STAJALIŠTE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

NIILA JÄÄSKINENA

od 16. prosinca 2014. ( 1 ) ( 2 )

Predmet C‑498/14 PPU

RG

protiv

SF

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour d’appel de Bruxelles (Belgija))

„Hitni prethodni postupak – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Članak 11. stavci 7. i 8. – Nadležnost u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću – Dijete s uobičajenim boravištem u jednoj državi članici nezakonito odvedeno u drugu državu članicu – Odluka o zadržavanju donesena u potonjoj državi članici na temelju članka 13. Haške konvencije od 25. listopada 1980. – Zakonodavstvo države članice podrijetla koje specijaliziranom sudu dodjeljuje isključivu nadležnost za odlučivanje nakon takve odluke – Učinak na meritorni postupak koji je u tijeku pred drugim nacionalnim sudom u stvari povezanoj s roditeljskom odgovornošću prema djetetu“

I – Uvod

1. Zahtjev za tumačenje koji je uputio Cour d’appel de Bruxelles (Belgija), u okviru hitnog prethodnog postupka, odnosi se na članak 11. stavke 7. i 8. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000 ( 3 ) (u daljnjem tekstu: Uredba Bruxelles II.a).

2. Zahtjev je vezan za spor koji britanski državljanin koji živi u Belgiji vodi protiv poljske državljanke koja živi u Poljskoj u vezi s roditeljskom odgovornošću prema njihovu djetetu koje je u trenutku kada je pokrenut prvi postupak na belgijskom sudu, imalo uobičajeno boravište u Belgiji prije nego što ga je majka nezakonito odvela u Poljsku. Belgijski su sudovi uzastopno odlučujući utvrdili svoju međunarodnu nadležnost za odlučivanje u tom sporu, a poljski sudovi pred kojima je majka poslije pokretala postupke tu odluku nisu doveli u pitanje.

3. Usporedno s tako pokrenutim postupcima koji su povezani s roditeljskom odgovornošću, otac je podnio zahtjev za predaju djeteta na temelju Haške konvencije od 25. listopada 1980. o građanskopravnim aspektima međunarodne otmice djece ( 4 ) (u daljnjem tekstu: Haška konvencija iz 1980.). Poljski sud odbio je taj zahtjev, što iznimno dopušta članak 13. navedene konvencije u vezi s člankom 11. Uredbe Bruxelles II.a.

4. Otac je zatim pokrenuo postupak pred belgijskim sudom, koji je na temelju nacionalnih postupovnih pravila specijalno nadležan za razmatranje pitanja skrbi nad djetetom nakon takve odluke o zadržavanju. Primjenjujući navedena pravila, to pokretanje postupka dovelo je do prekida postupaka vezanih uz roditeljsku odgovornost prema tom djetetu koji su bili u tijeku pred svim drugim belgijskim sudovima, u ovom slučaju postupka koji se vodi pred sudom koji je uputio zahtjev.

5. Sud koji je uputio zahtjev pita Sud zabranjuje li članak 11. stavci 7. i 8. Uredbe Bruxelles II.a da država članica ( 5 ) donese takve unutarnje propise o podjeli nadležnosti koji, s jedne strane, daju prednost nadležnosti specijalnom sudu ako je u drugoj državi članici donesena odluka kojom se odbija predaja djeteta i, s druge strane, dovode do privremenog prekida svih postupaka koji su već pokrenuti pred drugim nacionalnim sudom, koji je u načelu nadležan za meritorno odlučivanje.

II – Pravni okvir

A – Haška konvencija iz 1980.

6. Sve su države članice Europske unije ugovorne stranke Haške konvencije iz 1980., koja je stupila na snagu 1. prosinca 1983.

7. Prvi članak Haške konvencije navodi da je njezin cilj „osigurati što hitniji povratak [predaju] djece nezakonito odvedene ili zadržane u nekoj državi ugovornici“ i „osigurati da se prava na brigu i viđenje s djetetom po zakonu jedne države ugovornice stvarno poštuju u drugoj državi ugovornici“. Njezin članak 3. definira uvjete pod kojim će se, na temelju te konvencije, odvođenje ili zadržavanje djeteta smatrati nezakonitim.

8. U Poglavlju III. te konvencije, naslovljenom „Povratak djeteta“, članak 12. stavak 1. predviđa da „[a]ko je dijete nezakonito odvedeno ili zadržano u smislu članka 3., a na dan početka postupka pred sudskim ili upravnim organom države ugovornice u kojoj se dijete nalazi proteklo je manje od jedne godine od dana nezakonitog odvođenja ili zadržavanja, dotični nadležni organ naredit će hitan povratak [predaju] djeteta“.

9. Članak 13. stavak 1. točka (b) predviđa da „[b]ez obzira na odredbe prethodnog članka, sudski ili upravni organ države kojoj se zahtjev upućuje nije dužan narediti povratak [predaju] djeteta ako osoba, institucija ili drugo tijelo koje se suprotstavlja njegovu povratku [predaji] dokaže […] da postoji ozbiljna opasnost da bi povratak [predaja] izložio dijete fizičkoj opasnosti ili psihičkoj traumi ili na drugi način doveo dijete u nepovoljan položaj“.

B – Uredba Bruxelles II.a

10. Uvodne izjave 12., 17., 18. i 33. Uredbe Bruxelles II.a glase: „(12) Nadležnost u predmetima povezanim s roditeljskom odgovornošću, utvrđena ovom Uredbom, temelji se u svjetlu zaštite interesa djeteta, posebno na kriteriju blizine. To znači da bi u prvome redu trebala biti nadležna država članica u kojoj dijete ima uobičajeno boravište, osim u određenim slučajevima mijenjanja djetetova boravišta ili u skladu sa sporazumom između nositelja roditeljske odgovornosti. […] (17) U slučajevima nezakonitog odvođenja ili zadržavanja djeteta, predaja djeteta trebala bi se postići bez odlaganja, pa bi se u tu svrhu i dalje primjenjivala Haška konvencija [od 25. listopada 1980.], dopunjena odredbama ove Uredbe, posebno njezin članak 11. Sudovi države članice u koju je dijete nezakonito odvedeno ili u kojoj se ono nalazi, trebali bi biti u mogućnosti suprotstaviti se njegovoj predaji u posebnim, opravdanim slučajevima. Unatoč tomu, takva odluka trebala bi biti zamijenjena naknadnom odlukom suda države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište prije njegova nezakonitog odvođenja ili zadržavanja. Ako je posljedica takve odluke predaja djeteta, za njegovu predaju nije potreban nikakav poseban postupak priznavanja i izvršenja te presude u državi članici u koju je dijete odvedeno ili u kojoj je zadržano. (18) Ako je sud odlučio da se dijete ne predaje na temelju članka 13. Haške konvencije, o tome bi trebao obavijestiti nadležni sud ili središnje tijelo države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište prije njegova nezakonitog odvođenja ili zadržavanja. Taj sud ili središnje tijelo te države članice, osim ako je pred njima već pokrenut postupak, o tome bi trebali obavijestiti stranke. Ova obveza ne bi trebala spriječiti središnje tijelo da i ono o tome obavijesti odgovarajuća javna tijela, u skladu s nacionalnim pravom. […] (33) Ova Uredba priznaje temeljna prava i poštuje načela Povelje o temeljnim pravima Europske unije. Ona posebno nastoji osigurati poštovanje temeljnih prava djeteta, opisanih u članku 24. Povelje o temeljnim pravima Europske unije.“

11. Iz njezina članka 1. stavka 1. točke (b) i stavka 2. točke (a) proizlazi da se uredba primjenjuje „bez obzira na prirodu suda, u građanskim stvarima koje se odnose na […] dodjelu, izvršavanje […] roditeljske odgovornosti“ i osobito „[na] pravo na roditeljsku skrb i [na] pravo na kontakt s djetetom“. Članak 2. u točki 7. i točkama 9. do 11. Uredbe Bruxelles II.a definira što označavaju, u svrhe uporabe te uredbe, izrazi pogotovo „roditeljske odgovornosti“, „prava na skrb“, „prava na kontakt“ i „nezakonitog odvođenja ili zadržavanja“ djeteta.

