnog utjecaja koji je povreda mogla imati s obzirom na konkurenciju na tom tržištu.

30. Ovaj argument očito počiva na pogrešnom čitanju pobijane presude i sporne odluke.

31. Naime, kao što sam to već istaknuo, za procjenu kriterija težine povrede ne treba uzeti u obzir njezin konkretan utjecaj na tržište, osim ako je mjerljiv.

32. U ovom slučaju Komisija je objasnila – na isti način kao u svojoj Odluci C(2004) 2826 ( 15 ) (temeljem koje su donesene tri presude, to jest presude KME Germany i dr./Komisija (C‑272/09 P), Chalkor/Komisija i KME Germany i dr./Komisija (C‑389/10 P) ( 16 )) – da ne može s preciznošću izmjeriti konkretan utjecaj trostrane suradnje (vidjeti uvodne izjave 507. i 509. sporne odluke).

33. Stoga, na isti način kao što je to bio slučaj sa žaliteljima u predmetu u kojem je donesena gore navedena presuda KME Germany i dr./Komisija, žalitelji su pogrešno tumačili pobijanu presudu zaključivši „da konkretan utjecaj povrede na tržište mora biti uzet u obzir radi izračuna početnog iznosa novčane kazne koja im je izrečena“ ( 17 ).

34. Mišljenja sam da je, uvijek na isti način kao i u ovom predmetu, Komisija imala pravo u spornoj odluci zaključiti da je povreda doista imala određen (nemjerljiv) utjecaj na tržište ( 18 ), što svakako ne treba pomiješati s činjenicom konkretnog mjerljivog utjecaja, koji se ne zahtijeva ( 19 ). Kao što je to gore i objašnjeno u okviru prvog dijela i kao što je to Sud već potvrdio u navedenom predmetu ( 20 ), nije proturječno, s jedne strane, tvrditi da konkretan utjecaj nije odlučujući kriterij u procjeni težine i, s druge strane, smatrati da je povreda doista imala određeni utjecaj.

35. Iz toga proizlazi da Opći sud nije pogrešno pročitao spornu odluku i da ovaj drugi dio prvog žalbenog razloga (to jest točke 17. do 22. žalbe) počiva na pogrešnoj premisi.

36. Osim toga, suglasan sam s Komisijom da to objašnjenje nije poništeno gore navedenom presudom Prym i Prym Consumer/Komisija (osobito u točkama 81. i 82.), što su istaknuli žalitelji (vidjeti točke 23. do 30. žalbe).

37. Razlog je jednostavan. U svojoj presudi Prym i Prym Consumer/Komisija ( 21 ) Opći je sud utvrdio da Komisija nije smatrala da konkretan utjecaj nije bio mjerljiv ( 22 ) te je stoga, s obzirom na činjenicu da je Komisija htjela uzeti u obzir i izmjeriti konkretan utjecaj, Opći sud utvrdio da nije ispunila obvezu obrazlaganja ( 23 ) (čak i kada, u konačnici, Opći sud nije smanjio iznos novčane kazne) ( 24 ).

38. Stoga je jasno da gore navedena presuda Suda Prym i Prym Consumer/Komisjia nije primjenjiva na ovaj predmet.

39. U svakom slučaju, gore navedena presuda Suda Prym i Prym Consumer/Komisija (točnije, njezine točke 81. i 82., koje su citirali žalitelji) ne bi se mogla tumačiti na način da utvrđivanje i dokazivanje (na drugi način od presumpcija) mjerljivog konkretnog utjecaja predstavljaju jedine legitimne razloge za povećanje minimalnog iznosa od 20 milijuna eura.

40. U skladu s točkom 1. četvrtim i šestim stavkom Smjernica, „[p]otrebno je također uzeti u obzir stvarnu ekonomsku snagu počinitelja povrede da uzrokuju značajnu štetu drugim gospodarskim subjektima, posebno potrošačima, i utvrditi novčanu kaznu na razini koja će osigurati učinkovito preventivno djelovanje“ i „[k]ad povreda uključuje nekoliko poduzetnika (npr. karteli), može se u nekim slučajevima ukazati potrebnim primijeniti ponderiranja za iznose utvrđene u svakoj od tri kategorije kako bi se uzela u obzir posebna težina i, slijedom toga, stvarni učinak na tržišno natjecanje postupanja koje predstavlja povredu svakog poduzetnika, naročito ako postoji značajna razlika u veličini poduzetnika počinitelja povrede iste vrste“.

41. K tome, valja istaknuti da su u presudama koje se tiču gore navedene odluke „Bakrene sanitarne cijevi“ Opći sud i Sud prihvatili početni iznos viši od „minimalnog“ iznosa od 20 milijuna eura (u ovom slučaju 35 milijuna eura), dok konkretan (mjerljiv) utjecaj nije bio uzet u obzir.

42. U svakom slučaju, valja podsjetiti da „nije zadaća Suda, kada odlučuje o pravnim pitanjima u okviru žalbe, iz razloga pravičnosti svojom ocjenom zamijeniti ocjenu Općeg suda, koji je odlučivao u okviru svoje pune nadležnosti, o iznosu novčanih kazni izrečenih poduzetnicima zbog povrede prava [Unije]“ ( 25 ).

43. Iz svega što prethodi proizlazi da Opći sud nije počinio pogrešku smatrajući, a da nije uzeo u obzir konkretan utjecaj povrede o kojoj je riječ na tržište, da iznos od 50 milijuna eura u ovom slučaju predstavlja početni iznos prikladan za novčanu kaznu. Stoga drugi dio prvog žalbenog razloga treba odbiti.

3. Treći dio prvog žalbenog razloga

44. U ovom dijelu žalitelji najprije tvrde da je, u slučaju (prema mojem mišljenju točno u odnosu na onaj o kojem je riječ u gornjem drugom dijelu) kada iz pobijane presude treba proizlaziti da Komisija nije uzela u obzir utjecaj povrede na tržište jer nije bila dužna to učiniti, Opći sud nepravilno primijenio pravo Unije prema kojem sankcije predviđene nacionalnim pravom i pravom Unije trebaju ne samo imati odvraćajući učinak već također biti razmjerne povredi. Žalitelji s tim u svezi tvrde, kao i u svojoj tužbi pred Općim sudom, da je nerazmjerno povećati iznos s minimalnog predviđenog iznosa od 20 milijuna (kako je određeno za „vrlo teške“ povrede) na 50 milijuna eura (povećanje od 250%) bez uzimanja u obzir nedostatka utjecaja sporazuma o trostranoj suradnji na tržište. Da nije tako, pobijana presuda dala bi previše važnosti veličini poduzetnika kao elementu za utvrđivanje novčane kazne i proturječila Smjernicama i sudskoj praksi Suda.

45. Prema mišljenju Komisije, žalitelji žele prikazati da je iznos od 20 milijuna eura osnovni iznos za izračun i da Komisija mora izričito opravdati svako „povećanje“ iznad tog iznosa, u ovom slučaju od 250% ili od 312,5%, ovisno o veličini poduzetnika ( 26 ).

46. Kao što je to Komisija ispravno istaknula, taj argument počiva na miješanju „početnog iznosa“ – određenog u odnosu na određeni broj specifičnih elemenata predmeta i koji je povezan s povredom, među kojima je veličina dotičnog tržišta – s klasifikacijom jednog sudionika zabranjenog sporazuma unutar određene skupine („grupiranje“) ili primjenom „odvraćajućeg množitelja“ pri izračunu novčane kazne koja će se izreći određenom poduzetniku, a što je stadij izračuna u kojem se uzima u obzir veličina poduzetnika.

47. U ovom slučaju vrijednost tržišta patentnih zatvarača prelazi 400 milijuna eura (uvodna izjava 12. sporne odluke) te je povreda kvalificirana kao „vrlo teška“ s obzirom na sve specifične elemente i okolnosti svojstvene ovom slučaju. S obzirom na sve elemente, početni iznos izrečene novčane kazne prvoj skupini poduzetnika određen je na 50 milijuna eura ( 27 ).

48. Budući da su žalitelji bili sudionici najvećeg zabranjenog sporazuma u pogledu udjela na tržištu patentnih zatvarača, stavljeni su u tu prvu skupinu (uvodna izjava 530. sporne odluke). Do tog stadija izračuna ukupna veličina poduzetnika se ne računa. Odvraćajući množitelj od 1,25 potom je primijenjen na taj iznos zbog znatne ukupne veličine grupe YKK (uvodne izjave 537. do 539. sporne odluke).

49. U svakom slučaju, valja podsjetiti da je zadaća Općeg suda ispitati primjerenost iznosa, a da načelno „[n]ije zadaća Suda, kada odlučuje o pravnim pitanjima u okviru žalbe, iz razloga pravičnosti svojom ocjenom zamijeniti ocjenu Općeg suda koji je u okviru svoje pune nadležnosti odlučivao o iznosu novčanih kazni izrečenih poduzetnicima zbog povrede prava [Unije]“ ( 28 ).

50. Žalitelji nadalje prigovaraju Općem sudu da nije razmotrio mogućnost shvaćanja neprimjene njihova sporazuma kao olakotne okolnosti.

51. U tom pogledu dovoljno je istaknuti, kao što je to Opći sud s pravom već učinio u svojoj sudskoj praksi, da, „s ciljem procjene olakotnih okolnosti, među kojima i one o neprimjeni sporazuma, mogu se uzeti u obzir ne učinci koji proizlaze iz cjelokupne povrede, koji se moraju uzeti u obzir u procjeni konkretnog učinka jedne povrede na tržištu s ciljem procjene njezine težine (točka 1. A prvi stavak Smjernica), već pojedino postupanje svakog poduzetnika, s ciljem da se ispita težina sudjelovanja svakog poduzetnika u povredi“ (moje isticanje) ( 29 ).

52. U gore navedenoj presudi KME Germany i dr./Komisija Sud je potvrdio pristup Općeg suda odlučivši da se „prvi argument odnosi na točku 127. pobijane presude, kojom se Opći sud poziva na svoju sudsku praksu prema kojoj, da bi iskoristili olakotnu okolnost iz točke 3. druge crtice Smjernica, prijestupnici moraju dokazati da su usvojili natjecateljsko postupanje ili barem da su jasno i znatno prekršili obvezu provedbe zabranjenog sporazuma, čak da su mu poremetili funkcioniranje i da prividno nisu pristupili sporazumu i time nisu navodili druge poduzetnike da provedu zabranjeni sporazum o kojem je riječ“ ( 30 ). Stoga je u točki 96. te presude Sud odlučio da „[O]pći sud nije […] počinio pogrešku koja se tiče prava tumačeći strogo tražene uvjete za korištenje olakotnom okolnosti iz točke 3. druge crtice Smjernica. Doista, kao što je to Opći sud i istaknuo u točki 128. pobijane presude, tužitelji nisu smatrali da ispunjavaju te uvjete. Prvi argument stoga nije osnovan.“

53. Budući da žalitelji nisu dokazali – čak ni istaknuli – nijedan od gornjih zahtjeva kako bi utvrdili postojanje olakotnih okolnosti, njihov argument treba odbiti.

