MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MANUELA CAMPOSA SÁNCHEZA‑BORDONE

od 19. listopada 2016. ( 1 )

Predmet C-477/16 PPU

Openbaar Ministerie

protiv

Ruslanasa Kovalkovasa

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu, Nizozemska))

„Policijska i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima — Okvirna odluka 2002/584/PUP — Europski uhidbeni nalog — Pojam ‚pravosudno tijelo’ i ‚sudska odluka’ — Europski uhidbeni nalog koji je izdalo ministarstvo pravosuđa države članice radi izvršenja kazne zatvora“

1. Rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu, Nizozemska) u okviru ovog zahtjeva za prethodnu odluku postavlja ista pitanja koja je Sudu uputio u drugom predmetu ( 2 ), a koja su slojevitija jer je sporni EUN ( 3 ) izdalo Ministarstvo pravosuđa Republike Litve. U predmetu Poltorak EUN je izdala Glavna uprava švedske nacionalne policije, dok u ovom predmetu treba utvrditi može li litavsko ministarstvo pravosuđa biti obuhvaćeno pojmom „pravosudno tijelo” iz članka 6. stavka 1. Okvirne odluke 2002/584/PUP. ( 4 )

2. S obzirom na to da su pitanja jednaka, ovdje ću ponoviti većinu razmatranja koja su već iznesena u mišljenju od istoga dana u predmetu Poltorak. Osim toga, litavske su vlasti 2014. izmijenile svoj sustav EUN‑a i uskladile ga, kao što je to predlagalo Vijeće, sa zahtjevima Okvirne odluke, što znači da, općenito govoreći, ovaj zahtjev za prethodnu odluku ima izrazito „povijesni” doseg, koji je ograničen na konkretan EUN o čijem je izvršenju riječ.

I – Pravni okvir

A – Pravo Unije

1. Ugovor o Europskoj uniji

3. U skladu s člankom 6.: „1. Unija priznaje prava, slobode i načela određena Poveljom Europske unije o temeljnim pravima [u daljnjem tekstu: Povelja], koja ima istu pravnu snagu kao Ugovori. Odredbama Povelje ni na koji se način ne proširuju nadležnosti Unije kako su utvrđene u Ugovorima. Prava, slobode i načela Povelje tumače se u skladu s općim odredbama glave VII. Povelje kojima se uređuje njezino tumačenje i primjena, uzimajući u obzir objašnjenja iz Povelje kojima se određuju izvori tih odredaba. 2. Unija pristupa Europskoj konvenciji za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda [potpisanoj u Rimu, 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP)]. To pristupanje ne utječe na nadležnosti Unije kako su utvrđene u Ugovorima. 3. Temeljna prava, kako su zajamčena [EKLJP‑om] i kako proizlaze iz ustavnih tradicija zajedničkih državama članicama, čine opća načela prava Unije.”

2. Povelja

4. Članak 47. pod naslovom „Pravo na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje” određuje: „Svatko čija su prava i slobode zajamčeni pravom Unije povrijeđeni ima pravo na djelotvoran pravni lijek pred sudom, u skladu s uvjetima utvrđenima ovim člankom. Svatko ima pravo da zakonom prethodno ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. Svatko ima mogućnost biti savjetovan, branjen i zastupan. […]”

3. Okvirna odluka

5. Uvodna izjava 5. glasi: „Cilj koji si je postavila Unija, da postane područje slobode, sigurnosti i pravde, vodi prema ukidanju izručenja između država članica i njegovu zamjenjivanju sustavom predaje osoba između pravosudnih tijela. […]”

6. Uvodna izjava 6. određuje: „Europski uhidbeni nalog, predviđen ovom Okvirnom odlukom, prva je konkretna mjera u području kaznenog prava kojom se primjenjuje načelo uzajamnog priznavanja, koje Europsko vijeće smatra ‚kamenom temeljcem’ pravosudne suradnje.”

7. Uvodna izjava 8. Glasi kako slijedi: „Odluke o izvršavanju europskog uhidbenog naloga moraju biti podložne dostatnom nadzoru, a to znači da će pravosudno tijelo države članice u kojoj je tražena osoba uhićena morati donijeti odluku o njezinoj predaji.”

