U područje te odredbe osobito spada zakonska mjera koja tim pružateljima nalaže zadržavanje podataka o prometu i lokaciji jer se takva aktivnost nužno odnosi na to da oni obrađuju osobne podatke. U navedeno područje primjene spada i zakonska mjera poput one u glavnom postupku o pristupu nacionalnih tijela podacima koje su zadržali pružatelji elektroničkih komunikacijskih usluga. Naime, zaštita povjerljivosti elektroničkih komunikacija i s njima povezanih podataka o prometu, zajamčena člankom 5. stavkom 1. Direktive 2002/58, primjenjuje se na mjere koje poduzimaju sve osobe osim korisnika, bez obzira na to radi li se o privatnim osobama odnosno tijelima ili državnim tijelima.

Članak 15. stavak 1. Direktive 2002/58 o obradi osobnih podataka i zaštiti privatnosti u području elektroničkih komunikacija (Direktiva o privatnosti i elektroničkim komunikacijama), kako je izmijenjena Direktivom 2009/136, u vezi s člancima 7., 8. i 11. i člankom 52. stavkom 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis koji u cilju borbe protiv kriminaliteta određuje opće i neselektivno zadržavanje svih podataka o prometu i lokaciji svih pretplatnika i registriranih korisnika u pogledu svih sredstava elektroničke komunikacije.

Ti podaci, uzeti zajedno, mogu omogućiti donošenje vrlo preciznih zaključaka o privatnom životu osoba čiji su podaci zadržani, kao što su svakodnevne navike, mjesta trajnih ili privremenih boravišta, dnevna ili druga kretanja, obavljane aktivnosti, društveni odnosi i društvene sredine koje su te osobe posjećivale. Ti podaci osobito omogućuju utvrđivanje profila predmetnih osoba, što je jednako osjetljiva informacija s obzirom na pravo na poštovanje privatnog života, kao i sam sadržaj komunikacija. Miješanje takvog propisa u temeljna prava utvrđena člancima 7. i 8. Povelje širokog je dosega i treba ga smatrati osobito ozbiljnim. Okolnost da se zadržavanje podataka izvršava a da o tome korisnici elektroničkih komunikacija nisu obaviješteni može kod dotičnih osoba stvoriti osjećaj da je njihov privatni život predmet trajnog nadzora. Iako takvim propisom nije odobreno zadržavanje sadržaja komunikacije te on stoga ne može povrijediti bitan sadržaj navedenih prava, zadržavanje podataka o prometu i lokaciji može ipak imati utjecaja na uporabu elektroničkih komunikacijskih sredstava i stoga na uživanje tih korisnika njihove slobode izražavanja zajamčene u članku 11. Povelje.

S obzirom na ozbiljnost miješanja u predmetna temeljna prava utvrđenog nacionalnim propisom, samo borba protiv teških kaznenih djela može opravdati takvu mjeru. Nadalje, iako učinkovitost borbe protiv teških kaznenih djela, a osobito protiv organiziranog kriminala i terorizma, može u velikoj mjeri ovisiti o primjeni modernih istražnih tehnika, takav cilj u općem interesu, koliko god bio temeljan, ne može sâm opravdati da se nacionalni propis koji određuje opće i neselektivno zadržavanje svih podataka o prometu i lokaciji smatra nužnim u svrhu navedene borbe. S jedne strane, učinak takvog propisa je to da je zadržavanje podataka o prometu i lokaciji pravilo, iako sustav uspostavljen Direktivom 2002/58 zahtijeva da to zadržavanje podataka bude iznimka. S druge strane, nacionalni propis koji na općenit način obuhvaća sve pretplatnike i registrirane korisnike te se odnosi na sva sredstva elektroničke komunikacije kao i na sve podatke o prometu, ne predviđa nikakvo razlikovanje, ograničenje ili iznimku s obzirom na cilj koji se želi postići. On se, dakle, primjenjuje i na osobe za koje ne postoji nikakva naznaka koja bi navela na mišljenje da njihovo ponašanje može imati vezu, čak i posrednu ili daleku, s teškim kaznenim djelima. Nacionalni propis prelazi, dakle, granice strogo nužnog i ne može se smatrati opravdanim u demokratskom društvu, kao što to zahtijeva članak 15. stavak 1. Direktive 2002/58, u vezi s člancima 7., 8. i 11. i člankom 52. stavkom 1. Povelje.

(t. 99.‑105., 107., 112. i t. 1. izreke)