Kao drugo, odluka utemeljena na članku 11. stavku 3. Direktive 2006/42 ne ostavlja nikakvu diskrecijsku ovlast svojim adresatima kad je riječ o rezultatu koji treba postići jer se u tom pogledu provodi potpuno automatski i proizlazi iz samog propisa Unije, bez primjene drugih posrednih pravila. Uistinu je vjerojatno da nadležna nacionalna tijela moraju najprije provesti nadzorne mjere kako bi utvrdila je li proizvođač stavio ili namjerava staviti u promet primjerke stroja na njihovu državnom području koji predstavlja isti rizik kao što je to rizik na koji se odnose nacionalne mjere koje je donijela dotična država članica. Ipak, ako se utvrdi da je to slučaj, ta su tijela dužna smatrati da takva situacija ugrožava sigurnost ljudi i poduzeti sve odgovarajuće mjere za otklanjanje tog rizika te u tom okviru osigurati pravilnu i ujednačenu primjenu Direktive 2006/42 – uzimajući u obzir Komisijinu odluku i nacionalne mjere koje je Komisija utvrdila opravdanima – i tako odrediti zabranu, povlačenje ili izmjenu predmetnog stroja ili donijeti drugu istovrsnu mjeru. Zato se odlukom Komisije o opravdanosti dotičnih nacionalnih mjera određuje cilj koji moraju ostvariti druga nacionalna tijela, pri čemu u tom pogledu nemaju nikakvu marginu prosudbe.

Kad je riječ o tužbi protiv Komisijine odluke kojom se utvrđuje opravdanost mjera koje su donijela nacionalna tijela, na temelju članka 11. stavka 3. Direktive 2006/42 o strojevima, u vezi s pretpostavkama pod kojima se stroj stavlja na nacionalno tržište, i koja je upućena državama članicama, ta odluka proizvodi izravne učinke na pravni položaj proizvođača navedenog stroja koji su različiti od učinaka proizišlih iz mjera koje proizlaze iz navedenih nacionalnih mjera. Naime, kao prvo, takva odluka podrazumijeva da i sve druge države članice uz državu članicu koja je donijela dotične mjere moraju poduzeti sve odgovarajuće mjere u vezi sa stavljanjem ili zadržavanjem dotičnog stroja na svoje tržište i tako osigurati pravilnu i ujednačenu primjenu Direktive 2006/42, u svjetlu mjera koje je donijela dotična država članica i Komisija utvrdila opravdanima. U tim okolnostima, izravna posljedica navedene odluke jest pokretanje nacionalnih postupaka kojima se dovodi u pitanje proizvođačevo pravo prodaje stroja u cijeloj Uniji, koje je postojalo sve do tada, a za koji je vrijedila pretpostavka sukladnosti određena u članku 7. navedene direktive jer je imao oznaku CE i popratnu EZ izjavu o sukladnosti.

Akt se izravno odnosi na fizičku ili pravnu osobu u smislu članka 263. stavka 4. UFEU‑a samo ako proizvodi izravne učinke na njezin pravni položaj i ne ostavlja nikakvu diskrecijsku ovlast svojim adresatima, s obzirom na to da je njegova provedba potpuno automatska i proizlazi iz samog propisa Unije, bez primjene drugih posrednih pravila.

Premda države članice moraju osigurati pravilnu i ujednačenu primjenu Direktive 2006/42 o strojevima – iz čega proizlaze posljedice nacionalne mjere koja je poduzeta glede nekog stroja i koju je Komisija utvrdila opravdanom – a pri čemu nemaju marginu prosudbe kad je riječ o rezultatu koji moraju postići, one ipak očito ne mogu na svoju vlastitu inicijativu i izvan postupovnog i materijalnog okvira određenog u članku 11. stavku 1. te direktive proširiti područje primjene te mjere na druge strojeve zato što bi ti strojevi predstavljali istovjetan rizik jer bi time prekršile načelo slobodnog kretanja iz članka 6. stavka 1. navedene direktive i pretpostavku o sukladnosti iz njezina članka 7. Zato je zakonodavac Unije takvo proširenje uvjetovao provedbom posebnog postupka koji, među ostalim, uključuje usvajanje, s jedne strane, izričite Komisijine odluke u tu svrhu i, s druge strane, nacionalne mjere za provedbu te odluke. Nasuprot tomu, takvi akti nisu ni predviđeni ni potrebni u svrhe članka 11. Direktive 2006/42, uzimajući u obzir njegov doseg.

Slijedom toga, pravo je svake osobe koja može zahtijevati poništenje odluke kojom se utvrđuje opravdanost tih mjera da u prilog svojem tužbenom razlogu istakne da se navedena odluka temelji na pogrešnom tumačenju odredaba Direktive 2006/42, čak i ako bi to tumačenje, koje su dužne pažljivo razmotriti sve države članice, najprije dala nadležna nacionalna tijela, a potom potvrdila Komisija. Naime, u takvom slučaju mora postojati mogućnost da se pred sudom Unije osporava pogreška koja se tiče prava koja može učiniti nevaljanom odluku kojom je Komisija utvrdila opravdanima predmetne nacionalne mjere jer bi se u protivnom ograničili doseg članka 263. UFEU‑a i načelo učinkovite sudske zaštite.