8. Osim toga, uvodna izjava 10. ističe: „Mehanizam europskog uhidbenog naloga temelji se na visokoj razini povjerenja između država članica. Njegova primjena može biti suspendirana samo u slučaju da neka država članica ozbiljno i neprekidno krši načela iz članka 6. stavka 1. Ugovora o Europskoj uniji. Kršenje utvrđuje Vijeće u skladu s odredbama članka 7. stavka 1. spomenutog Ugovora, s posljedicama predviđenima u članku 7. stavku 2. Ugovora.”

9. Članak 1., naslovljen „Definicija europskog uhidbenog naloga i obveza njegova izvršenja”, određuje: „1. Europski uhidbeni nalog je sudska odluka koju izdaje država članica s ciljem uhićenja i predaje tražene osobe od strane druge države članice, zbog vođenja kaznenog progona, izvršenja kazne zatvora ili naloga za oduzimanje slobode. 2. Države članice izvršavaju svaki europski uhidbeni nalog na temelju načela uzajamnog priznavanja u skladu s odredbama ove Okvirne odluke. 3. Ova Okvirna odluka ne mijenja obvezu poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela sadržanih u članku 6. Ugovora o Europskoj uniji.”

10. Članak 6. pod naslovom „Utvrđivanje nadležnih pravosudnih tijela” predviđa: „1. Pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog jest pravosudno tijelo države članice koja izdaje uhidbeni nalog, nadležno za izdavanje europskog uhidbenog naloga u skladu s pravom te države. 2. Pravosudno tijelo izvršenja jest pravosudno tijelo države članice izvršenja nadležno za izvršenje europskog uhidbenog naloga u skladu s pravom te države. 3. Svaka država članica obavještava Glavno tajništvo Vijeća o nadležnim pravosudnim tijelima u skladu sa svojim pravom.”

11. Članak 7., koji se odnosi na središnje tijelo, određuje: „1. Svaka država članica može odrediti središnje tijelo ili, ako je to predviđeno u njezinu pravnom sustavu, više središnjih tijela za pružanje pomoći nadležnim pravosudnim tijelima. 2. Država članica može, ako je to nužno zbog unutarnje organizacije njezina pravosudnog sustava, jednom ili većem broju središnjih tijela povjeriti dužnost administrativnog slanja i primanja europskih uhidbenih naloga te ostale službene korespondencije koja se na to odnosi. […]”

12. Kad je riječ o odnosu prema drugim pravnim instrumentima, članak 31. stavak 1. točka (a) određuje: „1. Ne dovodeći u pitanje njihovu primjenu u odnosima između država članica i trećih zemalja, ova Okvirna odluka, počevši od 1. siječnja 2004., zamjenjuje sve odgovarajuće odredbe sljedećih konvencija, primjenjivih na područje izručenja u odnosima između država članica: (a) Europske konvencije o izručenju od 13. prosinca 1957., njezina dodatnog protokola od 15. listopada 1975., njezina drugog dodatnog protokola od 17. ožujka 1978. te Europske konvencije o suzbijanju terorizma od 27. siječnja 1977., s obzirom na pitanja koje se odnose na izručenje; […]”

B – Litavsko pravo

Europos arešto orderioišdavimo ir asmens perėmimo pagal Europos arešto orderi taisyklės (Pravila o izdavanju EUN‑a i o predaji osobe u skladu s EUN‑om koja su bila na snazi 2013. ( 5 ))

13. U skladu sa stavkom I. točkom 4. Pravila o EUN‑u, ministarstvo pravosuđa izdaje EUN s ciljem uhićenja osobe koja je na temelju presude osuđena na kaznu zatvora i koja je pobjegla kako bi izbjegla izvršenje kazne, pod uvjetom da je preostalo trajanje kazne zatvora najmanje četiri mjeseca i da postoje razlozi zbog kojih se može smatrati da bi se osoba o kojoj je riječ mogla nalaziti u jednoj od država članica.

14. U skladu sa stavkom II. točkom 7. Pravila o EUN‑u, sud u slučaju presude donesene in absentia ministarstvu pravosuđa dostavlja presliku osuđujuće presude, kojoj prilaže nacrt EUN‑a uzimajući u obzir kriterije za izvršenje EUN‑a navedene u sâmim pravilima.

15. U slučaju bijega osuđenika, a u skladu sa stavkom II. točkom 8. tih pravila, tijelo za izvršenje kazne dostavlja zahtjev za izdavanje EUN‑a ministarstvu pravosuđa.