12. U poglavlju II. iste uredbe, koje se odnosi na „Nadležnost“, odjeljak 2. sadržava članke 8. do 15. koji se odnose na „Roditeljsku odgovornost“. Članak 8. utvrđuje pravilo „opće nadležnosti“ koje ide u prilog sudovima država članica na području na kojem je dijete u pitanju imalo uobičajeno boravište u trenutku pokretanja postupka. Članak 10., koji uređuje „Nadležnost u slučajevima otmice djeteta“, određuje da sudovi države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije nezakonitog odvođenja ili zadržavanja zadržavaju svoju nadležnost sve dok dijete ne dobije uobičajeno boravište na području druge države članice pod strogim uvjetima predviđenim tim člankom.

13. Člankom 11. Uredbe, naslovljenim „Predaja djeteta“, propisano je: „1. Ako osoba, ustanova ili tijelo koje ima pravo na skrb od nadležnih tijela u državi članici zatraži donošenje sudske odluke na temelju Haške Konvencije [iz] 1980. […], kako bi postiglo predaju djeteta koje je nezakonito odvedeno ili zadržano u državi članici koja nije država članica u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije njegova nezakonitog odvođenja ili zadržavanja, primjenjuju se stavci 2. do 8. […] 3. Sud kojemu je podnesen zahtjev za predaju djeteta iz stavka 1. djeluje što je moguće brže u postupku na temelju zahtjeva, koristeći najbrži raspoloživi postupak u skladu s nacionalnim pravom. […] 4. Sud ne može odbiti predaju djeteta na temelju članka 13. stavka (b) Haške konvencije iz 1980. ako je utvrđeno da su poduzete sve potrebne mjere za zaštitu djeteta po njegovu povratku. […] 6. Ako je sud donio odluku da se dijete ne predaje, u skladu s člankom 13. Haške konvencije iz 1980., sud mora odmah, izravno ili putem svojega središnjega tijela, poslati presliku sudske odluke kojom je određeno da se dijete ne predaje i odgovarajuća pismena […] pred sudom, nadležnom sudu ili središnjem tijelu države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije njegova nezakonitog odvođenja ili zadržavanja, u skladu s odredbama nacionalnog prava. […] 7. Osim u slučaju da je jedna od stranaka pred sudovima države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije njegova nezakonitog odvođenja ili zadržavanja već pokrenula postupak, sud ili središnje tijelo koje prima informacije iz stavka 6. mora o njima obavijestiti stranke i pozvati ih da podnesu prijedloge sudu, u skladu s nacionalnim pravom, u roku od tri mjeseca od datuma obavijesti, kako bi sud mogao razmatrati pitanje skrbi nad djetetom. Ne dovodeći u pitanje postupovna pravila sadržana u ovoj Uredbi, sud zaključuje predmet ako nije primio nikakve prijedloge u navedenom roku. 8. Neovisno o sudskoj odluci kojom je određeno da se dijete ne predaje, u skladu s člankom 13. Haške konvencije, svaka kasnija sudska odluka kojom se zahtijeva predaja djeteta, koju donese sud nadležan u skladu s ovom Uredbom, izvršiva je u skladu s odredbama dijela 4. poglavlja III., s ciljem osiguranja predaje djeteta.“

C – Belgijsko pravo

14. Članak 1322.i belgijskog Zakona o sudovima, koji je unesen Zakonom od 10. svibnja 2007. ( 6 ) i izmijenjen Zakonom od 30. srpnja 2013. ( 7 ), propisuje: „§ 1. Odluka o zadržavanju djeteta donesena u inozemstvu kao i popratna dokumentacija, proslijeđena središnjem belgijskom tijelu u skladu s člankom 11. [stavkom] 6. [Uredbe Bruxelles II.a], šalje se preporučenom pošiljkom tajništvu prvostupanjskog suda koji se nalazi u mjestu sjedišta drugostupanjskog suda na čijem je području dijete imalo uobičajeno boravište netom prije svojeg nezakonitog odvođenja ili zadržavanja. § 2. Odmah po primitku dokumentacije, a najkasnije u roku od tri radna dana, tajnik sudskom obaviješću obavještava stranke i državno odvjetništvo o informacijama iz članka 11. [stavka] 7. [Uredbe Bruxelles II.a]. Sudska obavijest sadrži […] poziv strankama da tajniku predaju zahtjeve u roku od tri mjeseca od obavijesti. Podnošenjem tih zahtjeva pokreće se postupak pred obiteljskim sudom prvog stupnja. […] § 4. Pokretanjem postupka pred obiteljskim sudom prekidaju se drugi pokrenuti sudski postupci koji se odnose na spor o roditeljskoj odgovornosti ili povezani spor. […] § 6. Odlukom koja se odnosi na pitanje skrbi nad djetetom, donesenom na temelju članka 11. [stavka] 8. [Uredbe Bruxelles II.a] može se, na zahtjev jedne od stranaka, odlučiti i o pravu na kontakt, ako se njome određuje predaja djeteta u Belgiju. […]“

15. Osim toga, člankom 633.f istog zakona, kako je izmijenjen navedenim Zakonom od 30. srpnja 2013., određeno je da „[o]biteljski sud koji se nalazi u mjestu sjedišta drugostupanjskog suda na čijem je području dijete imalo uobičajeno boravište netom prije svojeg nezakonitog odvođenja ili zadržavanja jedini je nadležan za odlučivanje o zahtjevima iz članka 1322.i“.

III – Glavni postupak, prethodno pitanje i postupak pred Sudom

16. Dijete na koje se odnosi glavni postupak rođeno je u Poljskoj 21. prosinca 2011. od oca britanskog državljanina s boravištem u Belgiji od 1986. i majke poljske državljanke s trenutačnim boravištem u Poljskoj, pri čemu potonji nisu vjenčani.

17. U srpnju ili kolovozu 2012., to jest kad je dijete bilo staro otprilike sedam mjeseci, majka i otac nastanili su se u Bruxellesu. Tijekom cijelog razdoblja boravka u Belgiji dijete je živjelo s majkom, ali je redovito viđalo oca.

18. Tijekom kolovoza i rujna 2013. roditelji su sudjelovali u lokalnom postupku mirenja s ciljem postizanja sporazuma o smještaju djeteta, ali nikakav sporazum nije postignut.

19. Dana 16. listopada 2013. majka je bez prethodnog očeva pristanka s djetetom otišla u Poljsku, čini se, s namjerom da tamo i ostane.

20. Dana 18. listopada 2013. otac je pokrenuo postupak pred Tribunal de la jeunesse de Bruxelles (Sud za mladež u Bruxellesu) ( 8 ), kojim je tražio donošenje odluke o načinima izvršavanja roditeljske skrbi i o smještaju djeteta.

21. Osim toga, otac je 23. listopada 2013. tužbom pokrenuo postupak pred sucem privremene pravne zaštite prvostupanjskog suda u Bruxellesu zahtijevajući, privremeno i u interesu hitnosti, određivanje sekundarnog smještaja djeteta svaki drugi vikend u njegov dom. Naknadno je, kada je postao svjestan da je odlazak majke s djetetom trajan, preinačio svoje zahtjeve.

22. Usporedno s različitim pokrenutim postupcima koji su povezani s roditeljskom odgovornošću ( 9 ), otac je 20. studenoga 2013. središnjem belgijskom tijelu podnio zahtjev kojim traži hitan povratak [predaju] djeteta u Belgiju na temelju Haške konvencije iz 1980.

23. Rješenjem od 19. prosinca 2013. sudac privremene pravne zaštite prvostupanjskog suda iz Bruxellesa odbio je prigovor međunarodne nenadležnosti koji je izjavila majka i, prihvaćajući posljednje zahtjeve oca, privremeno mu povjerio isključivu roditeljsku skrb i glavni smještaj djeteta.

24. U odluci od 13. veljače 2014. Okružni sud u Płońsku (Poljska) utvrdio je da je majka nezakonito odvela dijete i da je njegovo uobičajeno boravište prije tog odvođenja bilo u Belgiji, ali je primjenjujući iznimku predviđenu člankom 13. stavkom 1. točkom (b) navedene konvencije ipak odbio očev zahtjev za povratak djeteta.

