Međutim, načela legitimnih očekivanja i jednakog postupanja nisu pravila kojima se nastoji zaštiti osobito protiv javne objave informacija koje su Komisiji dobrovoljno priopćene s ciljem korištenja pokajničkog programa. Naime, protivno pravilima iz Uredbe br. 45/2001 o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka u institucijama i tijelima Zajednice i o slobodnom kretanju takvih podataka ili čak članka 4. Uredbe br. 1049/2001 o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije, ta načela nemaju za poseban predmet zaštitu povjerljivosti informacija ili dokumenata. S obzirom na to da načela kao takva nisu dio zaštite informacija koje Komisija sazna u okviru postupaka primjene pravila tržišnog natjecanja koja je propisana pravom Unije, ona prelaze okvir zadaće koja je službeniku za usmene rasprave dodijeljena na temelju članka 8. Odluke 2011/695.

Stoga, kada službenik za usmene rasprave donese odluku koja se odnosi na objavu odluke o sankcioniranju povrede članka 81. UEZ‑a u Službenom listu, dužan je ispitati ne samo sadrži li verzija odluke koja mu je dana na ispitivanje poslovne tajne ili druge povjerljive informacije koje uživaju sličnu zaštitu nego i ispitati sadrži li ta verzija i druge informacije koje ne smiju biti objavljene u javnosti ili zbog pravila prava Unije koja ih posebno štite ili zato što su one po svojoj naravi takve da su obuhvaćene poslovnom tajnom.

S obzirom na to da informacije po svojoj naravi ulaze u pojam poslovne tajne i imaju zaštitu od javne objave, njihova objava mora među ostalim biti takva da može prouzročiti ozbiljnu štetu osobi koja ih je dala ili trećim osobama.

U tom pogledu, interes poduzetnika kojemu je Komisija izrekla novčanu kaznu zbog povrede prava tržišnog natjecanja u dijelu u kojem nisu javno objavljeni detalji protutržišnog ponašanja koje mu se stavlja na teret načelno ne zaslužuje nikakvu posebnu zaštitu uzimajući u obzir javni interes da se što je to više moguće znaju razlozi za svaku Komisijinu radnju, interes gospodarskih subjekata da znaju koja ih ponašanja mogu izložiti sankcijama i interes osoba koje su oštećene povredom da ih detaljno saznaju kako bi po potrebi mogle ostvariti svoja prava protiv sankcioniranih poduzetnika i uzimajući u obzir mogućnost kojom taj poduzetnik raspolaže da takvu odluku podvrgne sudskom nadzoru. Također, interes društva koje je sudjelovalo u povredi članka 81. UEZ‑a da izbjegne tužbe za naknadu štete i kamata nije interes koji treba štititi, osobito s obzirom na pravo da svaka osoba pred nacionalnim sudovima zahtijeva naknadu štete koja joj je nanesena ponašanjem koje može ograničiti ili narušiti tržišno natjecanje. Iz toga također proizlazi da prigovori koji se odnose na moguće nepoštovanje načela nepristranosti iz članka 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima kao i načelo jednakosti oružja u okviru nacionalnih postupaka nisu osnovani i trebaju biti odbijeni.

S obzirom na to da informacije po svojoj naravi ulaze u pojam poslovne tajne i imaju zaštitu od javne objave, interesi koji mogu biti narušeni njihovom objavom morali bi objektivno biti vrijedni zaštite. Ta pretpostavka zahtijeva odvagivanje između opravdanih interesa koji se protive njihovoj objavi i javnog interesa da se djelatnosti institucija odvijaju poštujući što je više moguće načelo javnosti djelovanja.

Taj zaključak ne može biti doveden u pitanje argumentom prema kojem, u bitnome, informacije za koje je poduzetnik zatražio povjerljivo postupanje nisu bitne za razumijevanje izreke odluke Komisije kojom se utvrđuje povreda prava tržišnog natjecanja Unije i stoga to ne ulazi u Komisijinu obvezu objave koju ona ima na temelju članka 30. stavka 2. Uredbe br. 1/2003. Naime, tom odredbom ne namjerava se ograničiti Komisijina sloboda da dobrovoljno objavi verziju svoje odluke koja je potpunija od potrebnog minimuma i da u to uključi i informacije čija se objava ne zahtijeva, u dijelu u kojem njihova objava nije nespojiva sa zaštitom poslovne tajne.

Iako poštovanje načela legitimnih očekivanja jest dio temeljnih načela prava Unije, gospodarski subjekti ne mogu legitimno očekivati zadržavanje postojeće situacije koja može biti izmijenjena u okviru diskrecijske ocjene institucija Unije.

U tom pogledu poduzetnik koji je sudjelovao u povredi pravila tržišnog natjecanja Unije ne može steći nikakva legitimna očekivanja za zadržavanje ranije prakse Komisije koja se sastojala u tome da ne objavljuje informacije koje su joj dobrovoljno priopćili poduzetnici u svrhu zahtjeva za primjenu pokajničkog programa i za koje su navedeni poduzetnici zatražili povjerljivo postupanje.

Naime, Komisija raspolaže širokom marginom prosudbe prilikom odlučivanja hoće li objaviti takve informacije ili ne. Članak 30. stavak 2. Uredbe br. 1/2003 ograničava obvezu objave koja je na teret Komisije na puko navođenje zainteresiranih stranaka i bit odluka na koje se poziva u prvom stavku te odredbe, kako bi Komisiji olakšao zadatak obavještavanja javnosti o postojanju i sadržaju potonjih, uzimajući u obzir osobito jezične zahtjeve povezane s objavom u Službenom listu Europske unije. Nasuprot tomu, ta odredba ne ograničava Komisijin izbor da – ako to smatra svrsishodnim ili ako joj to sredstva dopuštaju – objavi cjelovit tekst ili barem detaljniju verziju svojih odluka, pod uvjetom zaštite koja se pruža poslovnim tajnama i drugim povjerljivim informacijama.

Iako je Komisija podvrgnuta općoj obvezi da objavi samo verzije svojih odluka koje nisu povjerljive, za njezino poštovanje nije potrebno tumačiti članak 30. stavak 2. Uredbe br. 1/2003 na način da on daje posebno pravo adresatima odluka donesenim na temelju članaka 7. do 10. i članaka 23. i 24. navedene uredbe, koja im omogućuje da se usprotive Komisijinoj objavi informacija koje neovisno o tome jesu li povjerljive ili ne, nisu bitne za shvaćanje izreke tih odluka u Službenom listu i po potrebi na internetskoj stranici te institucije. Dakle člankom 30. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003 ne nastoji se ograničiti Komisijina sloboda da dobrovoljno objavi verziju svoje odluke koja je potpunija od potrebnog minimuma i da u to također uključi informacije objava kojih se ne zahtijeva, u dijelu u kojem njihova objava nije nespojiva sa zaštitom poslovne tajne.

(t. 153., 155.‑157.)