54. Što se tiče usporedbe s predmetima u kojima su donesene presude Degussa/Komisija (zabranjeni sporazum „Metionin“) i Prym i Prym Consumer/Komisija (zabranjeni sporazum „Igle“) ( 31 ), smatram (kao i Komisija) da se ovaj predmet od njih razlikuje po činjenici da se ovdje ne postavlja pitanje ukupne neprimjene trostrane suradnje na tržištu patentnih zatvarača tijekom određenog (i, uostalom, relativno dugog) razdoblja, već samo pitanje izostanka dokaza o konačnoj provedbi jednog od njezinih elementa (sporazuma o usklađenju cijena). Osim toga, ova je specifična okolnost doista bila uzeta u obzir pri procjeni ukupne težine.

55. Kad je riječ o odlukama C(2006) 1766 i C(2006) 5700 final ( 32 ), žalitelji ne bi mogli sporiti da je veličina tržišta o kojem je riječ bila globalno usporediva (340 milijuna eura za tržište vodikova peroksida i 550 milijuna eura za miješano tržište butadienske gume i stiren‑butadienske gume proizvedene polimerizacijom u emulziji (BR/ESBR)) s onom tržišta patentnih zatvarača. Osim toga, stupanj provođenja od sudionika i procjena mogućeg, ali nemjerljivog učinka u tim odlukama o zabranjenim sporazumima nisu bili stvarno različiti od onih u ovom predmetu ( 33 ).

56. Iz toga slijedi da treći dio prvog žalbenog razloga i, prema tome, prvi žalbeni razlog u cjelini treba odbiti.

B – Drugi žalbeni razlog, koji se odnosi na trostranu suradnju, usmjeren protiv obrazloženja pobijane presude zbog odbijanja primjene Obavijesti o suradnji iz 2002. (prvi dio) i pogrešnog tumačenja načela povoljnijeg prava (drugi dio)

57. Kao i Komisija, mislim – čak i pretpostavljajući, što Komisija osporava, da se Obavijest o suradnji iz 2002. u tom kontekstu može smatrati da je „povoljnije pravo“ u odnosu na onu iz 1996. – da je Opći sud bez ikakve dvojbe odbacio argument, iako je to učinio implicitno (od točke 184. nadalje pobijane presude), koji se temelji na načelu povoljnijeg prava, uz obrazloženje da je taj prigovor bio bespredmetan, s obzirom na to da je Komisija žaliteljima dodijelila djelomični imunitet zbog toga što je tu njihovu suradnju smatrala olakotnom okolnošću i nije ju mogla uzeti u obzir na osnovi Obavijesti iz 1996. Opći je sud istaknuo da je na osnovi te okolnosti kazna snižena za iznos od 9.375.000 eura (točka 187. pobijane presude).

58. Osim toga, Opći je sud pravilno objasnio u čemu žalitelji nisu poštovali zahtjeve iz Obavijesti o suradnji iz 1996. (točke 170. do 180. pobijane presude).

59. Komisija ima pravo kada tvrdi da je ovdje jedino relevantno pitanje (glede čitanja drugog dijela drugog žalbenog razloga) je li Opći sud morao izričito objasniti zašto ? uz djelomični imunitet (de facto)? žalitelji nisu imali pravo dobiti dodatnu prednost koja se temelji na Obavijesti o suradnji iz 2002. odnosno dodatno smanjenje iznosa kazne zbog pribavljanja informacija koje se odnose na razdoblje od 28. travnja 1998. do 2. lipnja 1999. ili dokaza sa značajnom dodatnom vrijednošću (stavak 21. Obavijesti o suradnji iz 2002.).

60. U tom pogledu žalitelji tvrde da je Opći sud, primijenivši Obavijest o suradnji iz 1996. umjesto one iz 2002., pogrešno protumačio pravo Unije, osobito načelo povoljnijeg prava, zanemarivši načelo primjene najpovoljnijeg prava kako je opisano u članku 7. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950., te članku 49. stavku 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, na temelju koje se najpovoljnije pravo mora primjenjivati retroaktivno. Budući da je, sukladno Obavijesti o suradnji iz 1996., za razliku od Obavijesti o suradnji iz 2002., pogodnost smanjenja naknade štete bila ovisna o neosporavanju činjenica, odbijanje pogodnosti na temelju elementa koji više nije bio primjenjiv predstavljalo bi povredu načela lex mitior (točke 62. do 65. žalbe). Žalitelji su zaključili da su dokazi koje su iznijeli imali značajnu dodatnu vrijednost za istragu, utoliko što su Komisiji omogućili da dokaže da je presumirana povreda trajala dulje. Prema tome, oni bi temeljem toga morali imati pravo na pogodnost dodatnog smanjenja iznosa kazne (uz djelomični imunitet koji im je odobren jer su dokazali produljeno trajanje zabranjenog sporazuma), to jest „dvostruku korist“ za iste informacije i dokaze koja se, kao prvo, sastoji od smanjenja i, kao drugo, od djelomičnog imuniteta.

61. Najprije je potrebno istaknuti da ne predstavlja obavijest o suradnji (bilo ona iz 1996. ili ona iz 2002.) pravnu osnovu za kazne koje su izrečene na temelju pravila o tržišnom natjecanju Unije, već upravo članak 23. stavci 2. i 3. Uredbe br. 1/2003. Kao što je to Komisija pravilno istaknula, taj se članak nije promijenio s vremenom te je, uostalom, u biti identičan članku 15. Uredbe br. 17 ( 34 ). Stoga se pravni okvir o meritumu nije promijenio.

62. Rekavši sve ovo, na prvome mjestu ističem da su Prym i Coats svoj prvi zahtjev za oslobođenje od kazni uložili prije 14. veljače 2002. i da je, temeljem članka 28. Obavijesti o suradnji iz 2002. ( 35 ), Obavijest o suradnji iz 1996. bila i ostala u primjeni ratione temporis na cijeli zabranjeni sporazum na tržištu patentnih zatvarača.

63. Na drugome mjestu, podsjećam da je Sud ( 36 ) presudio da „[glede] suradnje poduzetnika s Komisijom […] [bilo na temelju Obavijesti o suradnji iz 1996. ili iz 2002. ili kao olakotna okolnost] takav doprinos može opravdati smanjenje novčane kazne na temelju obavijesti o suradnji samo ako stvarno omogućuje Komisiji da ostvari svoju zadaću utvrđivanja postojanja povrede i njezina okončanja“.

64. U tom kontekstu, treba podsjetiti da Komisija „pri izboru metode izračuna kazni uživa široku diskrecijsku ovlast i u tom pogledu može uzeti u obzir više elemenata, među kojima je suradnja poduzetnika o kojima je riječ tijekom istrage koju provode službe te institucije. U tom okviru, Komisija je dužna dati složenu činjeničnu ocjenu, poput one koja se odnosi na predmetnu suradnju navedenih poduzetnika“ ( 37 ).

65. Na trećemu mjestu, iz spisa proizlazi da žalitelji, time što ne osporavaju točke 170. do 181. pobijane presude, više ne navode da je Komisija ovdje pogrešno primijenila Obavijest o suradnji iz 1996.

66. Na četvrtome mjestu, važno je naglasiti da su zahtjevi za kvalitetu iz obavijesti o suradnji iz 1996. i 2002. (ta obavijest iz 2002. svakako nije manje stroga od one iz 1996. ( 38 )) takve vrste da nepoštovanje uvjeta koje zahtijeva Obavijest o suradnji iz 1996. – osobito okolnost da su žalitelji osporavali činjenice – ipso facto znači nepoštovanje sličnih zahtjeva koje sadrži Obavijest iz 2002.

67. Kao što je to napisala Komisija, neovisno o djelomičnom imunitetu koji se više ne osporava, nikako nije utvrđeno da je Obavijest o suradnji iz 2002., kao što to navode žalitelji (vidjeti točku 56. žalbe), za njih povoljnija od one iz 1996.

68. Žalitelji u biti nastoje utvrditi da poduzetnik, kada predloži dokaze o određenom razdoblju povrede i time omogući Komisiji da produlji trajanje zabranjenog sporazuma, ostvaruje ne samo djelomični imunitet za to razdoblje već i dodatnu prednost, odnosno postotak smanjenja za povredu koju je počinio.

69. Osim što mi se čini da je dvostruka nagrada isključena, ne mislim da je ta teza u skladu s općim ciljem umanjenja dodijeljenih na temelju suradnje. Poduzetnik, naime, ne bi trebao biti nagrađen jer je Komisiji pomogao utvrditi povredu ako ni na koji način nije dao svoj doprinos Komisijinoj istrazi u vezi s razdobljem za koje je utvrđena njegova odgovornost (odnosno za kasnije razdoblje od onoga u kojem je dobio djelomični imunitet).

70. U stvarnosti, žalitelji zahtijevaju obrnutu primjenu načela ne bis in idem, odnosno smanjenje kazne jer su dali dodatnu vrijednost Komisijinoj istrazi i imunitet za činjenice koje su oni bili otkrili!

71. Čini mi se da se za iste informacije ne može istodobno nagraditi na temelju obavijesti o suradnji (kako bi se dobio postotak smanjenja) te izvan tog okvira (kako bi se dobio djelomični imunitet kao olakotna okolnost na temelju suradnje izvan oslobađanja od kazni) ( 39 ).

72. Osim toga, mislim da se u vezi s tim žalitelji ne mogu uistinu osloniti na sudsku praksu.

73. U predmetu u kojem je donesena presuda FRA.BO/Komisija ( 40 ) (zabranjeni sporazum „Spajanja“) djelomični imunitet nije se dodijelio zajedno sa smanjenjem na temelju oslobođenja od kazni za istu suradnju jer je društvo FRA.BO SpA dobilo smanjenje na temelju oslobađanja od kazni (za razdoblje prije 2001. godine) ? koje se odnosi na dva različita razdoblja ? te djelomični imunitet na temelju suradnje izvan oslobođenja od kazni (za drugo razdoblje između 2001. i 2004. godine).

74. Nasuprot onome što navode žalitelji, Opći sud jasno je utvrdio da kumulativno nagrađivanje nije moguće ( 41 ). U svakom slučaju, može se dodati da su žalitelji ovdje, za razliku od društva FRA.BO SpA, osporavali činjenice koje se odnose na trostranu suradnju na tržištu kliznih zatvarača nakon 2. lipnja 1999. kao i njihovu pravnu kvalifikaciju kao povredu.

75. Naposljetku, mislim da informacije koje su žalitelji pružili Komisiji nisu dale značajan doprinos njezinoj istrazi, u smislu stavka 21. Obavijesti o suradnji iz 2002.

76. Glede razdoblja nakon 2. lipnja 1999., važno je utvrditi da je ta suradnja nagrađena djelomičnim imunitetom (de facto) te da ništa ne opravdava dodjeljivanje dvostruke nagrade. Kada se govori o činjenicama nakon tog datuma, žalitelji su ih osporavali.