25. Presudom od 26. ožujka 2014. Tribunal de la jeunesse de Bruxelles proglasio se međunarodno nadležnim da meritorno odlučuje o roditeljskoj odgovornosti, otklonivši suprotne argumente majke temeljene na članku 15. Uredbe Bruxelles II.a ( 10 ). Tribunal de la jeunesse de Bruxelles o meritumu je odlučio s privremenim učinkom da će roditeljsku skrb izvršavati zajednički oba roditelja, da će glavni smještaj biti određen u domu majke i da će otac imati pravo na sekundarni smještaj svaki drugi vikend, s time da je na njemu da putuje u Poljsku.

26. Dana 10. travnja 2014. središnje je belgijsko tijelo, nakon što je od središnjeg poljskog tijela zaprimilo primjerak odluke o zadržavanju donesene 13. veljače 2014. i pripadajuću dokumentaciju, predalo taj spis tajništvu Tribunal de première instance francophone de Bruxelles. Stranke su pozvane da podnesu prijedloge kako bi posljednje navedeni sud mogao razmotriti pitanje skrbi nad djetetom u skladu s člankom 11. stavkom 7. Uredbe Bruxelles II.a i člankom 1322.i belgijskog Zakona o sudovima. Podnošenjem očeva zahtjeva 9. srpnja 2014. pokrenut je postupak pred tim sudom na temelju navedenog članka 1322.i stavka 2., što je dovelo do prekida svih drugih povezanih postupaka već pokrenutih pred drugim belgijskim sudom, a koji se odnose na spor o roditeljskoj odgovornosti prema istom djetetu, na temelju stavka 4. istog članka.

27. Kako je otac podnio žalbu protiv presude Tribunal de la jeunesse donesene 26. ožujka 2014., Cour d’appel de Bruxelles je djelomičnom presudom zbog ogluhe majke, donesenom 30. srpnja 2014., potvrdio međunarodnu nadležnost belgijskog suda za odlučivanje o pitanjima vezanima uz roditeljsku odgovornost. Međutim, Cour d’appel je, utvrdivši da je u međuvremenu predsjedniku Tribunal de première instance de Bruxelles podnesen zahtjev na temelju članka 11. stavaka 6. i 7. Uredbe Bruxelles II.a, odgodio donošenje svoje meritorne odluke. Cour d'appel je zatražio od središnjeg belgijskog tijela da mu pošalje cjelokupni spis koji je predan tom sudu na temelju članka 1322.i belgijskog Zakona o sudovima. Cour d'appel je privremeno, čekajući ishod postupka iz navedenog članka 11. stavaka 6. do 8., naložio majci da ocu priopći adresu novog mjesta u kojem boravi s djetetom i dodijelio ocu da pravo na kontakt s djetetom izvršava u Poljskoj. Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da majka nije poštovala te privremene mjere.

28. Zbog stupanja na snagu navedenog Zakona od 30. srpnja 2013., 1. rujna 2014., postupak koji se nastavljao na poljsku odluku o zadržavanju pred predsjednikom Tribunal de première instance de Bruxelles izvršena je nova dodjela predmeta Tribunal de la famille de Bruxelles ( 11 ). Konačnom odlukom od 8. listopada 2014. Tribunal de la famille de Bruxelles je na zahtjev oca uputio predmet Cour d’appel de Bruxelles, uz obrazloženje da „je [otac] pokrenuo postupak pred belgijskim sudovima prije nezakonitog odvođenja djeteta u smislu članka 11. [stavka] 7. Uredbe [Bruxelles II.a] te da je pred [spomenutim Cour d’appel] bila u tijeku rasprava o meritumu“.

29. Međutim, Cour d’appel de Bruxelles procijenio je da se s obzirom na smisao članka 1322.i belgijskog Zakona o sudovima ne može smatrati da je pred njim, donošenjem odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, valjano pokrenut postupak ( 12 ). Taj je sud pitajući se o sukladnosti tih nacionalnih pravila s odredbama Uredbe Bruxelles II.a i posljedično o vlastitoj nadležnosti za odlučivanje o glavnom postupku, presudom od 7. studenoga 2014. koju je Sud zaprimio 10. studenoga 2014., odlučio prekinuti postupak ( 13 ) i postaviti sljedeće prethodno pitanje: „Mogu li se odredbe članka 11. [stavaka] 7. i 8. [,] Uredbe [Bruxelles II.a] tumačiti na način da im je protivno da država članica: – u slučajevima otmice djeteta koju počini jedan od roditelja daje prednost specijalizaciji sudova za postupke predviđene tim [odredbama], čak i ako je pred nekim sudom već pokrenut meritorni postupak o roditeljskoj odgovornosti prema djetetu? – sudu pred kojim je pokrenut meritorni postupak o roditeljskoj odgovornosti prema djetetu oduzme nadležnost za odlučivanje o skrbi nad djetetom, iako je on u skladu s međunarodnim i nacionalnim pravom nadležan odlučivati o pitanjima roditeljske odgovornosti prema djetetu?“

30. Sud koji je uputio zahtjev tražio je kao glavni zahtjev provedbu hitnog prethodnog postupka iz članka 107. Poslovnika Suda i podredno provedbu ubrzanog postupka iz članka 105. navedenog Poslovnika Suda. Dana 18. studenoga 2014. nadležno vijeće odlučilo je da se o predmetu odlučuje u hitnom prethodnom postupku.

31. Belgijska vlada i Europska komisija, koje su bile zastupane na raspravi koja se održala 11. prosinca 2014., podnijele su Sudu pisana očitovanja.

IV – Analiza

A – Uvodne napomene

32. Najprije smatram korisnim odrediti okvir ovog zahtjeva za prethodnu odluku radi razlikovanja nespornih elemenata i onih koji sudu koji je uputio zahtjev predstavljaju problem.

33. Posebnost je ovog predmeta u odnosu na prethodne koji su bili pokrenuti pred Sudom to što počiva na sukobu nadležnosti između sudova koji imaju sjedište ne u različitim, nego u istoj državi članici ( 14 ). Iz spisa naime proizlazi da poljski sudovi nisu osporavali ocjenu belgijskih sudova prema kojoj je utvrđena njihova međunarodna nadležnost u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću ( 15 ), u skladu s člancima 8. i 10. Uredbe Bruxelles II.a, utemeljenom na mjestu uobičajenog djetetova boravišta u trenutku pokretanja postupka pred tim sudom i prije odvođenja koje se smatra nezakonitim.

34. Što se tiče potonjeg pitanja, ističem da je u ovom slučaju također bilo priznato da je postojala i povreda prava na skrb oca koja je proizlazila iz primjene prava, u smislu članka 2. stavaka 9. i 11. ( 16 ) te uredbe, s obzirom na to da nijedna sudska odluka s tim u vezi nije bila donesena u trenutku kada je majka odvela dijete u Poljsku ( 17 ).

35. Dodajem da se belgijski sudovi koji su do sada meritorno odlučivali, unatoč tom nezakonitom odvođenju, nisu u osnovi protivili tome da glavno boravište djeteta bude određeno prema domu majke ( 18 ), pri čemu je međutim primijećeno da su se od donošenja odluka o kojima je riječ, prema tvrdnji oca, pojavile nove činjenice, to jest trenutačno protivljenje majke svakom izravnom odnosu oca i djeteta. S druge strane, poljski je sud odbio zahtjev oca da se dijete preda u Belgiju, na temelju Haške konvencije iz 1980. dopunjene odredbama Uredbe Bruxelles II.a ( 19 ).

36. Ovaj zahtjev za tumačenje članka 11. stavaka 7. i 8. navedene uredbe ulazi u okvir upravo te odluke o zadržavanju. U tom je pogledu sud koji je uputio zahtjev podnio Sudu dvostruko pitanje koje se, u biti, odnosi na određivanje nacionalnim pravnim pravilom koji od sudova države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište prije svojeg odvođenja treba smatrati nadležnim za odlučivanje o daljnjim koracima nakon takve odluke.