16. U skladu sa stavkom III. točkom 12. Pravila o EUN‑u, ministarstvo pravosuđa razmatra dokumentaciju koju je dostavilo pravosudno tijelo ili tijelo za izvršavanje kazne zatvora te, ako su ispunjeni uvjeti utvrđeni u tim pravilima, izdaje EUN uzimajući u obzir težinu i vrstu kaznenog djela, kao i osobnost osuđenika. Ako nema osnove za izdavanje EUN‑a, ministarstvo pravosuđa vraća zahtjev ustanovi koja ga je podnijela.

17. U skladu sa stavkom III. točkom 16. Pravila o EUN‑u, ako se izda, EUN mora potpisati ministarstvo pravosuđa ili za to ovlaštena osoba.

II – Glavni postupak i prethodna pitanja

18. Državni odvjetnik pri Rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu) 29. lipnja 2016. zatražio je od tog suda da izvrši EUN koji je Ministarstvo pravosuđa Republike Litve izdalo na neodređen datum u kolovozu 2013., a koji se odnosio na uhićenje i predaju R. Kovalkovasa, litavskog državljanina bez prebivališta i boravišta u Nizozemskoj, a trenutno je zadržan u centru za pritvor u Zwaagu (Nizozemska).

19. Predmet EUN‑a je izvršenje presude suda u Jonavi (Litva) od 13. veljače 2012., na temelju koje je R. Kovalkovas osuđen na kaznu zatvora u trajanju od četiri godine i šest mjeseci kao počinitelj više kaznenih djela tjelesne ozljede.

20. Sud koji je uputio zahtjev želi saznati je li EUN izdalo „pravosudno tijelo” u smislu članka 6. stavka 1. Okvirne odluke i je li stoga riječ o „sudskoj odluci” u smislu članka 1. stavka 1. te odluke.

21. U tim je okolnostima Rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Jesu li izrazi ‚pravosudno tijelo’ u smislu članka 6. stavka 1. Okvirne odluke […] i ‚sudska odluka’ u smislu članka 1. stavka 1. Okvirne odluke […] autonomni pojmovi prava Unije? 2. U slučaju pozitivnog odgovora na prvo pitanje: na temelju kojih se kriterija može utvrditi je li tijelo države članice koje je izdalo nalog takvo ‚pravosudno tijelo’ i je li [EUN] koji je ono izdalo posljedično takva ‚sudska odluka’? 3. U slučaju pozitivnog odgovora na prvo pitanje: je li ministarstvo pravosuđa Republike Litve obuhvaćeno pojmom ‚pravosudno tijelo’ u smislu članka 6. stavka 1. Okvirne odluke […] i je li [EUN] koji je ono izdalo posljedično ‚sudska odluka’ u smislu članka 1. stavka 1. Okvirne odluke […]? 4. U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje: je li određivanje nacionalnog tijela poput ministarstva pravosuđa Republike Litve kao pravosudnog tijela koje izdaje [uhidbeni] nalog, u skladu s pravom Unije?”

22. Sud koji je uputio zahtjev ta prethodna pitanja temelji na razlozima istaknutima u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku u predmetu Poltorak (C‑452/16 PPU), kojima dodaje niz očitovanja ( 6 ).

23. Kao prvo, ističe da se, u skladu s prijedlogom Okvirne odluke Vijeća, sustav EUN‑a izdvaja prvenstveno svojom bitno sudskom naravi, pri čemu je ukinuta politička faza svojstvena postupku izručenja.

24. Kao drugo, naglašava da se Okvirnom odlukom, uzimajući u obzir njezine uvodne izjave 5. i 6., želi isključiti sudjelovanje nositelja političke dužnosti prilikom odlučivanja o izdavanju i izvršavanju EUN‑a.

25. Kao treće, na temelju toga što u Okvirnoj odluci nije sadržana definicija pojma „pravosudno tijelo” nije moguće zaključiti da se ministarstvo pravosuđa može smatrati takvim tijelom, bez obzira na to je li taj pojam kategorija svojstvena nacionalnom pravu ili autonomni pojam prava Unije.

26. Sud koji je uputio zahtjev smatra da može biti važno to što se EUN temelji na sudskoj presudi jer bi se moglo smatrati da se EUN temelji na „sudskoj odluci” u smislu članka 8. stavka 1. točke (c) Okvirne odluke i da ga je stoga ministarstvo pravosuđa izdalo na zahtjev litavskog suda. Rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu) u vezi s tim navodi presudu Supreme Court (Vrhovni sud, Ujedinjena Kraljevina), u kojoj su utvrđeni uvjeti pod kojima bi se EUN, koji je izdalo ministarstvo, mogao smatrati EUN‑om koji je izdalo pravosudno tijelo ( 7 ). Budući da je ta presuda donesena prije presude Suda u predmetu Bob‑Dogi ( 8 ), Rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu) smatra da je zahtjev za prethodnu odluku relevantan, s obzirom na to da je Sud u potonjoj presudi ustrajao na tome da EUN može izdati samo tijelo čiji status i nadležnosti omogućavaju osiguranje dovoljne sudske zaštite.