77. Stoga mislim da je Opći sud pravilno ocijenio da suradnja žalitelja za razdoblje nakon 2. lipnja 1999. nije pomogla Komisiji da utvrdi činjenice i povredu za razdoblje nakon tog datuma. Ta je ocjena valjana kako u pogledu Obavijesti o suradnji iz 1996. tako i na osnovi kriterija objavljenih u Obavijesti o suradnji iz 2002.

78. Iz toga proizlazi da drugi žalbeni razlog treba odbiti.

C – Treći žalbeni razlog, o suradnji BWA i koji se odnosi na pogrešnu primjenu gornje granice od 10% prihoda za razdoblje prije nego što je YKK Holding preuzeo YKK Stocko

79. Temeljem trećeg žalbenog razloga žalitelji tvrde da je Opći sud, odbivši tužbeni razlog koji se temeljio na pogrešnoj primjeni gornje granice od 10% za razdoblje prije nego što je YKK Holding preuzeo YKK Stocko – tijekom kojeg je YKK Stocko smatran isključivo odgovornim – prekršio članak 23. stavak 2. Uredbe br. 1/2003, uključujući i načela proporcionalnosti, jednakog postupanja i individualizacije kazne.

80. Naime, dio novčane kazne koji se odnosi na početno razdoblje povrede iznosi 19.250.000 eura, što predstavlja 55% ukupnog prihoda YKK Stocka u 2006. (koji je iznosio 34.910.000 eura), odnosno znatno više od gornje granice od 10%, predviđene u članku 23. stavku 2. drugoj alineji Uredbe br. 1/2003.

81. Komisija smatra da ovaj argument počiva na pravno pogrešnom tumačenju konačnosti gornje granice od 10% iz članka 23. stavka 2. druge alineje Uredbe br. 1/2003, što bi značilo da, s obzirom na to da se struktura poduzetnika mijenja (primjerice, nakon što društvo majka preuzme podružnicu), mora se izračunati odvojena novčana kazna za svako razdoblje koje slijedi tu promjenu (primjerice, prije i nakon preuzimanja).

82. Komisija odobrava da se, nasuprot tome, treba izreći jedinstvena novčana kazna jer granica propisana u članku 23. stavku 2. drugoj alineji Uredbe br. 1/2003 nije element novčane kazne vezan uz nedopušteno ponašanje tijekom razdoblja trajanja povrede, već pravni maksimum koji se odnosi na financijsku sposobnost plaćanja kazne, usmjeren prije svega na zaštitu poduzetnika od izricanja prekomjerne kazne s obzirom na njegovu veličinu. Važna će, dakle, biti ekonomska snaga poduzetnika (čiji je ukupan prihod pokazatelj) u vrijeme donošenja odluke o izricanju novčane kazne. Ta će razmatranja jedina moći objasniti zašto se ta odredba izričito odnosi na taj iznos za izračun gornje granice od 10%. Dakle, činjenica da je poduzetnik imao manju financijsku sposobnost u nekom trenutku u prošlosti, primjerice, prije nego što ga je preuzelo drugo društvo, kao u ovom slučaju, nije relevantna.

83. Komisija dodaje da, čak i ako društvo majka odluči ne pružiti nikakvu financijsku potporu svojoj podružnici glede dijela novčane kazne za koji je potonja samostalno odgovorna, što bi moglo ugroziti opstanak društva kćeri, radilo bi se o riziku svojstvenom ulaganju društva majke vezanom za pravnu osobu (podružnicu) koja je prije (ali i nakon) preuzimanja usvojila protunatjecateljsko ponašanje kažnjivo novčanom kaznom. Stjecanjem kontrole nad podružnicom društvo majka preuzima taj rizik, koji ipak može ograničiti predviđanjem odštete u ugovoru o prodaji sklopljenom s izvornim vlasnikom.

84. Ukratko, prema mišljenju Komisije, samo je poduzetnik koji je odgovoran u posljednjim fazama povrede i tijekom donošenja konačne odluke prikladan subjekt za ocjenu pitanja odgovornosti i odvraćajućeg učinka, pod uvjetom da Komisija utvrdi da je taj poduzetnik (odnosno subjekt koji uključuje novo društvo majku) sudjelovao u povredi. Zbog istih razloga Komisija smatra da žalitelji ne mogu tvrditi da je pri izricanju novčane kazne povrijeđeno načelo proporcionalnosti ili jednakog postupanja.

85. Kao što sam to naveo u uvodu ovog mišljenja, ovaj žalbeni razlog postavlja bitno pitanje o pravu tržišnog natjecanja o kojemu Sud još nije odlučivao, to jest o utvrđivanju zakonske gornje granice novčane kazne, u smislu članka 23. stavka 2. Uredbe (EZ) br. 1/2003, u slučaju uzastopnih odgovornosti u okviru istog zabranjenog sporazuma i, točnije, kada subjekt koji sudjeluje u tom zabranjenom sporazumu prijeđe pod kontrolu drugog poduzetnika tijekom trajanja zabranjenog sporazuma.

86. Spomenuta odredba Uredbe br. 1/2003 predviđa da „[z]a svakog poduzetnika i svako udruženje poduzetnika koje sudjeluje u povredi propisa novčana kazna ne smije prelaziti 10% njegovog ukupnog prihoda u prethodnoj poslovnoj godini“ (moje isticanje).

87. Sud je stoga prvi put pozvan tumačiti pojam „poduzetnika“ koji sudjeluje u povredi na temelju članka 23. stavka 2. te uredbe – i to s obzirom na načelo osobne odgovornosti (sankcije moraju biti specifične za delinkventa kao i za delikt) – u situaciji u kojoj je poduzetnik o kojem je riječ u određenom razdoblju jedini odgovoran za plaćanje dijela novčane kazne i kojega je zatim preuzeo drugi poduzetnik.

88. Ovdje valja napomenuti da se isto pitanje postavilo nedavno pred Sudom u predmetu u kojem je donesena gore navedena presuda Gascogne Sack Deutschland/Komisija. To je pitanje, uostalom, detaljno obradila nezavisna odvjetnica Sharpston u svojem mišljenju koje je iznijela u navedenom predmetu. U iščekivanju presude velikog vijeća (objavljene 26. studenoga 2013.), mišljenje nezavisne odvjetnice bilo je, naravno, u središtu debate na raspravi u tom predmetu 16. listopada 2013. ( 42 ).

89. Nažalost, veliko vijeće nije riješilo to pitanje, odbacivši argumente kao nedopuštene. To je više šteta što Sud nikada nije morao tumačiti članak 23. stavak 2. Uredbe br. 1/2003 u okolnostima kao što su one u predmetu u kojem je donesena gore navedena presuda Gascogne Sack Deutschland/Komisija (ili u ovom predmetu) i da praksa Komisije kao i pripadajuća sudska praksa Općeg suda nisu ujednačene, što ostavlja posljedice na pravnu sigurnost.

90. Poći ću od objašnjenja nezavisne odvjetnice u predmetu u kojem je donesena gore navedena presuda Gascogne Sack Deutschland/Komisija.

91. Kao prvo, kao što to navodi u točki 83. svojeg mišljenja, „članak 23. stavak 2. druga alineja Uredbe br. 1/2003 propisuje da ‚[z]a svakog poduzetnika […] koji sudjeluje u povredi propisa novčana kazna ne smije prelaziti 10% njegovog ukupnog prihoda u prethodnoj poslovnoj godini’. Opći sud nije sam ništa izričito utvrdio, ali se implicitno podvrgnuo mišljenju Komisije, koja je u svojoj odluci smatrala da je [Gascogne Sack Deutschland (GSD)] bio potpuno odgovoran za povredu u razdoblju koje je prethodilo njegovu preuzimanju od Groupe Gascogne […]. GSD je poduzetnik koji je sudjelovao u povredi u razdoblju između 9. veljače 1988. i 1. siječnja 1994. Prema tome, samo je on ‚poduzetnik’ koji proizlazi iz područja primjene članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003 za povredu počinjenu tijekom tog razdoblja“. K tome, u točki 84. svojeg mišljenja ona navodi da „[z]a sljedeće razdoblje između 1. siječnja 1994. i 26. lipnja 2002.‚poduzetnik’ koji je sudjelovao u povredi bio je istovremeno Groupe Gascogne (zbog presumpcije odlučujućeg utjecaja) i GSD (koji je djelovao na terenu). Prema tome, dva su društva solidarno odgovorna za to razdoblje“.

92. Kao drugo, u točki 85. spomenutog mišljenja ona navodi da, „s obzirom na to da se identitet okrivljenika mijenja tijekom razdoblja povrede zato što ga je u cijelosti kupilo društvo koje postaje njegovo društvo majka, pojam ‚poduzetnika’ iz članka 23. stavka 2. druge alineje Uredbe br. 1/2003 dovoljno je širokog spektra da obuhvati istu ‚promjenjivu geometriju’“.

93. Kao treće, u skladu s točkom 86. njezina mišljenja, „premda novčana kazna sankcionira djelovanja društva kćeri počinjena u prošlosti, članak 23. stavak 2. Uredbe br. 1/2003 za izračun gornje granice od 10% zahtijeva da referentna točka bude datum odluke Komisije. U tom pogledu, položaj društva kćeri ne razlikuje se od položaja bilo kojeg drugog poduzetnika, s obzirom na to da se gornja granica od 10% izračunava na osnovi prihoda ostvarenog tijekom financijske godine koja prethodi godini odluke Komisije kojom se sankcionira povreda. Prema tome, bitno je da se prihod društva kćeri promatra odvojeno od prihoda društva majke i da gornja granica od 10%, primijenjena na prihod društva kćeri za izračun novčane kazne izrečene za razdoblje koje je prethodilo njegovu preuzimanju od društva majke, bude određena na osnovi samo njegovih prihoda“.

94. Kao četvrto, kao što to i nezavisna odvjetnica Sharpston precizira u točki 87. svojeg mišljenja, „takvo je tumačenje […], čini se, više sukladno ciljevima članka 23. stavka 2. od stajališta koje je zauzela Komisija (u predmetu u kojem je donesena gore navedena presuda Gascogne Sack Deutschland/Komisija kao i u ovom predmetu). Gornja granica od 10% ima za cilj zaštitu poduzetnika od bilo kakve pretjerane novčane kazne koja bi ga uništila ( 43 ). Izračunavanje iznosa izrečene novčane kazne društvu kćeri koje je krivo za povredu za koju je u cijelosti odgovorno u okvirima gornje granice izračunate na osnovi ukupnog prihoda grupe koje je dio dovelo bi više nego vjerojatno do znatno višeg iznosa (jer će iznos od 10% svjetskog prihoda grupe društava normalno biti viši od 10% prihoda jednog društva kćeri). Ta metoda dovest će do znatno više novčane kazne nego da je gornja granica izračunata na osnovi prihoda društva kćeri“.