37. Prvi dio tog pitanja odnosi se na to ovlašćuju li navedene odredbe državu članicu da se odluči za specijalizaciju sudova koji su nadležni u tom pogledu, uključujući i onda kada je postupak koji se odnosi na roditeljsku odgovornost prema djetetu koje je nezakonito odvedeno već pokrenut pred drugim sudom te države. U slučaju pozitivnog odgovora drugi dio pitanja odnosi se na područje nadležnosti takvog specijaliziranog suda, kako bi se posebno utvrdilo može li zakonodavstvo države članice odrediti da se pokretanjem postupka pred tim sudom prekidaju svi drugi postupci koji se odnose na isti predmet, koji su u tijeku u toj državi.

38. Dok sud koji je uputio zahtjev naginje takvom tumačenju odredaba na koje se odnosi njegov zahtjev, koje ne ide u prilog postojanju tih dviju mogućnosti, i belgijska vlada i Komisija zastupaju suprotnu tezu. Prema mojem mišljenju, u svjetlu teleološkog tumačenja navedenih odredaba Uredbe Bruxelles II.a, drugo stajalište pokazuje se točnim.

B – Problematika podnesena Sudu

1. Relevantna pravila prava Unije

39. Kako bi se bolje shvatilo o čemu je riječ u ovom predmetu, valja kao prvo utvrditi ključne elemente posebnih pravila predviđenih člankom 11. Uredbe Bruxelles II.a kojim se promiče hitna predaja otetog djeteta u državu u kojoj je boravilo prije nezakonitog odvođenja. Načinima usvojenima na toj osnovi nastoji se, što se tiče odnosa između država članica, povećati učinkovitost mehanizama koje je uspostavila Haška konvencija iz 1980., iako se ona i dalje primjenjuje unutar Unije ( 20 ).

40. Na temelju navedenog članka 11. stavka 1., ako je dijete nezakonito odvedeno ili zadržano u drugoj državi članici, jedan od nositelja prava na skrb može kod nadležnih tijela te države, na temelju Haške konvencije iz 1980., zahtijevati njegovu predaju. Uvodna izjava 17. Uredbe Bruxelles II.a upućuje da bi sudovi države članice u koju je dijete odvedeno „trebali biti u mogućnosti suprotstaviti se njegovoj predaji u posebnim, opravdanim slučajevima“. To posebno vrijedi ako „postoji ozbiljna opasnost da bi povratak izložio dijete fizičkoj opasnosti ili psihičkoj traumi“, kao što to predviđa članak 13. točka (b) Haške konvencije. Međutim, iz članka 11. stavaka 3. do 5. Uredbe Bruxelles II.a proizlazi da je predaja djeteta bez odgađanja načelo, a odbijanje mora ostati iznimkom. Stoga, u sustavu koji je uspostavila Uredba Bruxelles II.a, suprotno sustavu koji proizlazi iz Haške konvencije, protivljenje navedenih sudova sustavno ne označava kraj spora o predaji.

41. Iako je sudska odluka kojom se odbija zahtjev za predaju djeteta donesena unatoč ograničenjima iz Uredbe Bruxelles II.a, Uredba u uvodnoj izjavi 17. dodaje još jedno ograničenje prema kojemu bi „takva odluka trebala biti zamijenjena naknadnom odlukom suda države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište prije svojeg nezakonitog odvođenja ili zadržavanja“. Sudska odluka kojom se odbija predaja djeteta na neki je način jednostavno zaštitna mjera ( 21 ), koja se temelji na prosudbi da bi dijete, u slučaju predaje u državu iz koje je nezakonito bilo odvedeno, bilo u opasnosti. Međutim, na temelju članka 8. te uredbe, sudovi te države članice načelno su nadležni za meritorno odlučivanje u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću prema djetetu, zbog čega je predviđeno da njima pripada „zadnja riječ“ ( 22 ) u takvim slučajevima, osobito što se tiče skrbi nad djetetom, za razliku od mehanizma predviđenog Haškom konvencijom iz 1980.

42. Dodajem da je Europski sud za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) naglasio da iz sudske prakse Suda proizlazi da je, u okviru Uredbe Bruxelles II.a, na sudovima države članice uobičajenog boravišta da štite temeljna prava predmetnih stranaka ( 23 ). To među ostalim znači da sudovi, u skladu s člankom 8. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane 4. studenoga 1950. u Rimu, moraju zaštititi interes djeteta, koji nije nužno isti kao i interes njegovih roditelja, pri čemu je precizirano da se obveze država članica u stvarima koje se odnose na međunarodnu otmicu djece tumače u svjetlu zahtjeva Haške konvencije iz 1980 ( 24 ).

43. Kako bi se omogućilo da se djetetova situacija ponovno razmotri uzimajući u obzir sve relevantne elemente, članak 11. stavak 6. Uredbe Bruxelles II.a nameće sudu države članice u kojoj se dijete nalazi, koji je donio odluku o zadržavanju na temelju članka 13. navedene konvencije, da s jedne strane o njoj obavijesti „nadležni sud ili središnje tijelo države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište“ ( 25 ) i s druge strane da mu odmah pošalje presliku te odluke kao i svu pripadajuću dokumentaciju, i to „u skladu s nacionalnim pravom“.

44. S obzirom na tekst tog stavka 6. koji nema za cilj niti omogućuje utvrđivanje koji od sudova sa sjedištem na području države u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište mora primiti informacije iz te odredbe, smatram da nema sumnje da svaka država članica, donošenjem unutarnjeg pravila o nadležnosti, može odrediti nacionalni sud koji će biti primatelj.

45. Navedeni članak 11. stavak 7. osim toga propisuje da sud ili središnje tijelo koje prima informacije o toj odluci o zadržavanju mora zatim o njima obavijestiti stranke i pozvati ih da podnesu prijedloge sudu, „u skladu s nacionalnim pravom“, „kako bi sud mogao razmatrati pitanje skrbi nad djetetom“ ( 26 ). Iz članka 11. stavka 8. u vezi s uvodnom izjavom 17. Uredbe proizlazi da neovisno o početnoj sudskoj odluci kojom je određeno da se dijete ne predaje, svaka kasnija sudska odluka nadležnog suda države članice uobičajenog boravišta ( 27 ) donesena u tom okviru, kojom se zahtijeva predaja djeteta, ima izvršnu snagu, to jest nije potreban nikakav poseban postupak priznavanja i izvršenja navedene presude u državi članici u koju je dijete odvedeno ili u kojoj je zadržano ( 28 ).

46. Međutim, taj stavak 7. počinje jednom iznimkom, u skladu s kojom je postupak obavještavanja i odluke koju propisuje nužan „[o]sim u slučaju da je jedna od stranaka pred sudovima države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije svojeg nezakonitog odvođenja ili zadržavanja već pokrenula postupak“ ( 29 ). Slična, ali ne ista formulacija nalazi se u uvodnoj izjavi 18. Uredbe Bruxelles II.a, koja precizira da bi „[t]aj sud ili središnje tijelo te države članice, osim ako je pred njima već pokrenut postupak, o tome trebali obavijestiti stranke“ ( 30 ). Navedena iznimka koja se odnosi na slučajeve paralelnih postupaka na razini navedene države članice predstavlja prema mojem mišljenju središnji element zahtjeva za prethodnu odluku koji je podnesen Sudu.

2. Sumnje koje proizlaze iz navedene odredbe prava Unije

47. Sud koji je uputio zahtjev naglašava da je, neovisno o gore navedenoj iznimci koja se nalazi u članku 11. stavku 7. Uredbe Bruxelles II.a, belgijski zakon, koji ima za cilj u unutarnje pravo provesti između ostalih instrumenata i tu uredbu ( 31 ), isključivu nadležnost za poseban postupak, propisan navedenim člankom 11. stavcima od 6. do 8., dodijelio specijaliziranim nacionalnim sudovima ( 32 ) pred kojima pokretanje postupka prekida svaki postupak koji je u tijeku pred belgijskim sudom u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću prema djetetu u pitanju ( 33 ).

48. Postavlja se stoga pitanje može li se postupak kao što je ovaj pred Tribunal de la jeunesse, a zatim i pred Cour d’appel de Bruxelles, izjednačiti s postupkom koji je već pokrenut u državi članici uobičajenog boravišta na koji se odnosi navedena iznimka i, stoga, jesu li pravila unutarnje nadležnosti belgijskog prava u skladu s tom odredbom.