III – Postupak pred Sudom

27. Tajništvo Suda zaprimilo je odluku kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku 2. rujna 2016., te je u njoj zatraženo da se o njemu odlučuje u hitnom prethodnom postupku (članak 267. četvrti podstavak UFEU‑a).

28. Sud je na upravnoj sjednici od 12. rujna 2016. odlučio da će o predmetu odlučivati u hitnom prethodnom postupku i to zajedno s predmetom Poltorak (C‑452/16 PPU). Također je odlučio da, u skladu s člankom 111. Poslovnika, neće održati pisani dio postupka i da će, u skladu s člankom 109. Poslovnika, Republiku Litvu pozvati da podnese određena pojašnjenja u vezi sa svojim sustavom EUN‑a.

29. Informacije koje je Sud zatražio od Republike Litve dostavljene su dopisom litavske vlade, koji je upisan u tajništvu Suda 23. rujna 2016.

30. Rasprava je održana 5. listopada 2016. zajedno s raspravom u predmetu C‑452/16, a na kojoj su prisustvovali odvjetnik K. M. Poltoraka, nizozemska, njemačka, grčka, finska i švedska vlada te Komisija.

IV – Analiza

31. Kao što sam već naveo na početku ovog mišljenja, pitanja koja je uputio Rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu) slična su onima u predmetu Poltorak. Sličnost je zapravo potpuna, iako novi zahtjev za prethodnu odluku za taj sud predstavlja „posebnu dimenziju”, s obzirom na to da je EUN izdao „nositelj političke dužnosti u svojstvu predstavnika ministarstva pravosuđa” ( 9 ).

32. Međutim, smatram da ta okolnost nije kvalitativno drukčija od okolnosti u predmetu Poltorak. Nijednom od tijelâ koja su izdala EUN u jednom i drugom predmetu ne može se dodijeliti status „pravosudnog tijela” u smislu Okvirne odluke – bilo zbog njegove „policijske” naravi u prvom slučaju, bilo zbog njegove „političke” naravi u predmetnom slučaju. U konačnici, navedena tijela ne mogu osigurati poštovanje temeljnih prava i sloboda, što je temelj uzajamnog povjerenja na kojem se temelji sustav Okvirne odluke.

33. Nadalje, iz razloga koje sam naveo u točkama od 27. do 30. svojega mišljenja u predmetu Poltorak, smatram da na prvo pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev treba odgovoriti potvrdno te da su, stoga, izrazi „pravosudno tijelo” i „sudska odluka” u smislu članka 6. stavka 1. i članka 1. stavka 1. Okvirne odluke autonomni pojmovi prava Unije i da ih treba tumačiti na jedinstven način u cijeloj Europskoj uniji.

34. U skladu s argumentima koje sam iznio u točkama od 34. do 54. svog mišljenja u predmetu Poltorak, na drugo i treće pitanje trebalo bi odgovoriti na način da tijelo kao što je to Ministarstvo pravosuđa Republike Litve, ne ispunjava uvjete koji moraju biti ispunjeni kako bi ga se okvalificiralo kao „pravosudno tijelo” u smislu članka 6. stavka 1. Okvirne odluke. Argumenti izneseni u vezi s Glavnom upravom švedske policije mogu se mutatis mutandis primijeniti na litavsko ministarstvo pravosuđa koje „definira i […] izvršava državnu politiku” u područjima svoje nadležnosti ( 10 ).

35. U skladu s informacijama koje je sud koji je uputio zahtjev dostavio na temelju izvješća o ocjeni Vijeća iz 2007. ( 11 ), izdavanje EUN‑a u Republici Litvi uvjetovano je postojanjem nacionalnog uhidbenog naloga ili pravomoćne osuđujuće presude. U tom slučaju, sud izvršenja ili, u slučaju bijega nakon izricanja osuđujuće presude, tijelo za izvršavanje kazne može od ministarstva pravosuđa zatražiti izdavanje EUN‑a. Ministarstvo pravosuđa izdaje EUN nakon što ispita relevantnu dokumentaciju i uvjeri se da postoje razlozi za njegovo izdavanje.