95. Nezavisna odvjetnica Sharpston u točki 89. svojeg mišljenja dodaje da, „u okolnostima poput onih u ovom slučaju, načelo osobne odgovornosti potvrđuje odluku Komisije da različito podijeli odgovornost za razdoblje prije i za razdoblje nakon što je društvo majka preuzelo društvo kćer ( 44 ). To je zato što je protunatjecateljsko postupanje zbog kojeg je društvo kći proglašeno krivim tijekom prvog razdoblja bilo prije nego što su to društvo i društvo majka činili istog poduzetnika te ovo potonje društvo nije solidarno odgovorno za povredu iz tog prvog razdoblja. Ipak, ako zaključujemo po analogiji, čini mi se teško opravdati vođenje računa o ukupnom prihodu grupe za izračun gornje granice od 10% primjenjive na novčanu kaznu koju mora platiti samo društvo kći, a koja mu je izrečena za povredu koju društvo majka nije počinilo i koja mu se ne stavlja na teret za razdoblje o kojem je riječ“.

96. Dijelim mišljenje nezavisne odvjetnice Sharpston o tom pitanju iz sljedećih razloga.

1. Pojam „poduzetnika“ u smislu članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003

97. Ponajprije, pojam „poduzetnika“ u smislu članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003 mora se podudarati s pojmom poduzetnika odgovornog na temelju članka 81. UEZ‑a.

98. Ističem da je Komisija smatrala da je YKK Stocko bio jedini odgovoran za plaćanje dijela novčane kazne, to jest 19.250.000 eura. Naime, člankom 1. stavkom 2. i člankom 2. stavkom 1. sporne odluke novčana kazna od 68.250.000 eura izrečena je YKK Stocku, od čega su YKK Corp. i YKK Holding solidarno odgovorni za plaćanje iznosa od 49.000.000 eura. Iznos od 19.250.000 eura stoga odgovara oko 55% prihoda YKK Stocka u 2006. ( 45 ).

99. Sporna odluka jasno ističe da je, prema mišljenju Komisije, YKK Stocko isključivo odgovoran za plaćanje tog dijela novčane kazne, zato što je također smatran kao jedini odgovoran za dio razdoblja tijekom kojeg je bilo utvrđeno počinjenje povreda u okviru suradnje BWA.

100. Uvodna izjava 429. sporne odluke navodi da YKK Corp., YKK Holding i YKK Stocko „moraju biti solidarno odgovorni za povrede počinjene u okviru suradnje [BWA] opisane u točki 4.2. ove odluke, i to od trenutka kada je [YKK Stocko] postao podružnica u cijelosti u vlasništvu [YKK Holdinga] i, prema tome [YKK Corpa.], to jest između ožujka 1997. i 15. ožujka 2001. [YKK Stocko] mora biti odgovoran tijekom cijelog razdoblja svojeg sudjelovanja u suradnji [BWA], to jest od 24. svibnja 1991. do 15. ožujka 2001.“ (moje isticanje).

101. Nadalje, u točki 586. sporne odluke, u pogledu utvrđivanja novčane kazne, naslovljenoj „povećanje novčane kazne prema trajanju“, Komisija utvrđuje da se „početni povećani iznos od 40% tiče razdoblja za koje su [YKK Stocko], [YKK Holding] i [YKK Corp.] solidarno odgovorni [četiri godine]. Ostatak povećanja u postotku tiče se razdoblja za koje je [YKK Stocko] isključivo odgovoran“ ( 46 ) (ostalih 55%, odnosno pet godina i devet mjeseci).

102. Komisija je stoga pravilno podijelila odgovornost svakog poduzetnika, s obzirom na to da su prije ožujka 1997. (datum preuzimanja YKK Stocka od YKK Holdinga) YKK Stocko i grupa YKK bili dva različita društva, koja su činila dva „gospodarska subjekta“ ili poduzetnika u smislu članka 81. UEZ‑a i članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003. ( 47 ).

103. S obzirom na to da je za prvih pet i pol godina suradnje BWA (i za plaćanje dijela novčane kazne) Komisija smatrala YKK Stocko jedinim odgovornim, to nužno podrazumijeva da je bio „isti gospodarski subjekt“ (samostalni gospodarski subjekt) tijekom tog razdoblja.

104. Temeljem toga, umjesto da izračuna gornju granicu od 10% na osnovi prihoda većeg od tih dvaju poduzetnika (onog nastalog 1997. kupnjom YKK Stocka od grupe YKK), Komisija je morala logično primijeniti dvije odvojene gornje granice od 10%.

105. Naime, članak 23. stavak 2. Uredbe br. 1/2003 zahtijeva da „[z]a svakog poduzetnika i svako udruženje poduzetnika koje sudjeluje u povredi novčana kazna ne smije prelaziti 10% njegovog ukupnog prihoda u prethodnoj poslovnoj godini“ (moje isticanje).

106. Sud je pojasnio ( 48 ) da „[o]graničenje [od 10% koje se odnosi na prihod predviđeno člankom 23. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003] ima svrhu [samo] da izbjegne da su novčane kazne [koje je izrekla Komisija] nerazmjerne u odnosu na važnost poduzetnika“ i da „[i]znos [novčane kazne može] dosezati 10% prihoda koje je u prethodnoj poslovnoj godini ostvario svaki poduzetnik koji je sudjelovao u povredi“ (moje isticanje).

107. Naime, tumačeći navedeni članak, treba imati na umu osnovnu poveznicu između odgovornosti i novčane kazne. Mislim da ta odredba nameće, s jedne strane, da samo prihod odgovornog poduzetnika može biti uzet u obzir za izračun gornje granice od 10% i, s druge strane, da u predmetu u kojem su različiti poduzetnici sukcesivno sudjelovali u zabranjenom sporazumu gornja granica od 10% bude izračunata prema njihovim prihodima.

108. Ističem usto da Komisijina praksa odlučivanja u tom pogledu nije ustaljena.

109. Naime, u drugim je odlukama Komisija već primijenila različite gornje granice od 10% prema razdoblju na koje se odnosi povreda o kojoj je riječ.

110. Stoga je u Odluci 2005/349/EZ ( 49 ) (u daljnjem tekstu: odluka „Organski peroksidi“) Komisija izračunala 10% temeljem prihoda društava kćeri za razdoblje tijekom kojeg su bila smatrana isključivo odgovornima, dok se za razdoblje zajedničke odgovornosti društva majke i društava kćeri oslonila na prihod grupe.

111. U predmetu u kojem je donesena gore navedena presuda Gascogne Sack Deutschland/Komisija nezavisna odvjetnica Sharpston usto je smatrala da je, „s [njezine] strane, […] stajalište koje je zauzela Komisija u odluci ‚Organski peroksidi’ više sukladno tekstu i svrsi članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003 nego stajalište u ovom predmetu“.

112. U 2011. godini Komisija je u jednoj odluci slijedila isto stajalište ( 50 ) (u daljnjem tekstu: odluka „Čelik za prednapinjanje“).

113. U toj je odluci Komisija implicitno priznala osnovanost žalbenog razloga koji su istaknuli žalitelji u ovom slučaju (žalbeni razlog zbog nepravilne primjene gornje granice od 10%) te je izmijenila svoju početnu odluku smanjivši novčane kazne izrečene nekolicini subjekata čija je isključiva odgovornost utvrđena tijekom razdoblja prije nego što ih je preuzela grupa. Komisija je tom smanjenju pristupila „da bi zajamčila da razina određene novčane kazne nije nerazmjerna u odnosu na veličinu i prihod poduzetnika o kojima je riječ. [...] Komisija je smanjila izrečene novčane kazne do iznosa jednakog 10% prihoda pravnih osoba o kojima je riječ“ (moje isticanje) ( 51 ).

114. Promjenjiva praksa Komisije pokazuje da barem načelno nema razloga odlučiti kako je učinila u ovom slučaju. K tome, argumenti koje navodi za primjenu jedne, a ne dviju različitih gornjih granica od 10% nisu uvjerljivi.

115. Komisija je na raspravi upozorila na to da je u predmetima o odlukama „Organski peroksidi“ i „Čelik za prednapinjanje“ društvo majka bilo solidarno odgovorno samo u odnosu na sedam od dvadeset i sedam te tri od sedamnaest godina, koliko je trajala povreda, predlažući da brojke koje odgovaraju ovom predmetu, četiri godine od devet godina i devet mjeseci povrede, zahtijevaju drugi pristup.

116. Osim problema s utvrđivanjem gdje povući brojčanu granicu, načelno ne vidim razlog (nijedan razlog u ovom predmetu) za odstupanje od primjene dviju različitih gornjih granica od 10%, što prema mojem mišljenju nameće točno tumačenje članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003.

117. Ne čini mi se da bi analiza koja prethodi mogla potvrditi ostale argumente koje je istaknula Komisija (složenost izračuna ili rizik od zlouporabe). Zašto bi izračuni u ovom predmetu bili složeniji nego u predmetima o odlukama „Organski peroksidi“ i „Čelik za prednapinjanje“ ( 52 )? Što se tiče rizika da društvo majka ili preuzimateljica umjetno smanjuje prihod odgovorne podružnice, Komisija ga u spornoj odluci nije spominjala niti je predmetnom spisu pridodala ikakav dokaz prima facie.

118. Iz ovoga što prethodi proizlazi da je Opći sud zanemario članak 23. stavak 2. Uredbe br. 1/2003 zato što je samo podružnica (YKK Stocko) trebala biti smatrana kao „poduzetnik koji sudjeluje u povredi“ za prvo razdoblje i stoga je njezin prihod, a ne prihod grupe trebao biti uzet u obzir za izračun gornje granice od 10%.

2. Načelo osobne odgovornosti i individualizacije sankcija

119. Mislim, nadalje, da je pristup koji su usvojili Komisija i Opći sud u ovom predmetu suprotan načelu osobne odgovornosti i individualizacije sankcije.

120. Jasno je da Komisija ne može naložiti poduzetniku plaćanje novčane kazne osim ako može utvrditi da je taj poduzetnik počinio povredu u smislu članka 81. UEZ‑a ili da je u tome sudjelovao. Logična i pravna veza između krivnje i odgovornosti, s jedne strane, i kažnjivosti, s druge strane, nužno podrazumijeva da novčana kazna mora biti određena u odnosu na odgovornog poduzetnika (to jest poduzetnika koji je sudjelovao u povredi).

121. Prema tom osnovnom načelu, koje je okosnica ustaljene sudske prakse i koje se u svakom slučaju primjenjuje na svaki upravni postupak u kojem bi se mogle izreći sankcije na temelju pravila tržišnog natjecanja Unije, poduzetnika se može sankcionirati samo zbog djela za koja ga se osobno tereti ( 53 ).

122. Sankcije moraju biti individualizirane na način da se moraju odnositi na postupanje i karakteristike svojstvene poduzetnicima o kojima je riječ ( 54 ).

123. Osim toga, fizička ili pravna osoba koja je vodila poduzetnika o kojem je riječ u trenutku kada je počinjena povreda u pravilu mora za nju odgovarati, iako na dan donošenja odluke kojom se utvrđuje povreda iskorištavanje poduzetnika više nije pod njezinom odgovornošću ( 55 ).