49. Na prvi pogled, tekst iznimke naveden u stavku 7. može se, kao što to navodi sud koji je uputio zahtjev, razumjeti na način da je zakonodavac Unije želio zadržati nadležnost suda te države članice pred kojim je već pokrenut postupak o nezakonito odvedenom djetetu, čak i u slučaju kad je u državi članici u kojoj se dijete nalazi donesena odluka o zadržavanju, i to u skladu s načelom o ustaljivanju nadležnosti (forum perpetuum) ( 34 ).

50. Takva se analiza čini mogućom i uzimajući u obzir pripremne akte za Uredbu Bruxelles II.a. Iz njih s jedne strane proizlazi da je Komisija prvotno razmatrala da propiše da bi u svim slučajevima kada je donesena takva odluka o zadržavanju, to sustavno pokretalo novi postupak o skrbi u državi članici gdje je dijete imalo uobičajeno boravište prije nego što je nezakonito odvedeno ( 35 ), ali s druge strane to gledište na kraju nije bilo zadržano u usvojenom tekstu s obzirom na to da je gore navedenu iznimku uvelo Vijeće Europske unije ( 36 ).

51. Osim toga dio pravne znanosti smatra da bi središnje tijelo, u slučaju kada je postupak već pokrenut pred nadležnim sudom države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište, tomu sudu trebalo izravno poslati informacije vezane uz odluku o zadržavanju i da bi posebno slanje bilo nužno jedino u protivnom slučaju, kako bi se omogućilo pokretanje novog postupka nakon što su o tim informacijama obaviještene zainteresirane osobe ( 37 ). Takav bi pristup također mogao biti potvrđen „Praktičnim priručnikom za primjenu Uredbe Bruxelles II.a“, koji su za sudove država članica pripremile službe Komisije savjetujući se s Europskom pravosudnom mrežom u građanskim i trgovačkim stvarima, iako ono što je o tome u njemu navedeno nije lišeno određenih dvosmislenosti ( 38 ).

52. Neovisno o tome što ti elementi bacaju određenu sumnju, čini mi se da ostala razmatranja, osobito teleološko, ali ne isključivo ono, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda ( 39 ) moraju dovesti do manje strogog tumačenja članka 11. stavaka 7. i 8. Uredbe Bruxelles II.a, nego što je tumačenje suda koji je uputio zahtjev.

C – Prihvatljivost predmetnih nacionalnih pravila

1. Koncentracija nadležnosti u korist specijaliziranih sudova

53. Prvi aspekt problema koji se ovdje javlja jest znati u kojoj mjeri odredbe Uredbe Bruxelles II.a iz prethodnog pitanja mogu dovesti do unutarnje podjele nadležnosti između sudova države članice u kojoj je nezakonito odvedeno dijete imalo uobičajeno boravište kad je sudska odluka o zadržavanju donesena u državi članici u kojoj se ono nalazi.

54. U tom pogledu iz sudske prakse Suda proizlazi da, iako Uredba Bruxelles II.a nema za cilj ujednačiti materijalna i postupovna pravila različitih država članica, primjena tih nacionalnih pravila međutim ne bi smjela ugroziti koristan učinak odredaba uredbe ( 40 ).

55. Iz uvodne izjave 12. Uredbe proizlazi da su odredbe o nadležnosti u području roditeljske odgovornosti, među kojima članak 11. Uredbe, zamišljene u interesu djeteta. Obvezu da se „prije svega“ uzme u obzir taj cilj pri tumačenju navedenih odredbi ponovno je istaknuo Sud u svojoj sudskoj praksi o tumačenju odredbi tog akta ( 41 ).

56. Usto, u skladu s uvodnom izjavom 33., Uredba Bruxelles II.a priznaje temeljna prava i poštuje načela Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), nastojeći posebno osigurati poštovanje temeljnih prava djeteta, opisanih u članku 24. Povelje. Iz stavaka 2. i 3. navedenog članka proizlazi, s jedne strane, da u svakom djelovanju koje se odnosi na djecu, osobito onomu koje provodi tijelo javne vlasti, primarni cilj mora biti zaštita interesa djeteta i, s druge strane, da svako dijete ima pravo na održavanje redovitog osobnog odnosa i izravni kontakt s oba roditelja ( 42 ).

57. Osobito, odredbe navedene uredbe koje se odnose na nezakonito odvođenje ili zadržavanje djeteta imaju za cilj odgovoriti roditelje od činjenja takvih djela, osiguravajući da eventualno preuzimanje stvari u svoje ruke ne utječe na podjelu nadležnosti promičući brzu predaju djeteta u državu članicu gdje je boravilo prije svojeg odvođenja ( 43 ). Taj cilj hitnosti osobito je istaknut kratkim postupovnim rokovima koji su izričito navedeni u članku 11. Uredbe Bruxelles II.a ( 44 ). [neslužbeni prijevod]

58. S obzirom na tekst stavaka 6. do 8. tog članka 11., prema mojem mišljenju državama članicama se može dopustiti da dodjele jednom specijaliziranom sudu, ako to od njega zatraži jedna od stranaka, nadležnost za razmatranje pitanja predaje i/ili roditeljske skrbi djeteta u okviru posebnog postupka predviđenog stavcima 7. i 8., čak i kada je pred drugim sudom pokrenut meritorni postupak o roditeljskoj odgovornosti prema djetetu.

59. Naime, te odredbe sadržavaju, s jedne strane, namjerna upućivanja na pravo država članica ( 45 ) i, s druge strane, formulaciju koja je istodobno opća i ciljana ( 46 ), ali neprecizna ( 47 ), koja ostavlja izbor državama članicama u pogledu utvrđivanja suda koji ima sjedište na njihovu području koji je posebno nadležan za odlučivanje o roditeljskoj skrbi nakon donošenja odluke o zadržavanju.

60. Vodeći računa o posebnom cilju navedenih odredbi, čini mi se da članak 11. Uredbe Bruxelles II.a predstavlja više tehničko pravno pravilo nego pravno pravilo kojim se želi utvrditi nadležan sud ( 48 ), iako se nalazi u poglavlju II. te uredbe naslovljenom „Nadležnost“. Glavni cilj njegova stavka 7. jest, prema mojem mišljenju, ponajprije utvrditi načine dostave informacija o odluci o zadržavanju, kako bi se strankama omogućilo da zauzmu stav uz potpuno poznavanje činjenica pred sudom nadležnim prema pravu države uobičajenog boravišta djeteta i to s namjerom da se izbjegne rizik pravne praznine nakon donošenja takve odluke, čiji bi se sadržaj morao moći preispitati ( 49 ).

61. Smatram da ta analiza nije dovedena u pitanje iznimkom predviđenom na početku tog stavka 7. U tom smislu treba istaknuti specifičnost iznimke iz te odredbe u odnosu na iznimku iz uvodne izjave 18. navedene uredbe. Naime, uvodna izjava predviđa da bi „[t]aj sud ili središnje tijelo te države članice, osim ako je pred njima već pokrenut postupak, o tome […] trebali obavijestiti stranke“ ( 50 ). Valja primijetiti da se, suprotno općenitijem tekstu navedenog članka 11. stavka 7., ta uvodna izjava 18. odnosi na pokretanje prethodnog postupka ne pred bilo kojim, neodređenim sudom države članice uobičajenog boravišta djeteta, nego pred specifičnim sudom, odnosno onim koji je nadležan za primanje spisa koji se odnose na odluku o zadržavanju u spomenutoj državi članici.

62. Dodajem da takvo pravilo o internoj podijeli stvarne nadležnosti i specijalizaciji sudova samo po sebi nije protivno ni korisnom učinku spomenutih odredbi te uredbe ni načelima i ciljevima na kojima počivaju i pogotovo nije nužno protivno gore spomenutom cilju hitnosti, iako to pravilo ipak može proizvesti štetne učinke, ovisno o svojoj uporabi, kao što ću to poslije i obrazložiti ( 51 ).