36. Smatram da taj sustav nije u skladu s Okvirnom odlukom ( 12 ). Kao što sam pojasnio u točki 60. svojega mišljenja u predmetu Poltorak, ispitani model mogao bi biti sukladan s tom odlukom samo kad bi litavsko ministarstvo pravosuđa „ispunjavalo sljedeće uvjete, koje smatram nužnima za održanje razine sudskih jamstava na kojima se temelji sustav EUN‑a: a) trebalo bi djelovati po nalogu i pod nadzorom pravosudnog tijela u smislu članka 6. Okvirne odluke, i b) ne bi smjelo imati diskrecijska prava ni marginu prosudbe u pogledu izdavanja EUN‑a te bi trebalo postupati prema nalogu pravosudnog tijela. Osim toga, potonje tijelo bi se u slučaju dvojbi u vezi s nalogom trebalo od Suda zatražiti tumačenje Okvirne odluke upućivanjem zahtjeva za prethodnu odluku.”

37. Ako postupak izdavanja EUN‑a pokrene tijelo za izvršavanje kazne bez sudjelovanja pravosudnog tijela, to znači da nije ispunjen prvi od navedenih zahtjeva.

38. Ako pak postupak pokrene pravosudno tijelo, ministarstvo pravosuđa raspolaže određenom marginom prosudbe za odlučivanje o tome hoće li izdati EUN, pri čemu njegova odluka ne može biti predmet sudskog nadzora.

39. U odgovoru na zahtjev za informacijama koji je uputio Sud, litavska vlada tvrdi da ministarstvo pravosuđa može odlučiti izdati EUN samo ako je sud ocijenio da je izdavanje EUN‑a u skladu s načelom proporcionalnosti ili načelom ekonomičnosti postupka ( 13 ). Ako ministarstvo pravosuđa ima dvojbe u tom pogledu, može se obratiti sudu te od njega zatražiti da pojasni način na koji zahtjev za izdavanje EUN‑a poštuje navedena načela ( 14 ). Litavska vlada zatim, pomalo dvosmisleno, pojašnjava da u slučaju da ministarstvo pravosuđa primi „negativan odgovor suda u vezi sa sukladnošću izdavanja [EUN‑a] s načelom proporcionalnosti i načelom ekonomičnosti […]”, ono neće izdati taj uhidbeni nalog. Suprotno tome, ako primi „odgovor da izdavanje [EUN‑a]” poštuje ta načela, izdat će taj uhidbeni nalog ( 15 ).

40. Kažem da je tvrdnja litavske vlade pomalo dvosmislena jer bi se iz njezinih objašnjenja moglo zaključiti da je ocjena proporcionalnosti isključivo zadaća suda. Međutim, „odgovor” suda nije toliko odlučujući, koliko ocjena koju u vezi s njim donese sâmo ministarstvo pravosuđa. Inače nije moguće razumjeti kako bi sud mogao dati „negativan odgovor […] u vezi sa sukladnošću izdavanja [EUN‑a] s načelom proporcionalnosti i načelom ekonomičnosti […]”. Predmetna negativnost prije je posljedica toga na koji je način taj odgovor ocijenilo ministarstvo pravosuđa koje, kao što to proizlazi iz točke 12. Pravila o EUN‑u, donosi konačnu odluku o mogućnosti izdavanja EUN‑a.

41. U tim okolnostima, nije ispunjen uvjet koji navodim u točki 66. svog mišljenja u predmetu Poltorak, odnosno da tijelo koje izdaje EUN djeluje „po nalogu i pod nadzorom stvarnog pravosudnog tijela” ( 16 ).

42. Slijedom navedenog, moram spomenuti okolnost koja ovaj predmet razlikuje od predmeta Poltorak. Riječ je o podatku koji nema nikakve veze s „posebnom dimenzijom”, koja je politička, tijela koje je izdalo EUN, nego – kao što je naveo sâm sud koji je uputio zahtjev ( 17 ) i kao što je potvrdila litavska vlada – s tim da je Republika Litva 6. veljače 2014. obavijestila Vijeće da će EUN ubuduće moći izdavati samo određeni sudovi, isključujući time ministarstvo pravosuđa.