124. Osobito, Sud je već imao priliku odlučiti da se društvo preuzimatelj poduzetnik ne može smatrati odgovornim za povrede koje su samostalno počinile njegove dvije podružnice prije njihova preuzimanja jer su te podružnice morale same odgovarati za svoje nezakonito ponašanje prije nego što ih je preuzelo društvo preuzimatelj, koje se ne može smatrati odgovornim ( 56 ).

125. Sud je u nekoliko navrata potvrdio da, „[k]ada […] gospodarski subjekt prekrši pravila tržišnog natjecanja, na njemu je, prema načelu osobne odgovornosti, da odgovara za tu povredu“ ( 57 ).

126. Stoga iz članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003 (prema kojem Komisija može izreći kaznu isključivo poduzetniku kojeg smatra odgovornim) i iz temeljnog načela individualizacije kazni i sankcija proizlazi da je izricanje novčane kazne uvjetovano priznanjem odgovornosti poduzetnika (bilo da je odgovornost izravna ili pripisana) i da razina novčane kazne kojom se želi sankcionirati sudjelovanje poduzetnika u povredi mora biti određena prema toj odgovornosti. Prema mojem mišljenju, to se načelo primjenjuje pri izračunu gornje granice od 10% prihoda, koju novčana kazna ne može prijeći.

127. Drugim riječima, kad je povreda za određeno razdoblje pripisana podružnici, a ne društvu majci, kao što je to slučaj u ovom predmetu, samo je prihod odgovorne podružnice relevantan za izračun gornje granice od 10%.

128. U svojoj presudi Hoek Loos/Komisija ( 58 ) Opći je sud odlučio da „Komisija mora, kako bi primijenila gornju granicu od 10%, voditi računa o prihodu poduzetnika o kojem je riječ, to jest poduzetnika kojem je pripisana povreda i koji je stoga proglašen odgovornim te je obaviješten o odluci kojom je izrečena novčana kazna“ (moje isticanje).

129. Imajući na umu da je svrha gornje granice od 10% osigurati da novčana kazna ne nadiđe platežnu mogućnost poduzetnika krivog za povredu prava tržišnog natjecanja, uzimanje ukupnog prihoda grupe za izračun te gornje granice u slučaju i za razdoblje u kojem je povredu počinila isključivo podružnica prije svoje integracije u grupu, ako podružnica nije u mogućnosti platiti novčanu kaznu, ima za posljedicu bilo lišenje željene zaštite ustanovljenjem takve gornje granice, bilo izricanje sankcije novom društvu majci (koje, međutim, nije odgovorno za povredu), jednako kao da je grupa smatrana solidarno odgovornom za cjelokupnu povredu ( 59 ).

130. Na raspravi je Komisija navela da je izračunala gornju granicu od 10% samo temeljem prihoda poduzetnika YKK Stocko i da drugi poduzetnici nisu uopće sudjelovali povredi nakon integracije YKK Stocko u svoju grupu. Ne vidim kako činjenica da su drugi poduzetnici grupe sudjelovali ili ne u povredi nakon integracije YKK Stocko može promijeniti izračun novčane kazne za razdoblje kada je YKK Stocko bio samostalan i po tome isključivo odgovoran za povredu počinjenu u tom razdoblju.

131. Komisija je još na raspravi istaknula presudu Općeg suda Tokai Carbon i dr./Komisija ( 60 ) kako bi porekla stajalište koje je usvojila u svojim odlukama „Organski peroksidi“ ili „Čelik za prednapinjanje“ i dala prednost onom iz predmeta prema kojem je donesena gore navedena presuda Gascogne Sack Deutschland/Komisija ili iz ovog predmeta.

132. Doista, kao što je to nezavisna odvjetnica Sharpston objasnila u predmetu u kojem je donesena gore navedena presuda Gascogne Sack Deutschland/Komisija (u točki 77. svojeg mišljenja), predmet prema kojem je donesena gore navedena presuda Tokai Carbon i dr./Komisija odnosio se na potpuno drukčiju situaciju, gotovo obratnu. Da su u trenutku povrede o kojoj je riječ u tom predmetu društvo majka i podružnica bili dio istog poduzetnika, njihov bi odnos u godini koja se uzima u obzir za izračun gornje granice od 10% bio drukčiji. U tom trenutku društvo majka nije više bilo odgovorno za svoju bivšu podružnicu, s obzirom na to da su postala društva sestre. Oba su društva proglašena solidarno odgovornima za razdoblje povrede, ali je odluka bila odaslana odvojeno bivšoj podružnici i bivšem društvu majci, s gornjom granicom od 10% primjenjivom na svakog adresata ( 61 ).

133. Navedena presuda Općeg suda stoga nije poštovala načelo osobne odgovornosti i individualizacije sankcija prilikom primjene gornje granice od 10% predviđene u članku 23. stavku 2. Uredbe br. 1/2003.

3. Načela jednakog postupanja i proporcionalnosti

134. Naposljetku, mislim da u stajalištu Komisije, koje je potvrdio Opći sud, nisu poštovana načela jednakog postupanja i proporcionalnosti.

135. Prema sudskoj praksi Suda, načelo jednakog postupanja traži da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano ( 62 ).

136. Doista, u pobijanoj presudi različito se postupa u jednakim situacijama jer bi se prema dvama poduzetnicima koji bi oba bili smatrani isključivo odgovornima za istu povredu postupalo na različit način samo zato što je jednog od njih kasnije preuzela grupa poduzetnika.

137. Osim toga, ratio legis odredbe o kojoj je riječ (to jest zabrana pretjeranih novčanih kazni u odnosu na veličinu i prihode poduzetnika o kojem je riječ) kao i temeljnog načela proporcionalnosti, koje ju podupire, ne dopuštaju da se objektivno opravda različito postupanje u istim situacijama.

138. U gore navedenoj presudi Dansk Rørindustri i dr./Komisija Sud je odlučio da je gornja granica od 10%, predviđena člankom 23. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003, „granica jednako primjenjiva na sve poduzetnike i postavljena u odnosu na veličinu svakog od njih, kako bi se izbjegle pretjerane i nerazmjerne novčane kazne. Ta gornja granica stoga ima cilj koji je različit i samostalan u usporedbi s kriterijem težine i trajanja povrede“ ( 63 ).

139. Jednako tako, u točki 389. gore navedene presude Tokai Carbon i dr./Komisija Opći je sud odlučio da „gornja granica ide ponajviše za tim da zaštiti poduzetnike od pretjerane novčane kazne koja bi mogla uništiti njihovo gospodarsko postojanje“. Drugim riječima, svrha je gornje granice od 10% da osigura da razina kažnjavanja ne ugrozi održivost odgovornog poduzetnika.

140. Naposljetku, procjenjujem, kao i žalitelji, da presude koje je Opći sud istaknuo kako bi odbio njihove tužbene razloge (to jest presude HFB i dr./Komisija ( 64 ) kao i gore navedena Tokai Carbon i dr./Komisija) nisu relevantne te da je Opći sud loše procijenio relevantnost gore navedene presude Suda Cascades/Komisija.

141. Naime, u predmetu u kojem je donesena gore navedena presuda HFB i dr./Komisija, Komisija je smatrala solidarno odgovornima nekoliko pravnih osoba koje pripadaju istom gospodarskom subjektu kvalificiranom kao poduzetnik. Stoga, s obzirom na to da nije bio pozvan da odluči u predmetu u kojem je jedan od tih poduzetnika smatran isključivo odgovornim za povredu za razdoblje prije svoje integracije u grupu, Opći sud prema tome u gore navedenoj presudi HFB i dr./Komisija nije istražio moraju li se uzeti u obzir dvije gornje granice od 10%.

142. K tome, daleko od toga da želim podržati Komisijino objašnjenje, upućivanje na točku 390. gore navedene presude Tokai Carbon i dr./Komisija (točka 193. pobijane presude) potvrđuje, nasuprot tome, argumente žalitelja. U predmetu u kojem je donesena gore navedena presuda Tokai Carbon i dr./Komisija svi adresati odluke Komisije bili su smatrani solidarno odgovornima tijekom cijelog razdoblja povrede. U tom kontekstu, Opći je sud naveo da se „cilj uvođenja gornje granice od 10% može ostvariti samo ako se ona primjenjuje, najprije, na svakog adresata odvojeno od odluke kojom se izriče novčana kazna“ i da, „[s]amo ako se naknadno ispostavi da više adresata čini ‚poduzetnika’ u smislu gospodarskog subjekta odgovornog za sankcioniranu povredu [...], gornja granica može biti izračunata na osnovi ukupnog prihoda tog poduzetnika“ (moje isticanje). Stoga gore navedena presuda Tokai Carbon i dr./Komisija potvrđuje da, u slučaju da je za povredu odgovoran samo jedan poduzetnik, za razdoblje prije nego što ga je preuzela znatno veća grupa, gornja granica od 10% mora biti izračunata na osnovi prihoda poduzetnika o kojem je riječ, a ne grupe kojoj je pripadao na datum donošenja odluke (ostale pravne osobe koje pripadaju toj grupi uopće nisu odgovorne za povredu).

143. Osim toga, mislim, kao i žalitelji, da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava utvrđujući bez dodatnih objašnjenja u točki 194. pobijane presude da nije mogao istaknuti gore navedenu presudu Cascades/Komisija ( 65 ), „s obzirom na to da YKK Holding i YKK Corp. nisu odgovorni za plaćanje ukupnog iznosa novčane kazne YKK Stocka“. Nasuprot tome, kao što sam to već istaknuo u točki 124. ovog mišljenja, gore navedena presuda Cascades/Komisija relevantna je s obzirom na to da pojašnjava da podružnica mora odgovarati za povrede počinjene prije svojeg preuzimanja jer se novo društvo majka ne može smatrati odgovornim. Podružnica stoga mora sama platiti novčanu kaznu koja joj je izrečena kao odvojenom gospodarskom subjektu.

144. Iz svega do sada slijedi da je treći žalbeni razlog osnovan utoliko što je Opći sud pogrešno protumačio članak 23. stavak 2. Uredbe br. 1/2003 i povrijedio osnovna načela osobne odgovornosti i individualizacije sankcija, proporcionalnosti i jednakog postupanja. Prema tome, novčana kazna izrečena YKK Stocku za suradnju BWA može biti najviše 3,491 milijun eura, što predstavlja 10% prihoda ostvarenog tijekom financijske godine koja prethodi godini donošenja sporne odluke.

145. Osim toga, žalitelji su zatražili ostvarivanje – na revidiranom iznosu od 10% svojih prihoda – smanjenja od 20% na temelju oslobođenja koje je Komisija dodijelila grupi YKK, koja je to zatražila u ime svih žalitelja (vidjeti uvodne izjave 657. do 664. sporne odluke). Smatram da činjenica da je gornja granica trebala biti drukčije izračunata ništa ne mijenja pri primjeni smanjenja na temelju oslobođenja i da se nameće zbog toga što je prihvaćen zahtjev žalitelja, što Komisija, uostalom, nije opovrgnula – čak ni uvjetno – u svojim podnescima ili na raspravi, ni pred Općim sudom ni pred Sudom. To je više logično da je, prema Smjernicama iz 1998., praksa Komisije ( 66 ) bila da se smanjenje na temelju oslobođenja (šesta etapa) primijeni nakon provjere o nenadilaženju gornje granice od 10% (što odgovara petoj etapi postupka). Dakle, navedeno sniženje od 20% na temelju oslobođenja valja primijeniti na revidirani iznos. Stoga je iznos novčane kazne izrečene YKK Stocku 2.792.800 eura.