63. U tome smislu, valja istaknuti da su belgijska pravila iz zahtjeva za prethodnu odluku utemeljena na ciljevima koji su sukladni onima iz Uredbe Bruxelles II.a. Kako to i navodi sud koji je uputio zahtjev, razlozi belgijskog zakonodavca bili su povezani sa specijalizacijom sudova i koncentracijom nadležnosti opravdanima tehničkom prirodom sudskih postupaka koji se odnose na međunarodnu otmicu djece, kako bi se poboljšala učinkovitost i brzina intervencije belgijskih sudova u tom području i s namjerom da se ojača izravna suradnja između sudaca različitih država članica ( 52 ). Preciziram da je prvi korak u tom smjeru učinjen u belgijskom pravu 1998., prilikom provođenja Haške konvencije iz 1980., te je pojačan 2007. provođenjem Uredbe Bruxelles II.a ( 53 ), tako da je broj sudova nadležnih u tom području smanjen s dvadeset i sedam na šest, s mogućnošću žalbe ( 54 ).

64. Kao što na to izričito upućuju pripremni akti gore navedenog Zakona od 10. svibnja 2007. ( 55 ), belgijski je zakonodavac odabrao „uskladiti se“ s drugim zakonodavnim aktima iste vrste koji su prije doneseni u drugim državama članicama, posebno u Francuskoj ( 56 ) i Njemačkoj ( 57 ). Komparativna pravna studija vođena pod okriljem Haške konferencije za međunarodno privatno pravo potvrđuje da je taj pristup primijenjen u većini drugih država članica ( 58 ).

65. Kao što to ističu belgijska vlada i Komisija, takav korak je sukladan preporukama koje teže koncentraciji predmeta o međunarodnoj otmici djece pred određenim brojem sudova, po preporukama u vodičima izdanim unutar Unije ( 59 ) i od strane Haške konferencije za međunarodno privatno pravo ( 60 ). Čini mi se bitnim zadržati mehanizme specijaliziranih sudova određenih da stvaraju „dobru praksu“ s tim u vezi, s obzirom na to da Haška konvencija iz 1980. ostaje primjenjiva kao takva između država članica iako je Uredba Bruxelles II.a nadopunjuje ( 61 ).

66. Stoga smatram da se odredbe Uredbe Bruxelles II.a same po sebi ne protive tome da jedna država članica izabere specijalizaciju sudova nadležnih za meritorno odlučivanje o situacijama o nezakonitom odvođenju ili zadržavanju djeteta. Takva specijalizacija očito ne predstavlja nikakav problem ako je pokrenut samo jedan postupak o roditeljskoj skrbi na zahtjev stranaka.

67. Nasuprot tomu, valja se zapitati o eventualnoj sukladnosti mehanizama koji su u zakonodavstvima država članica propisani za istovrsne usporedne postupke u tom području s tim odredbama. To se pitanje posebno postavlja u odnosu na pravilo o prekidu svakog drugog postupka o roditeljskoj odgovornosti prema djetetu koji je u tijeku pred drugim, nespecijaliziranim sudom, kako je propisano belgijskim pravom i osobito vodeći računa o konkretnom utjecaju koji to pravilo može imati na tijek postupaka koji u pravilu moraju dovesti do hitne predaje djeteta u državu članicu u kojoj ima uobičajeno boravište ( 62 ).

2. Prekid svih drugih postupaka koji su u tijeku pred nespecijaliziranim sudom

68. Na temelju članka 1322.i stavka 4. belgijskog Zakona o sudovima pokretanjem postupka pred specijaliziranim sudom nadležnim za odlučivanje nakon donošenja odluke o zadržavanju nezakonito odvedenog djeteta, odnosno pred obiteljskim sudom prema mjestu djetetova starog uobičajenog boravišta, prekida se od tog trenutka svaki drugi već pokrenuti postupak pred nacionalnim sudovima u sporu o roditeljskoj odgovornosti ili u povezanom sporu.

69. Sud koji je uputio zahtjev pita Sud jesu li, u odnosu na posebne zahtjeve hitnosti i učinkovitosti ( 63 ) kojima su vođene odredbe propisane člankom 11. stavcima 6. do 8. Uredbe Bruxelles II.a kako bi se promicala predaja nezakonito odvedenog djeteta, te odredbe protivne tomu da zakonodavstvo države članice sadrži takva postupovna pravila.

70. Iako države članice raspolažu određenom postupovnom autonomijom ( 64 ), one ipak moraju obvezno djelovati „poštujući načela i ciljeve Uredbe [Bruxelles II.a]“, kako to podsjeća Komisija u svojem odgovoru na postavljeno pitanje koji predlaže.

71. Sukladno sudskoj praksi Suda, cilj mehanizama koji su uvedeni člankom 11. Uredbe Bruxelles II.a i pogotovo slanja informacija predviđenog njegovim stavkom 6. nije samo osigurati predaju djeteta bez odgode u državu članicu u kojoj je imalo uobičajeno boravište neposredno prije svojeg nezakonitog odvođenja ili zadržavanja, nego i omogućiti sudu nadležnom u toj državi da procijeni razloge i dokaze na temelju kojih je donesena odluka o zadržavanju, pri čemu je na navedenom sudu da izvrši potonju procjenu ( 65 ).

72. Cour d’appel de Bruxelles izlaže različita praktična i zakonska razmatranja, pogotovo u odnosu na činjenice glavnog postupka, pri čemu tvrdi da bi bilo svrsishodno, zbog brzine i učinkovitosti, da nije specijalizirani sud iz članaka 633.f i 1322.i belgijskog Zakona o sudovima, nego sud pred kojim je već pokrenut meritorni postupak koji je u tijeku o roditeljskoj odgovornosti taj koji odlučuje o roditeljskoj skrbi nad djetetom ( 66 ).

73. U tom je pogledu istina da sud pred kojim je prije pokrenut meritorni postupak može imati bolje konkretno saznanje o situaciji predmetnog djeteta s obzirom na to da je već proučio spor, saslušao stranke i raspolaže rezultatima istražnih mjera u svojem spisu ( 67 ), za razliku od specijaliziranog suda pred kojim je poslije pokrenut postupak. Osim toga, moguće je da tijek postupka pred nespecijaliziranim sudom bude jednako brz kao i onaj postupka pokrenutog pred specijaliziranim sudom, s obzirom na to da nacionalno pravo nalaže – kao što je to slučaj u belgijskom pravu ( 68 ) – da svi postupci koji se tiču roditeljske odgovornosti budu hitni i vođeni kao postupci privremene pravne zaštite, odnosno, moguće je da su još brži u praksi zato što je navedeni specijalizirani sud već uvelike angažiran.

74. U takvom kontekstu, čini se sukladnim interesu djeteta da sud pred kojim je prije pokrenut postupak može nastaviti istraživanje započetog spora i odlučiti kako o mjestu glavnog boravišta djeteta tako i o povezanim učincima i osobito o pravu na kontakt s roditeljem kod kojega neće živjeti.

75. U skladu s očitovanjima koja je izložila na Sudu, belgijska vlada to ne poriče. Inzistira na činjenici da članak 1322.i stavak 4. belgijskog Zakona o sudovima uvodi samo prekid postupaka već pokrenutih u području roditeljske odgovornosti u tijeku pred nespecijaliziranim sudom, a ne ustupanje predmeta, kako je to propisano u zakonodavstvu drugih država članica ( 69 ).

76. Ta vlada, prema mojem mišljenju, s pravom ističe da se članak 11. stavak 7. Uredbe Bruxelles II.a ne protivi tome da zakonodavstvo države članice dodijeli specijaliziranom sudu nadležnost da hitno odlučuje o predaji a da nužno ne mora istodobno razmotriti pitanje roditeljske skrbi djeteta, iako su ta pitanja, s obzirom na sudsku praksu suda, u pravilu usko povezana ( 70 ).

77. Belgijska vlada ističe da, po belgijskom pravu, jednom kada je donesena odluka o predaji, meritorni se postupak o roditeljskoj skrbi koji je bio u tijeku pred sudom pred kojim je prije pokrenut postupak – u prvom ili u drugom stupnju – i koji je bio prekinut mora nastaviti.

