37

U tim je okolnostima Administrativen sad Sofia‑grad (Upravni sud grada Sofije) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Proizlazi li iz članka 3. stavka 1. Uredbe [Dublin III], tumačenog u vezi s uvodnom izjavom 12. i člankom 17. te uredbe, da se toj odredbi ne protivi da država članica donese odluku u kojoj razmatra zahtjev za međunarodnu zaštitu u smislu članka 2. točke (d) navedene uredbe podnesen u navedenoj državi članici, ali ne odlučuje izričito o odgovornosti te države članice prema kriterijima navedene uredbe, ako u konkretnom slučaju nema indikativnih elemenata za iznimku prema članku 17. te uredbe? 2. Proizlazi li iz članka 3. stavka 1. druge rečenice Uredbe [Dublin III], tumačenog u vezi s uvodnom izjavom 54. Direktive 2013/32, da se u okolnostima kao što su one u glavnom postupku, kada nije primjenjiva iznimka u skladu s člankom 17. stavkom 1. navedene uredbe, mora donijeti odluka o zahtjevu za međunarodnu zaštitu u smislu članka 2. točke (b) te uredbe kojom se država članica obvezuje da će zahtjev razmotriti prema kriterijima iste uredbe i koja se temelji na zaključku da se odredbe Uredbe [Dublin III] primjenjuju na podnositelja zahtjeva? 3. Treba li članak 46. stavak 3. Direktive 2013/32 tumačiti na način da u postupcima protiv odluke kojom se odbija međunarodna zaštita sud mora presuditi u skladu s uvodnom izjavom 54. navedene direktive o tome primjenjuju li se odredbe Uredbe [Dublin III] na podnositelja zahtjeva ako država članica nije izričito odlučila o svojoj odgovornosti za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu u skladu s kriterijima navedene uredbe? Treba li na temelju uvodne izjave 54. Direktive 2013/32 smatrati da, kada nema indikativnih elemenata za primjenu članka 17. Uredbe [Dublin III] i zahtjev za međunarodnu zaštitu je na temelju Direktive 2011/95 razmotrila država članica u kojoj je podnesen, pravni položaj dotične osobe ulazi u područje primjene gore navedene uredbe čak i ako navedena država članica nije izričito odlučila o svojoj odgovornosti u skladu s kriterijima te uredbe? 4. Proizlazi li iz članka 10. stavka 1. točke (b) Direktive 2011/95 da razlozi za proganjanje na temelju „religije” u okolnostima kao što su one u glavnom postupku postoje kada podnositelj zahtjeva nije dao izjave ni podnio dokumentaciju u vezi sa svim elementima obuhvaćenima pojmom „religija” u smislu te odredbe koji su od temeljne važnosti za pripadnost dotične osobe određenoj religiji? 5. Proizlazi li iz članka 10. stavka 2. Direktive 2011/95 da razlozi za proganjanje na temelju religije u smislu članka 10. stavka 1. točke (b) navedene direktive postoje kada podnositelj zahtjeva u okolnostima kao što su one u glavnom postupku tvrdi da je bio proganjan na temelju religijske pripadnosti, ali nije dao izjave ni podnio dokaze u vezi s okolnostima koje su karakteristične za pripadnost osobe određenoj religiji i koje bi bile razlog zbog kojeg bi počinitelj proganjanja vjerovao da dotična osoba pripada toj religiji, uključujući okolnostima povezanima sa sudjelovanjem ili uzdržavanjem od religijskih djela ili izražavanja vjere, ili u vezi s oblicima osobnog ili zajedničkog ponašanja koji se temelje na vjerskim uvjerenjima ili ih takva uvjerenja propisuju? 6. Proizlazi li iz članka 9. stavaka 1. i 2. Direktive 2011/95, tumačenog u vezi s člancima 18. i 10. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i pojmom ‚religija’ u smislu članka 10. stavka 1. točke (b) te direktive, da u okolnostima kao što u one u glavnom postupku: (a) pojam ‚religija’ u smislu prava Unije ne obuhvaća djela koja se u skladu s nacionalnim pravom država članica smatraju kaznenim djelima? Mogu li takva djela, koja se u zemlji podrijetla podnositelja zahtjeva smatraju kaznenim djelima, činiti djela proganjanja? (b) u vezi sa zabranom prozelitizma i zabranom djela protivnih religiji na kojima se temelje zakonski i podzakonski akti u državi podrijetla podnositelja zahtjeva, treba smatrati da su dopuštene zabrane koje su predviđene kako bi se zaštitila prava i slobode drugih osoba i javni poredak u toj državi? Čine li takve zabrane djela proganjanja u smislu navedenih odredbi Direktive kada je za njihovu povredu predviđena smrtna kazna čak i ako se zakoni izričito ne odnose na određenu religiju? 7. Proizlazi li iz članka 4. stavka 2. Direktive 2011/95, tumačenog u vezi sa stavkom 5. točkom (b) iste odredbe, člankom 10. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i člankom 46. stavkom 3. Direktive 2013/32, da u okolnostima kao što su one u glavnom postupku ocjenu činjenica i okolnosti treba temeljiti samo na izjavama koje je dao i dokumentaciju koju je podnio podnositelj zahtjeva, ali da se može zahtijevati dokaz nedostajućih elemenata obuhvaćenih pojmom ‚religija’ u smislu članka 10. stavka 1. točke (b) navedene direktive kada: – bi se bez tih informacija zahtjev za međunarodnu zaštitu trebao smatrati neosnovanim u smislu članka 32. u vezi s člankom 31. stavkom 8. točkom (e) Direktive 2013/32 i – prema nacionalnom pravu nadležno tijelo mora utvrditi sve relevantne okolnosti za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu i sud pred kojim je podnesena tužba protiv odluke o odbijanju mora navesti da dotična osoba nije ponudila ni podnijela nijedan dokaz?”