D - Četvrti žalbeni razlog, u vezi sa suradnjom BWA, koji se odnosi na primjenu odvraćajućeg množitelja za razdoblje prije preuzimanja YKK Stocka

146. U okviru svojeg četvrtog žalbenog razloga žalitelji, s jedne strane, primjećuju da Opći sud nije propisno iznio razloge zbog kojih je odbio njihov žalbeni razlog koji se temeljio na pogrešnoj primjeni odvraćajućeg množitelja za razdoblje prije preuzimanja YKK Stocka. Žalitelji, s druge strane, ocjenjuju da je Opći sud u svakom slučaju prekršio članak 23. stavak 2. Uredbe br. 1/2003, načelo proporcionalnosti, načelo individualizacije kazni i sankcija kao i načelo jednakog postupanja, uzimajući u obzir da je povećanje odvraćajućeg učinka bilo opravdano za razdoblje prije nego što je YKK Holding preuzeo YKK Stocko (razdoblje tijekom kojeg je YKK Stocko bio smatran isključivo odgovornim).

147. Komisija osporava tu argumentaciju. Što se tiče navodnog nedostatka obrazloženja, ona posebno ističe da je na temelju točke 114. žalbe očito da su žalitelji u potpunosti shvatili objašnjenje Općeg suda, koje se pojavljuje osobito u točki 204. pobijane presude, prema kojem je gospodarska sposobnost poduzetnika u pitanju koja postoji tijekom usvajanja odluke kojom se izriče kazna element koji ulazi u izračun odvraćajućeg učinka. Što se tiče argumenata o osnovi, Komisija objašnjava da odvraćajući množitelj nije bio nametnut za određeno trajanje, primjerice za razdoblje tijekom kojeg je društvo YKK Stocko proglašeno samostalno odgovornim, već se primjenjivao u polaznom iznosu na cijelu grupu YKK (uključujući i YKK Stocko), koji je bio određen za povredu u cjelini. Komisija dodaje da se odvraćajući učinak koji je važno osigurati odnosi na jedan gospodarski subjekt (poduzetnika) koji postoji u vrijeme donošenja odluke kojom se izriču kazne. Međutim, na datum donošenja odluke (i u biti, četiri godine prije kraja same povrede) odgovorni se poduzetnik proširio jer je u svoje dijelove uključio kako društvo YKK Stocko tako i svoja dva matična društva. Nakon što su YKK Holding i YKK Corp. preuzeli društvo YKK Stocko, nije ga se više moglo promatrati zasebno kako bi se procijenio učinak kazne kao ni za dijelove kazne koje je bilo dužno plaćati.

148. Smatram da ovdje treba primijeniti, mutatis mutandis, ista razmatranja poput onih koja sam naveo u mišljenju glede trećeg žalbenog razloga.

149. Kao što to žalitelji pravilno navode, praksa Suda identificirala je dva razloga zbog kojih bi se odvraćajući množitelj mogao primijeniti, kao prvo, potrebu da se osigura značajan odvraćajući učinak novčane kazne, uključujući za poduzetnike koji na datum donošenja odluke raspolažu širokim financijskim resursima, te, kao drugo, činjenicu da su veliki poduzetnici mogli tijekom razdoblja trajanja povrede ( 67 ) raspolagati većim resursima od svojih konkurenata te stoga biti u boljem položaju od njih u odnosu na poznavanje prava i mogućnost djelovanja unutar granica koje on nameće.

150. To upućuje na to da Komisija može uzeti u obzir samo resurse i financijska sredstva poduzetnika kojeg smatra odgovornim za povredu ( 68 ).

151. Komisija je u spornoj odluci primijenila množitelj 1,25, s jedne strane, na temelju većih pravnih i ekonomskih znanja i infrastrukture koje poduzetnici o kojima je riječ imaju u odnosu na svoje konkurente i, s druge strane, na temelju „širokih financijskih resursa“ kojima raspolažu.

152. U tom pogledu, uvodna izjava 538. sporne odluke odnosi se, kao prvo, na „veličinu“ YKK grupe i, kao drugo, na njezine „ukupne resurse“, što je izraz kojim se sam Opći sud koristi u svojoj gore navedenoj presudi Groupe Danone/Komisija ( 69 ) – presudi na koju se, uostalom, pozivala Komisija u uvodnoj izjavi 537. sporne odluke kako bi opravdala primjenu odvraćajućeg množitelja ne samo za dio novčane kazne koja je solidarno naložena žaliteljima već i za novčanu kaznu naloženu društvu YKK Stocko za razdoblje povrede glede kojega je utvrđeno da je jedino odgovorno, odnosno prije ožujka 1997.

153. Mislim da, iako se zbog tih razloga može opravdati primjena odvraćajućeg množitelja za razdoblje poslije ožujka 1997. (s obzirom na to da je YKK Stocko bio dio YKK grupe), takav množitelj nije opravdan za razdoblje prije preuzimanja društva YKK Stocko.

154. Naime, iz spisa proizlazi da je neposredno prije svojeg preuzimanja društvo YKK Stocko bilo malo društvo koje raspolaže ograničenim resursima i bez pravne službe. Jasno je da prije ožujka 1997. YKK Stocko nije raspolagao velikim financijskim resursima.

155. Kako u pogledu načela jednakosti postupanja (imajući u vidu značajnu razliku u resursima kojima je, s jedne strane, društvo YKK Stocko raspolagalo tijekom razdoblja povrede za koje je ono bilo isključivo odgovorno i, s druge strane, resursima cijele grupe (uključujući i društvo YKK Stocko) tijekom razdoblja povrede za koje su društva proglašena solidarno odgovornima, odnosno nakon preuzimanja YKK Stocka) tako i u pogledu načela individualizacije kazni, u skladu s kojima se društva moraju prilagoditi postupanjima i značajkama dotičnih poduzetnika ( 70 ), Opći sud morao bi sankcionirati to da je Komisija primijenila isti množitelj za oba navedena razdoblja povrede.

156. Zanimljivo je povući paralelu između ovog predmeta i Komisijine odluke u vezi sa zabranjenim sporazumom zvanim „Monoklorooctena kiselina“ ( 71 ). U toj odluci Komisija je izrekla kaznu samo jednom društvu, Arkema SA (u daljnjem tekstu: Arkema, prijašnja Atofina SA, u daljnjem tekstu: Atofina), podružnici grupe ELF/Total, za ponovljenu povredu.

157. U izračunu te kazne Komisija je osigurala da se ? za prilagođavanje polaznog iznosa kazne radi odvraćanja – uzme u obzir množitelj koji se ne odražava na gospodarsku sposobnost društva Arkema (koju je neovisno ocijenilo njezino matično društvo, odnosno Elf Aquitaine SA (u daljnjem tekstu: Elf)), i to unatoč tome što su u trenutku usvajanja predmetne odluke Arkema i Elf tvorili istu gospodarsku jedinicu.

158. Komisija u bilješci 222. te odluke navodi da „[…] [množitelj] 2,5, koji se primijenio na Elf, nije bio uključen u izračun. Umjesto toga, kako bi se izračunala ponovljena povreda, morao bi se primijeniti množitelj 1,5, ako bi se ta odluka odnosila jedino na društvo Atofina (uzimajući u obzir njegov ukupan prihod u iznosu od 17,8 milijardi eura)“.

159. Drugim riječima, u izračunu novčane kazne izrečene samo jednoj podružnici Komisija je primijenila množitelj 1,5 – različit od onoga koji se primjenjuje u izračunu zajedničke i solidarne kazne društvu majci (Elf) i njegovoj podružnici (Arkema) – i to kako bi se vodilo računa o manjoj gospodarskoj sposobnosti podružnice uzete u obzir neovisno o njezinu društvu majci.

160. Komisija se ovdje ne poziva ni na kakav razlog koji bi objasnio zašto navedeni pristup nije zadržan u izračunu kazne za koju je YKK Stocko bio samostalno odgovoran.

161. Podjelom odgovornosti žalitelja u okviru suradnje BWA, spornom odlukom izričito se priznalo da je prije ožujka 1997. YKK Stocko bio poduzetnik odvojen od grupe YKK. Štoviše, sporna je odluka utvrdila postojanje povreda u različitom trajanju koje su počinili, s jedne strane, društvo YKK Stocko i, s druge strane, YKK Stocko zajedno s grupom YKK ( 72 ). Međutim, kako bi se izvršio izračun kazne i, posebice, utvrdio odvraćajući množitelj, Komisija nije vodila računa o tome da se ukupni resursi grupe YKK odnose na razdoblje povrede u kojem poduzetnik koji je bio proglašen odgovornim nije raspolagao tim resursima.

162. Doista, odgovoran poduzetnik u smislu članka 81. UEZ‑a jest poduzetnik čiji se veličina i ukupni resursi moraju uzeti u obzir kako bi se odredio mogući odvraćajući množitelj.

163. Opći je sud stoga počinio pogrešku koja se tiče prava utvrdivši da je Komisija mogla primijeniti množitelj 1,25 u izračunu kazne koja je isključivo nametnuta YKK Stocku.

164. Stoga, kao što to proizlazi i iz uvodnih prethodno navedenih izjava, smatram da u ovom predmetu nijedan množitelj nije opravdan u odnosu na YKK Stocko. Prema tome, novčanu kaznu za razdoblje prije nego što je grupa YKK preuzela društvo YKK Stocko treba utvrditi u iznosu od 2.792.800 eura.

IV – Troškovi

165. Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad je žalba osnovana i Sud konačno odluči u sporu, Sud odlučuje o troškovima. Članak 138. stavak 3. Poslovnika, koji se primjenjuje na žalbeni postupak u skladu s člankom 184. stavkom 1. Poslovnika, propisuje da, ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima, svaka stranka snosi vlastite troškove.

166. U ovom slučaju najprije treba napomenuti da, prema mojem mišljenju, iako treba prihvatiti dva od četiri žalbena razloga koja su istaknuli žalitelji i pobijanu presudu u tom dijelu poništiti, s druge strane, to nije slučaj s preostalim dvama žalbenim razlozima, koje predlažem odbiti.

167. Nadalje, u odnosu na tužbu u prvostupanjskom postupku treba istaknuti da će Sud umanjenjem novčane kazne prihvatiti dva od osam tužbenih razloga koje su istaknuli žalitelji ( 73 ). S druge strane, iz pobijane presude, koju Sud u odnosu na ta pitanja ne bi trebao ukinuti, proizlazi da žalitelji nisu uspjeli u drugim zahtjevima koje su istaknuli u prvostupanjskom postupku.