78. Belgijska vlada dodaje da je u tom slučaju specijalizirani sud koji je zaprimio obavijest o odluci o zadržavanju već donio meritornu odluku u sporu i to presudom protiv koje je podnesena žalba i da je stoga obvezan, zbog devolutivnog učinka žalbe po belgijskom pravu ( 71 ), ustupiti predmet žalbenom sudu ( 72 ) zbog toga što je jedna od stranaka iskazala želju da taj prvostupanjski sud odluči o sporu u cijelosti, a ne samo o pitanju predaje.

79. Primjećujem da je u ovom slučaju specijalizirani sud donio odluku o ustupanju tri mjeseca nakon što je pred njim pokrenut postupak, a tijekom tog razdoblja postupak pred Cour d’appel de Bruxelles bio je prekinut.

80. Međutim, kad države članice provode Uredbu Bruxelles II.a, treba paziti da ona ne bude lišena svojega korisnog učinka, osobito s obzirom na to da je hitna predaja djeteta uvjetovana, na temelju pravila prava države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište prije svojeg nezakonitog odvođenja, novim postupkom uvedenim pred specijaliziranim sudom, neovisno o stadiju postupka već pokrenutog pred sudom nadležnim za meritorno odlučivanje u području roditeljske odgovornosti ( 73 ).

81. Kao što je Sud to već istaknuo, „taj rizik treba time još više uravnotežiti jer se, što se tiče mlađe djece [kao što je ono iz glavnog postupka], biološko vrijeme ne može mjeriti prema općenitim kriterijima, s obzirom na intelektualnu i psihološku komponentu takve djece i brzinu kojom se ona razvija“ ( 74 ). Poželjna je osobita briga kako bi se u dobrim uvjetima osigurala mogućnost eventualne predaje djeteta i ponovna uspostava veze s roditeljem od kojeg je odvojeno ( 75 ).

82. Osim toga, u interesu je djeteta da sud koji ima nadležnost za odlučivanje o roditeljskoj skrbi bude sud koji, s jedne strane, raspolaže „svim relevantnim informacijama i elementima za tu svrhu“, osobito o „odnosima djeteta s obama roditeljima kao i o roditeljskim sposobnostima i njihovim osobnostima“ i, s druge strane, „vremenom potrebnim za njihovu objektivnu i ozbiljnu procjenu“ ( 76 ).

83. Taj je pristup u skladu s duhom Uredbe Bruxelles II.a i potkrijepljen zahtjevima koji proizlaze iz njezine uvodne izjave 33., koja se odnosi na poštovanje prava djeteta opisanih u članku 24. Povelje. Prema tome, smatram da članak 11. stavke 7. i 8. Uredbe II.a treba tumačiti na način da te odredbe ne zabranjuju donošenje nacionalnih postupovnih pravila poput onih iz zahtjeva za prethodnu odluku dokle god učinci tih pravila nisu protivni načelima i ciljevima navedene uredbe i osobito onima koji se odnose na temeljna prava predmetnog djeteta, s kojima u vezi razumno trajanje i meritorna učinkovitost predstavljaju primarne zahtjeve.

V – Zaključak

84. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je postavio Cour d’appel de Bruxelles odgovori na sljedeći način: Članak 11. stavci 7. i 8. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2001/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000, mora se tumačiti na način da se u pravilu ne protivi, pod uvjetom da se načela i ciljevi predmetne uredbe doista poštuju, tome da država članica donese nacionalna pravila iz kojih proizlazi: – s jedne strane, da postupak koji slijedi nakon odluke kojom se odbija predaja nezakonito odvedenog djeteta, koju je donio sud druge države članice koji je propisan tim odredbama, ulazi u isključivu nadležnost specijaliziranih sudova i – s druge strane, da se pokretanjem postupka pred jednim od specijaliziranih sudova prekida svaki drugi postupak o roditeljskoj odgovornosti prema djetetu koji je u tijeku pred drugim sudom te države članice, i to čak i ako je taj drugi sud na dan kada je pred njim prije pokrenut postupak bio nadležan, u skladu s međunarodnim i nacionalnim pravom, za meritorno odlučivanje o sporu.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) Imena iz uvodnog dijela su slijedom zahtjeva za anonimizaciju zamijenjena slovima

( 3 ) SL L 338, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 133.)

( 4 ) Dostupno na: http://www.hcch.net/upload/conventions/txt28fr.pdf

( 5 ) U skladu s uvodnom izjavom 11. i člankom 2. točkom 3. Uredbe Bruxelles II.a, u svrhu navedene uredbe izraz „država članica“ označava sve države članice osim Kraljevine Danske.

( 6 ) Vidjeti članak 11. Zakona od 10. svibnja 2007. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000, Europske konvencije iz Luksemburga od 20. svibnja 1980. o priznavanju i izvršenju odluka koje se odnose na skrb nad djecom i ponovnu uspostavu skrbništva nad djecom kao i Haaške konvencije od 25. listopada 1980. o građanskopravnim aspektima međunarodne otmice djece (Moniteur belge od 21. lipnja 2007., str. 34264.), koja je stupila na snagu 1. srpnja 2007.

( 7 ) Loi portant création d’un tribunal de la famille et de la jeunesse (Zakon o osnivanju suda za obitelj i mladež) (Moniteur belge od 27. rujna 2013., str. 68429.), koji je stupio na snagu 1. rujna 2014.

( 8 ) Taj je naziv bio na snazi prije reforme uvedene gore navedenim Zakonom od 30. srpnja 2013. (vidjeti bilješku 6. ovog stajališta).

( 9 ) Iz odluka kojima se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da osim postupaka koje je pred belgijskim sudovima pokrenuo otac kako bi odlučili o roditeljskoj odgovornosti prema djetetu, majka je također u istu svrhu pokrenula postupak pred poljskim sudovima. Izlaganje smisla potonjih postupaka nije nužno za odgovor na prethodno pitanje te se neće ni spominjati u ovom stajalištu. Međutim, valja istaknuti da su se poljski sudovi, utvrdivši da je pred belgijskim sudom prije pokrenut postupak te da je taj sud utvrdio svoju međunarodnu nadležnost, proglasili nenadležnima za postupanje u tom predmetu.

( 10 ) Na temelju navedenog članka, iznimno i pod navedenim uvjetima, sudovi države članice koji imaju stvarnu nadležnost mogu uputiti predmet sudu druge države članice koji bi mogao bolje riješiti predmet i ako je to u interesu djeteta.

( 11 ) Vidjeti bilješku 6. ovog stajališta i članak 232. navedenog zakona.

( 12 ) Sud koji je uputio zahtjev smatra da se, po belgijskom pravu, pred njim može pokrenuti postupak iz članka 11. stavaka 6. i 7. Uredbe Bruxelles II.a, samo žalbom protiv navedene presude koju izjavljuje jedna od stranaka spora.

( 13 ) Cour d’appel de Bruxelles precizira u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku da u ovim okolnostima ne treba mijenjati privremene mjere vezane uz pravo oca na kontakt, koje je odredio u djelomičnoj presudi od 30. srpnja 2014. i koje su u Poljskoj neposredno izvršive na osnovi potvrde koja je izdana s tim u vezi, u skladu s člankom 41. Uredbe Bruxelles II.a.

( 14 ) Međutim, ne radi se o čisto nacionalnoj problematici jer se odnosi na tumačenje odredaba Uredbe Bruxelles II.a, iz koje proizlazi da su oba belgijska suda u pitanju nadležna za odlučivanje u sporu s prekograničnim, a ne unutarnjim obilježjem (vidjeti po analogiji okolnosti u predmetima u kojima su bile izrečene presude C (C‑435/06, EU:C:2007:714) i A (C‑523/07, EU:C:2009:225).

( 15 ) Vidjeti bilješku 8. ovog stajališta.

( 16 ) O smislu tih odredaba vidjeti presudu McB. (C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582).

( 17 ) O pojmu povrede prava na skrb vidjeti presudu C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, t. 60. i sljedeće).

( 18 ) Naime, iako je sudac privremene pravne zaštite Tribunal de première instance de Bruxelles rješenjem od 19. prosinca 2013. privremeno dodijelio djetetovo boravište ocu, Tribunal de la jeunesse de Bruxelles je nasuprot tomu meritornom odlukom od 26. ožujka 2014., protiv koje je nadalje izjavljena žalba, dodijelio to boravište majci, što Cour d’appel de Bruxelles nije izmijenio privremenim mjerama koje je donio u djelomičnoj presudi od 30. srpnja 2014.