43. Iako taj podatak sâm po sebi ne znači da je zahtjev za prethodnu odluku postao bespredmetan (jer je EUN o kojem se raspravlja u glavnom postupku izdan u skladu s prethodnim sustavom i jer se čini da litavska pravosudna tijela nisu izdala drugi koji bi ga zamijenio), on je zasigurno relevantan u mjeri u kojoj: a) zbog normativne izmjene nije potrebno ni najmanje uplitanje u područje postupovne autonomije države članice, za razliku od onoga što je, prema mojem mišljenju, bilo neizbježno u predmetu Poltorak; i b) se zbog normativne izmjene sâma Republika Litva odlučila na prilagodbu svog modela zahtjevima koji proizlaze iz Okvirne odluke.

44. U konačnici, kad je riječ o zahtjevu litavske vlade ( 18 ), koji su na raspravi poduprijeli nizozemska vlada i Komisija, u vezi s ograničenjem vremenskog učinka presude Suda ako se utvrdi da EUN koji je izdalo ministarstvo pravosuđa nije sudska odluka, upućujem na točke od 68. do 70. svog mišljenja u predmetu Poltorak, u kojem sam pojasnio razloge zbog kojih smatram da takvo ograničenje nije potrebno.

V – Zaključak

45. Uzimajući u obzir sve ranije navedeno, predlažem Sudu da na pitanja koja je postavio Rechtbank Amsterdam (Sud u Amsterdamu, Nizozemska) odgovori sljedeće: „1. Izrazi ‚sudska odluka’ i ‚pravosudno tijelo’ sadržani u članku 1. stavku 1. odnosno članku 6. stavku 1. Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009., autonomni su pojmovi prava Unije i treba ih tumačiti na jedinstven način u cijeloj Europskoj uniji. 2. Tijelo s ovlastima kao što su to ona Ministarstva pravosuđa Republike Litve ne ispunjava potrebne zahtjeve kako bi ga se moglo smatrati ‚pravosudnim tijelom’ u smislu članka 6. stavka 1. Okvirne odluke 2002/584/PUP, dok europski uhidbeni nalog koji je u predmetnom slučaju izdalo to tijelo nije ‚sudska odluka’ u smislu članka 1. stavka 1. navedene Okvirne odluke.”

( 1 ) Izvorni jezik: španjolski

( 2 ) Predmet Poltorak, C‑452/16 PPU, u kojem Sud još uvijek odlučuje.

( 3 ) Europski uhidbeni nalog.

( 4 ) Okvirna odluka Vijeća od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (SL 2002., L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83.), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009. (SL 2009., L 81, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 169.). U daljnjem tekstu: Okvirna odluka.

( 5 ) Uredba br. 1R‑195/I‑114, od 26. kolovoza 2004. U daljnjem tekstu: Pravila o EUN‑u.

( 6 ) Točka 4.2. odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku

( 7 ) Bucnys v. Ministry of Justice [2013] UKSC 71 (20. studenoga 2013.), t. 66.: „A European arrest warrant issued by a Ministry in respect of a convicted person with a view to his or her arrest and extradition can be regarded as issued by a judicial authority for the purposes of Council Framework Decision 2002/584/JHA and Part 1 of the Extradition Act 2003 if the Ministry only issues the warrant at the request of, and by way of endorsement of a decision that the issue of such a warrant is appropriate made by: a) the court responsible for the sentence.”

( 8 ) Presuda od 1. lipnja 2016. (C‑241/15, EU:C:2016:385)

( 9 ) Točka 4.1., in fine, odluke o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku.

( 10 ) Odgovor litavske vlade, t. 15.

( 11 ) Evaluation report on the fourth round of mutual evaluations „the practical application of the European Arrest Warrant and corresponding surrender procedures between Member States” (dokument Vijeća br. 12399/1/07 REV 1. U daljnjem tekstu: izvješće o ocjeni)

( 12 ) Tako je smatralo i Vijeće u svom izvješću o ocjeni, str. 30., t. 7.2.1.1.

( 13 ) Odgovor litavske vlade, t. 38.

( 14 ) Loc. ult. cit., t. 39. Litavska vlada na tu se mogućnost poziva kao na „pravo” ministarstva pravosuđa. Međutim, iz točke 12. Pravila o EUN‑u proizlazi da je prije riječ o obvezi.

( 15 ) Loc. ult. cit., t. 40.

( 16 ) Osim toga, smatram da je to smisao britanske sudske prakse na koju se poziva sud koji je uputio zahtjev, a koju sam naveo u bilješci 7.

( 17 ) Točka 4.1. odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku.

( 18 ) Točka 48. odgovora litavske vlade na pitanja Suda.