168. U tim okolnostima i s obzirom na to da je svaka stranka djelomično uspjela u svojim zahtjevima, kako u prvostupanjskom postupku tako i u ovoj žalbi, treba odlučiti da svaka snosi vlastite troškove.

V – Zaključak

169. Stoga predlažem Sudu da: — odbije prvi i drugi žalbeni razlog kao neosnovane; — poništi presudu Općeg suda Europske unije od 27. lipnja 2012., YKK i dr./Komisija (T‑448/07), s obzirom na to da je u izračunu novčane kazne izrečene YKK Stocko Fastenersu GmbH počinio pogrešku koja se tiče prava u primjeni gornje granice od 10%, predviđene u članku 23. stavku 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima 81. [UEZ‑a] i 82. [UEZ‑a], kao i odvraćajućeg množitelja; — odredi novčanu kaznu u iznosu od 2.792.800 eura umjesto novčane kazne od 19.250.000 eura izrečene YKK Stocko Fastenersu GmbH za razdoblje trajanja povrede u kojem je isključivo odgovoran; — naloži Europskoj komisiji snošenje vlastitih troškova prvostupanjskog postupka i žalbenog postupka i, naposljetku, — naloži YKK Corpu., YKK Holdingu Europe BV i YKK Stocko Fastenersu GmbH snošenje vlastitih troškova prvostupanjskog postupka i žalbenog postupka.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) Presuda YKK i dr./Komisija (T‑448/07, u daljnjem tekstu: pobijana presuda)

( 3 ) Odluka od 19. rujna 2007. o postupku primjene članka 81. Ugovora o EZ‑u (predmet COMP/39.168 – PO/Metalna i plastična galanterija: zatvarači) (u daljnjem tekstu: sporna odluka). Njezin je sažetak objavljen u Službenom listu Europske unije (SL 2009, C 47, str. 8.). Sporna odluka pripada u skupinu od tri odluke Komisije o galanteriji – to jest Odluka Komisije C(2005) 3765 final od 14. rujna 2005. (predmet 38.337 – PO/Konac), Odluka Komisije C(2004) 4221 final od 26. listopada 2004. (predmet 38.338 – PO/Igle) i sporna odluka – koje su sve bile donesene nakon obavljenih inspekcijskih nadzora u studenome 2001. u prostorijama nekolicine proizvođača plastične i metalne galanterije.

( 4 ) Uredba Vijeća od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima 81. [UEZ‑a] i 82. [UEZ‑a] (SL 2003, L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.)

( 5 ) SL 2002, C 45, str. 3., u daljnjem tekstu: Obavijest o suradnji iz 2002.

( 6 ) O ovom ću se mišljenju koristiti starim numeriranjem s obzirom na to da je sporna odluka donesena primjenom Ugovora o EZ‑u.

( 7 ) Smjernice za utvrđivanje novčanih kazni koje se propisuju u skladu s člankom 15. stavkom 2. Uredbe br. 17. i člankom 65. stavkom 5. Ugovora o EZUČ-u (SL 1998, C 9, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 6., u daljnjem tekstu: Smjernice)

( 8 ) SL 1996, C 207, str. 4., u daljnjem tekstu: Obavijest o suradnji iz 1996.

( 9 ) Vidjeti t. 1. A prvi stavak Smjernica, na koju je upozorio Sud u t. 38. presude od 8. prosinca 2011., KME Germany i dr./Komisija (C-389/10 P, Zb., str. I-13125.), kao i t. 140. i navedenu sudsku praksu pobijane presude.

( 10 ) Vidjeti uvodnu izjavu 508. sporne odluke.

( 11 ) Vidjeti uvodnu izjavu 509. sporne odluke.

( 12 ) Vidjeti gore navedenu presudu KME Germany i dr./Komisija (t. 44.) (zabranjeni sporazum „Tržišta industrijskih/sanitarnih bakrenih cijevi“). Vidjeti također t. 97. i sljedeće mišljenja nezavisne odvjetnice Sharpston u predmetu u kojemu je donesena presuda od 26. studenoga 2013., Gascogne Sack Deutschland/Komisija (C‑40/12 P).

( 13 ) Presuda od 12. studenoga 2009. (C‑554/08 P, t. 44.). Vidjeti također presude od 2. listopada 2003., Thyssen Stahl/Komisija (C-194/99 P, Zb., str. I-10821., t. 118.) kao i od 3. rujna 2009., Prym i Prym Consumer/Komisija (C-534/07 P, Zb., str. I-7415., t. 96.).

( 14 ) Presuda od 16. studenoga 2011. (T‑79/06, t. 118.). Vidjeti također gore navedenu presudu Gascogne Sack Deutschland/Komisija.

( 15 ) Odluka od 3. rujna 2004. o postupku primjene članka [81. EZ‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (Predmet COMP/E-1/38.069 – Bakrene sanitarne cijevi) (u daljnjem tekstu: odluka „Bakrene sanitarne cijevi“). Vidjeti uvodnu izjavu 629. odluke „Bakrene sanitarne cijevi“, koja pojašnjava da, „[i]ako neki elementi spisa omogućavaju vrlo točnu procjenu, za određeno razdoblje, utjecaja zabranjenih sporazuma na cijene, Komisija nije u mogućnosti precizno odrediti način na koji su se cijene mogle mijenjati u nedostatku zabranjenog sporazuma tijekom cijelog razdoblja povrede“.

( 16 ) Gore navedene presude od 8. prosinca 2011., KME Germany i dr./Komisija (C-272/09 P, Zb., str. I-12789.), Chalkor/Komisija (C-386/10 P, Zb., str. I-13085.) i KME Germany i dr./Komisija

( 17 ) Gore navedena presuda KME Germany i dr./Komisija (t. 45.)

( 18 ) Vidjeti uvodne izjave 629. i 673. odluke „Bakrene sanitarne cijevi“ i uvodnu izjavu 507. sporne odluke.

( 19 ) Gore navedena presuda KME Germany i dr./Komisija (t. 41.)

( 20 ) Ibidem (t. 44.)

( 21 ) Presuda od 12. rujna 2007. (T‑30/05)

( 22 ) Vidjeti t. 109. te presude, koja upućuje na uvodne izjave 318. do 320. odluke donesene u tom predmetu. Također vidjeti gore navedenu presudu Suda Prym i Prym Consumer/Komisija (t. 78.).

( 23 ) Gore navedena presuda Općeg suda Prym i Prym Consumer/Komisija (t. 111. i 112.)

( 24 ) Ibidem (t. 190.)

( 25 ) Presuda od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija (C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P do C-208/02 P i C-213/02 P, Zb., str. I-5425., t. 245.)

( 26 ) Prema mišljenju žalitelja, početni iznos novčane kazne od 50 milijuna eura odgovara 250% početnog iznosa za povrede koje su kvalificirane kao „vrlo teške“, odnosno 312,5% s množiteljem od 1,25.

( 27 ) Uvodne izjave 496., 497., 507. do 509., 514. do 516., 529. i 530. sporne odluke

( 28 ) Gore navedena presuda Dansk Rørindustri i dr./Komisija (t. 245.)

( 29 ) Presuda Općeg suda od 25. listopada 2005., Groupe Danone/Komisija (T-38/02, Zb., str. II-4407., t. 384.). Vidjeti također gore navedenu presudu Suda KME Germany i dr./Komisija (t. 93. i 96.) kao i presudu Općeg suda od 30. studenoga 2011., Quinn Barlo i dr./Komisija (T-208/06, Zb., str. II-7953., t. 244.).

( 30 ) Vidjeti t. 93. te presude. Vidjeti u tom kontekstu presudu Općeg suda od 8. srpnja 2004., Dalmine/Komisija (T-50/00, Zb., str. II-2395., t. 292.) i od 15. ožujka 2006., Daiichi Pharmaceutical/Komisija (T-26/02, Zb., str. II-713., t. 113.).

( 31 ) Presude Općeg suda od 5. travnja 2006., Degussa/Komisija (T-279/02, Zb., str. II-897.) kao i gore navedena Prym i Prym Consumer/Komisija

( 32 ) Odluka Komisije od 3. svibnja 2006. o postupku primjene članka 81. UEZ‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u u odnosu na Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals AB, Degussa AG, Edison SpA, FMC Corporation, FMC Foret SA, Kemira OYJ, L’Air Liquide SA, Chemoxal SA, Snia SpA, Caffaro Srl, Solvay SA/NV, Solvay Solexis SpA, Total SA, Elf Aquitaine SA i Arkema SA (Predmet COMP/F/C.38.620 – Vodikov peroksid i perborat), čiji je sažetak objavljen u Službenom listu Europske unije (SL 2006, L 353, str. 54.), dostupan na internetskoj stranici Glavne uprave Komisije „Tržišno natjecanje“, i Odluka Komisije od 29. studenoga 2006. o postupku primjene članka 81. UEZ‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (Predmet COMP/F/38.638 –BR/ESBR), čiji je sažetak objavljen u Službenom listu Europske unije (SL 2008, C 7, str. 11.), dostupan na internetskoj stranici Glavne uprave Komisije „Tržišno natjecanje“

( 33 ) Vidjeti, što se tiče Odluke C(2006) 1766, njezinu uvodnu izjavu 455. i, što se tiče Odluke C(2006) 5700 final, njezinu uvodnu izjavu 462.

( 34 ) Uredba Vijeća od 6. veljače 1962., Prva uredba o provedbi članaka [81.] i [82.] Ugovora (SL 1962, 13, str. 204.).

( 35 ) To jest „[od] 14. veljače 2002. ova Obavijest zamjenjuje Obavijest iz 1996. u svim predmetima u kojima se nijedan poduzetnik nije okoristio potonjom“.

( 36 ) Vidjeti presudu od 10. svibnja 2007., SGL Carbon/Komisija (C-328/05 P, Zb., str. I-3921., t. 83.). Vidjeti u tom smislu presude od 16. studenoga 2000., SCA Holding/Komisija (C-297/98 P, Zb., str. I-10101., t. 36.) kao i gore navedenu Dansk Rørindustri i dr./Komisija (t. 399.).

( 37 ) Vidjeti gore navedenu presudu SGL Carbon/Komisija (t. 81.).

( 38 ) Vidjeti t. 21. i 22. Obavijesti o suradnji iz 2002. u odnosu na t. 1. D Obavijesti o suradnji iz 1996. Kako je, primjerice, moguće razborito tvrditi da podaci koji ne ispunjavaju uvjet da moraju „pridonijeti utvrđivanju postojanja povrede“ (t. D Obavijesti o suradnji iz 1996.) mogu predstavljati dokaze koji daju „značajnu dodatnu vrijednost s obzirom na dokaze koje Komisija već posjeduje“ (t. 21. Obavijesti o suradnji iz 2002.).