Iako su zapravo države članice te koje moraju pravilno primijeniti Direktivu 2006/42 o strojevima i paziti na to da su strojevi koji su na njihovu području stavljeni na tržište ili u uporabu u skladu s njezinim odredbama, pa prema potrebi poduzeti mjere poput onih određenih u njezinu članku 11., ipak je Komisija ta koja mora nadzirati opravdanost tih mjera, osiguravajući pritom osobito osnovanost pravnih i činjeničnih razloga za njihovo donošenje. O rezultatu tog nadzora ovisi hoće li se predmetna nacionalna mjera u konačnici zadržati, tako da je država članica može zadržati samo ako je Komisija utvrdi opravdanom, a ako ne, mora je okončati.

Država članica ima pravo primijeniti zaštitnu klauzulu iz članka 11. Direktive 2006/42 o strojevima s obzirom na konkretan stroj ili zamjenjivu opremu s jednom ili više određenih funkcija te u tom okviru mora ocijeniti rizik za ugrožavanje zdravlja ili sigurnosti ljudi, što je određeno kao uvjet za provedbu takve klauzule. Ta ocjena i nacionalna mjera koja iz toga proizlazi moraju biti opravdani u odnosu na navedeni stroj kakav je prodan i prema potrebi u odnosu na zamjenjivu opremu kojom je bio opremljen tijekom stavljanja na tržište ili u uporabu. U suprotnom slučaju, država članica mogla bi narušiti načelo slobode kretanja a da to ne bi bilo opravdano postojanjem stvarnog rizika za zdravlje ili sigurnost ljudi.

Osim toga, poštovanje zahtjeva iz odjeljaka 1.7.4.1. i 1.7.4.2. njezina Priloga I. Direktivi 2006/42 da se strojevima prilože upute koje navode pravilnu uporabu ne dovodi u pitanje primarnu obvezu proizvođača strojeva da prilikom konstruiranja i izrade strojeva osiguraju sigurnost i tako uklone ili u što većoj mjeri smanje rizike povezane s pravilnom uporabom ili s razumno predvidljivom nepravilnom uporabom strojeva, kako to proizlazi iz odjeljka 1.7.4.2. točke (l.) Priloga I. navedenoj direktivi. Drugim riječima, direktiva od proizvođača ne zahtijeva da svoje kupce upozore samo na postojanje rizika povezanih s razumno predvidljivom nepravilnom uporabom strojeva koje im prodaju, nego od njih zahtijeva i da otklone ili u što većoj mjeri smanje rizike već u stadiju konstruiranja i izrade tih strojeva.

Direktiva 2006/42 o strojevima uspostavlja sustav nadzora i regulacije unutarnjeg tržišta, pri čemu najprije nadležna nacionalna tijela moraju ocijeniti ugrožava li stroj zdravlje ili sigurnost ljudi i, u slučaju da ugrožava, poduzeti propisane mjere za njegovo povlačenje ili zabranu. Zaštitnu klauzulu koja je u tu svrhu određena u članku 11. Direktive 2006/42 treba razumjeti uzimajući u obzir članak 114. stavak 10. UFEU‑a, koji državama članicama dopušta da zbog jednog ili više razloga navedenih u članku 36. UFEU‑a, a koji nisu gospodarske naravi, poduzmu takve mjere, među kojima je zaštita zdravlja i života ljudi. Takva aktivnost može od nadležnih nacionalnih tijela zahtijevati složene tehničke ili znanstvene ocjene.

Komisija u tom okviru mora provjeriti pravnu i činjeničnu utemeljenost mjera koje su poduzele države članice. Doista, Komisiji se mora priznati široka diskrecijska ovlast kako bi mogla učinkovito ostvarivati cilj koji joj je dodijeljen uzimajući u obzir složena tehnička ocjenjivanja koja mora provoditi. Postojanje takve Komisijine ovlasti priznaje se i u slučajevima kada ona mora nadzirati mjere koje je država članica poduzela u okviru predviđenom u stavcima 4. do 6. članka 114. UFEU‑a. U tom pogledu, kada je sud Unije pozvan ispitati široku diskrecijsku ovlast, on mora, ovisno o razlozima koji su pred njim istaknuti, provjeriti poštovanje postupovnih pravila, materijalnu točnost Komisijinih činjeničnih nalaza, nepostojanje očite pogreške u ocjeni tih činjenica i nepostojanje zlouporabe ovlasti. On posebno treba provjeriti, uzimajući u obzir argumente stranaka, materijalnu točnost dokaznih elemenata pobijanog akta i njihovu pouzdanost i dosljednost te nadzirati predstavljaju li navedeni elementi skup relevantnih podataka koje treba uzeti u obzir prilikom ocjene složene situacije i jesu li oni takve naravi da podupiru zaključke koji su iz njih izvedeni.

(t. 79.‑82.)