( 39 ) Vidjeti presudu Općeg suda od 15. ožujka 2006., BASF/Komisija (T-15/02, Zb., str. II-497., t. 588.), koja spominje da „smanjenje u smislu te odredbe (to jest t. 3. šeste crtice Smjernica za izračun novčanih kazni, koja se odnosi na suradnju izvan okvira Obavijesti o suradnji iz 1996.) nužno pretpostavlja da se suradnja o kojoj je riječ ne može nagraditi u okviru Obavijesti o suradnji“.

( 40 ) Presuda Općeg suda od 24. ožujka 2011. (T‑381/06)

( 41 ) Gore navedena presuda FRA.BO/Komisija (t. 93., 105. i 106.)

( 42 ) Zbog toga, budući da nije bio poznat datum te presude, nisam ga mogao priopćiti na raspravi na dan izlaganja mojeg mišljenja.

( 43 ) Mišljenje citira gore navedenu presudu Dansk Rørindustri i dr./Komisija (t. 280. i 281.).

( 44 ) Nezavisna odvjetnica Sharpston u bilješci 39. istog mišljenja dodaje da „će se pronaći isto objašnjenje u pogledu osobne odgovornosti kada je odgovornost za počinjenu povredu od društva kćeri pripisana društvu majci, u t. 42. presude od 19. srpnja 2012., Alliance One International i Standard Commercial Tobacco/Komisija i Komisija/Alliance One International i dr. (C‑628/10 P i C‑14/11 P)“. Ona također upućuje na t. 36. do 40. svojeg mišljenja u predmetu u kojemu je donesena presuda od 26. studenoga 2013., Kendrion/Komisija (C‑50/12 P).

( 45 ) Prema spornoj odluci, trećetužitelj YKK Stocko sudjelovao je u povredi tijekom cijelog njezina trajanja, odnosno devet godina i devet mjeseci, dok su YKK Corp. i YKK Holding, prvotužitelj i drugotužitelj, počeli sudjelovati (izravno ili neizravno) tek nakon preuzimanja YKK Stocko Fastenersa GmbH u 1997. godini (sada YKK Stocko) te su u njoj sudjelovali tijekom četiri godine (uvodne izjave 466. do 468. članka 1. stavka 1. sporne odluke). Zbog toga, s jedne strane, YKK Corp. i YKK Holding nisu proglašeni odgovornima za cijeli iznos novčane kazne izrečene YKK Stocku, dok je, s druge strane, potonji proglašen samostalno odgovornim za plaćanje ostatka izrečene mu novčane kazne u iznosu od 19.250.000 eura.

( 46 ) Slobodan prijevod i moje isticanje.

( 47 ) Vidjeti osobito presudu od 2. listopada 2003., Aristrain/Komisija (C-196/99 P, Zb., str. I-11005., t. 95. do 99.) kao i gore navedenu presudu Dansk Rørindustri i dr./Komisija (t. 118.).

( 48 ) Presuda od 7. lipnja 1983., Musique Diffusion française i dr./Komisija (100/80 do 103/80, Zb., str. 1825., t. 119. i 118.)

( 49 ) Odluka od 10. prosinca 2003. o postupku primjene članka 81. Ugovora o EZ‑u i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (Predmet COMP/E‑2/37.857 – Organski peroksidi) (C(2003) 4570 final i izmjena C(2004) 4). Sažetak je objavljen u Službenom listu Europske unije (SL 2005, L 110, str. 44.).

( 50 ) Odluka Komisije od 30. lipnja 2010. o postupku primjene članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u na poduzetnike ArcelorMittal, Emesa/Galycas/ArcelorMittal (Espagne), GlobalSteelWire/Tycsa, Proderac, Companhia Previdente/Socitrel, Fapricela, Nedri/HIT Groep, WDI/Pampus, DWK/Saarstahl, voestalpine Austria Draht, Rautaruukki/Ovako, Italcables/Antonini, Redaelli, CB Trafilati Acciai, I. T. A. S., Ori Martin/Siderurgica Latina Martin, Emme Holding (Predmet COMP/38.344 – Čelik za prednapinjanje), kako je izmijenjena Odlukom Komisije od 30. rujna 2010. i Odlukom Komisije od 4. travnja 2011. Sažetak je objavljen u Službenom listu Europske unije (SL 2011, C 339, str. 7.) (uvodna izjava 8.).

( 51 ) Vidjeti odluku „Čelik za prednapinjanje“ (uvodna izjava 8.). Vidjeti uvodnu izjavu 1072.a originalne verzije odluke od 30. lipnja 2010., objavljene pod brojem C(2010) 4387 final.

( 52 ) Iako članak 23. stavak 2. Uredbe br. 1/2003 za izračun gornje granice od 10% zahtijeva da referentna točka bude financijska godina koja prethodi godini odluke Komisije kojom se sankcionira povreda, to ne sprečava da se ta gornja granica utvrđuje samo na temelju prihoda podružnice glede novčane kazne koja je isključivo njoj izrečena u odnosu na razdoblje prije nego što ju je preuzelo društvo majka. U tom kontekstu valja dodati da u okviru ove žalbe žalitelji, uostalom, nisu doveli u pitanje da bi mjerodavna godina koju bi trebalo uzeti u obzir za izračun o kojem je riječ trebala biti godina koja prethodi spornoj odluci.

( 53 ) Presuda Općeg suda od 13. prosinca 2001., Krupp Thyssen Stainless i Acciai speciali Terni/Komisija (T-45/98 i T-47/98, Zb., str. II-3757., t. 63.)

( 54 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 7. lipnja 2007., Britannia Alloys & Chemicals/Komisija (C-76/06 P, Zb., str. I-4405., t. 44.).

( 55 ) Gore navedene presude od 16. studenoga 2000., KNP BT/Komisija (C-248/98 P, Zb., str. I-9641., t. 71.); Cascades/Komisija (C-279/98 P, Zb., str. I-9693., t. 78. i 79.); Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija (C-286/98 P, Zb., str. I-9925., t. 37.); SCA Holding/Komisija (t. 27.) kao i od 29. ožujka 2011., ThyssenKrupp Nirosta/Komisija (C-352/09 P, Zb., str. I-2359., t. 143.).

( 56 ) Vidjeti gore navedenu presudu Cascades/Komisija (t. 78. do 80.).

( 57 ) Vidjeti u tom smislu gore navedene presude od 8. srpnja 1999., Komisija/Anic Partecipazioni (C-49/92 P, Zb., str. I-4125., t. 145); Cascades/Komisija (t. 78.); od 11. prosinca 2007., ETI i dr. (C-280/06, Zb., str. I-10893., t. 39.) kao i od 10. rujna 2009., Akzo Nobel i dr./Komisija (C-97/08 P, Zb., str. I-8237., t. 56.).

( 58 ) Presuda od 4. srpnja 2006. (T-304/02, Zb., str. II-1887., t. 116. i 120.)

( 59 ) Osim toga htio bih istaknuti da mi se – suprotno argumentima Komisije – ne čini da primjena na podružnicu gornje granice izračunate samo na temelju njezinih prihoda za povredu koju je samostalno počinila štetno utječe na cilj odvraćanja od povreda. Naime, to ne sprečava da prihod grupe bude također uzet u obzir za izračun novčane kazne glede novčane kazne koja se izriče potonjoj za dio povede koji je počinila.

( 60 ) Presuda od 15. lipnja 2005. (T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 i T‑91/03). Navedena je presuda objavljena u obliku sažetka. Potpune su verzije dostupne na njemačkom, engleskom i francuskom jeziku na internetskoj stranici Općeg suda.

( 61 ) Gore navedena presuda Tokai Carbon i dr./Komisija (t. 389. do 391.)

( 62 ) Presude od 10. siječnja 2006., IATA i ELFAA (C-344/04, Zb., str. I-403., t. 95.) kao i od 3. svinja 2007., Advocaten voor de Wereld (C-303/05, Zb., str. I-3633., t. 56.)

( 63 ) Točke 281. i 282. (moje isticanje). Također vidjeti gore navedene presude Suda Musique Diffusion française i dr./Komisija (t. 121.) kao i Općeg suda od 29. studenoga 2005., Britannia Alloys & Chemicals/Komisija (T-33/02, Zb., str. II-4973., t. 35.).

( 64 ) Presuda od 20. ožujka 2002. (T-9/99, Zb., str. II-1487.)

( 65 ) Točnije, t. 77. do 80. te presude.

( 66 ) „In setting fines under the 1998 Guidelines the Commission took a seven‑stage approach. First, it evaluated the ‘objective’ gravity of the infringement taken as a whole […] Second, it determined an ‘individual starting amount’ for each member of the cartel […] Third, the Commission applied, when appropriate, an increase percentage to those individual starting amounts, which reflected the additional impact caused by the duration of the infringement committed by each cartel participant […] Fourth, the Commission considered the ‘subjective’ responsibility of each cartel participant […] Fifth, it considered whether the upper limit of 10 per cent of the annual turnover applicable to the fine had been exceeded. Sixth, where relevant and as appropriate, it reduced the fine, in application of the Leniency Notice. Finally, the Commission took account of any exceptional circumstances justifying an adjustment to the final amount of the fine“ (moje isticanje) (Faull, J. i Nikpay, A. (izdavači), The EC law of competition, Oxford University Press, 2007., str. 1025.‑1026., taj je komentar sastavio službenik Glavne uprave „Tržišno natjecanje“). Također vidjeti drugi komentar od utjecaja: Bellamy, C. i Child, G. (izdavači), European Union Law of Competition, Oxford University Press, 2013., str. 1095.‑1097.

( 67 ) Točke 379. i 382. presude Općeg suda od 18. lipnja 2008., Hoechst/Komisija (T-410/03, Zb., str. II-881.) potvrđuju da, što se tiče drugog razloga za povećanje, veličina poduzetnika mora se odnositi na njihovu situaciju u vrijeme počinjenja povrede.

( 68 ) Vidjeti presudu Općeg suda od 12. listopada 2011., Agroexpansión/Komisija (T-38/05, Zb., str. II-7005., t. 215.).

( 69 ) Točka 175., u kojoj navodi da „je tužitelj imao pravno i ekonomsko znanje i infrastrukturu koja [im] je omogućila da lakše prepoznaju [njihovo] postupanje koje predstavlja povredu i posljedice koje su iz toga proizišle s gledišta zaštite tržišnog natjecanja“.

( 70 ) Vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu Suda Britannia Alloys & Chemicals/Komisija (t. 44.).

( 71 ) Odluka Komisije 2006/897/EZ od 19. siječnja 2005. o postupanju prema članku 81. Ugovora o EZ‑u i članka 53. Sporazuma o EGP‑u u odnosu na Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Nederland BV, Akzo Nobel Chemicals BV, Akzo Nobel Functional Chemicals BV, Akzo Nobel Base Chemicals AB, Eka Chemicals AB, Akzo Nobel AB, Atofina SA, Elf Aquitaine SA, Hoechst AG, Clariant GmbH, Clariant AG (Predmet C.37.773 – AMCA) (SL 2006, L 353, str. 12.)

( 72 ) Uvodna izjava 541. sporne odluke

( 73 ) Vidjeti t. 10. drugu crticu ovog mišljenja.