( 19 ) Podsjećam da je Okružni sud u Płońsku odlukom od 13. veljače 2014. iskoristio ovlast koju mu iznimno pruža članak 13. Haške konvencije, da odstupi od načela trenutačne predaje djeteta, propisanog u članku 12. te konvencije.

( 20 ) Vidjeti uvodnu izjavu 17. prvu rečenicu Uredbe Bruxelles II.a kao i presudu Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, t. 66.); moje stajalište vezano uz mišljenje 1/13 (EU:C:2014:2292, t. 84. i sljedeće) i mišljenje 1/13 (EU:C:2014:2303, t. 77. i sljedeće).

( 21 ) U tom smislu „obrazloženje“ prijedloga koji je doveo do donošenja Uredbe Bruxelles II.a,, koji je Komisija podnijela 3. svibnja 2002. (COM (2002) 222 final, SL C 203 E, str. 161.), upućuje u dijelu naslovljenom „Cilj“ da „država članica u kojoj se nalazi oteto dijete može donijeti privremenu zaštitnu mjeru o zadržavanju djeteta, koja će biti zamijenjena odlukom o skrbi koju će donijeti sud države članice uobičajenog boravišta djeteta“ [neslužbeni prijevod] (moje isticanje).

( 22 ) Ovaj značajan izričaj iz uvodne izjave 9. prvog prijedloga Uredbe o nadležnosti, priznavanju i izvršenju odluka u bračnim stvarima i stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, koji je Komisija podnijela 6. rujna 2001. (COM(2001) 505 final, SL C 332 E, str. 269.) [neslužbeni prijevod], navodio je da „[p]ravila o nadležnosti ne bi smjela isključiti donošenje mjera u državi članici gdje se nalazi dijete, da bi se dijete zaštitilo u slučaju nužde ili organiziralo izvršavanje roditeljske odgovornosti; međutim, sudovi države članice nadležni za meritum trebali bi imati zadnju riječ, uključujući mogućnost da ponište te mjere“ [neslužbeni prijevod] (moje isticanje).

( 23 ) Vidjeti ESLJP, Povse/Austrija, zahtjev br. 3890/11, t. 85. i 86. (dostupno na: http://hudoc.echr.coe.int/sites/eng/pages/search.aspx?i=001‑122449), presudu koja se odnosi na presudu Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400) koju je prije donio Sud. ESLJP je naglasio da su podnositelji zahtjeva mogli tražiti pred talijanskim sudovima, gdje je dijete imalo uobičajeno boravište, zaštitu svojeg temeljnog prava na poštovanje obiteljskog života, nakon što je donesena odluka o predaji djeteta u Italiju.

( 24 ) Osobito vidjeti ESLJP, X./Latvija, zahtjev br. 27853/09, t. 93., 96. i 100. (dostupno na: http://hudoc.echr.coe.int/sites/fra/pages/search.aspx?i=001‑138939).

( 25 ) Također vidjeti prvu rečenicu uvodne izjave 18. Uredbe Bruxelles II.a.

( 26 ) Iz drugog podstavka navedenog stavka 7. proizlazi da nadležni sud mora zaključiti predmet ako u navedenom roku o tome nije primio nikakve prijedloge.

( 27 ) Unatoč općem karakteru izraza upotrijebljenog u navedenom stavku 8., odnosno „sud nadležan u skladu s Uredbom [Bruxelles II.a]“, smatram, u svjetlu uvodne izjave 17., da se izraz ne odnosi na bilo koji sud koji bi bio nadležan na temelju bilo kojeg članka te uredbe, nego na onaj koji je odlučivao o skrbi nad djetetom u okviru postupka koji je predviđen njezinim člankom 11. stavcima od 6. do 8.

( 28 ) U skladu s načinima predviđenima člankom 40. i sljedećima Uredbe Bruxelles II.a

( 29 ) Moje isticanje. Izričaj je u množini jer je moguće da je pred više sudova te države članice, istog ili različitog stupnja, već bio pokrenut spor o skrbi za dijete u pitanju, kao što je to bio slučaj u glavnom postupku.

( 30 ) Moje isticanje. Vratit ću se na taj dio u točki 61. ovog stajališta.

( 31 ) Vidjeti Prijedlog zakona na osnovi kojega je donesen gore navedeni Zakon od 10. svibnja 2007., koji je belgijska vlada podnijela Zastupničkom domu Kraljevine Belgije 16. ožujka 2007., dokument 51‑3002/001, 2006.‑2007., str. 3. (dostupno na: http://www.lachambre.be/FLWB/pdf/51/3002/51K3002001.pdf).

( 32 ) U skladu s člancima 633.f i 1322.i belgijskog Zakona o sudovima, navedenim u točkama 14. i 15. ovog stajališta, taj je postupak isključivo predviđen za prvostupanjski sud koji je postao obiteljski sud koji se nalazi u mjestu sjedišta drugostupanjskog suda na čijem je području dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije svojeg nezakonitog odvođenja ili zadržavanja.

( 33 ) Vidjeti članak 1322.i, stavak 4. belgijskog Zakona o sudovima.

( 34 ) Poput Komisije, napominjem da se ta situacija, u kojoj su postupci pokrenuti istodobno pred sudovima iste države članice, razlikuje od one koja je obuhvaćena člankom 19. Uredbe Bruxelles II.a koji uređuje slučajeve litispendencije koji se pojavljuju „[a]ko su postupci koji se odnose na roditeljsku odgovornost u vezi s istim djetetom i o istom predmetu pokrenuti pred sudovima različitih država članica“ (moje isticanje). S druge strane, smatram, suprotno mišljenju koje je ta institucija iznijela na raspravi, da predmet istodobnih postupaka koji su ovdje razmatrani može biti isti kada se odlukom o skrbi odredi mjesto gdje će dijete živjeti, što može imati učinak na moguću predaju djeteta.

( 35 ) Vidjeti članke 22. do 24. Prijedloga Komisije (COM(2002) 222 final), koji su postali članak 11. Uredbe Bruxelles II.a, kao i „obrazloženje“ tog prijedloga koje u odnosu na članak 24. stavak 2. precizira da „središnje tijelo države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije svojeg odvođenja ili zadržavanja obvezno je zbog toga pokrenuti postupak, dok to isto može učiniti svaki nositelj roditeljske odgovornosti“ [neslužbeni prijevod] (moje isticanje).

( 36 ) Vidjeti bilješku predsjednice Vijeća Europske unije od 26. studenoga 2002. (br. 14733/02, str. 5. i 6. kao i str. 14. i sljedeće) koja ne upućuje jasno koje su u tom pogledu bile namjere članova Vijeća. Točka 17. te bilješke spominje samo da je takva odluka o zadržavanju „obična privremena mjera, a ne meritorna odluka. Stoga je nužno, u većini slučajeva, kasnije pokrenuti postupak pred sudovima države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije njegove otmice, koji zadržavaju nadležnost za meritorno odlučivanje“ (moje isticanje).

( 37 ) Vidjeti osobito McEleavy, P. „The New Child Abduction Regime in the European Union: Symbiotic Relationship or Forced Partnership?“, Journal of Private International Law, 2005., br. 1, str. 30. i bilješku 132.; Fulchiron, H. „La lutte contre les enlèvements d’enfants“, u: Fulchiron, H. i Nourissat, C. (ur.), Le nouveau droit communautaire du divorce et de la responsabilité parentale, Dalloz, Pariz, 2005., str. 249.; Pataut, E. „Commentaire de l’article 11“, u: Magnus, U. i Mankowski, P. (ur.), Brussels II bis Regulation, Sellier European Law Publishers, Munich, 2012., str. 142. i sljedeće, t. 63.

( 38 ) U skladu s navedenim praktičnim priručnikom, u ažuriranoj verziji od 1. lipnja 2005. (dostupno na: http://ec.europa.eu/civiljustice/parental_resp/parental_resp_ec_vdm_fr.pdf), „[a]ko je sud u državi članici podrijetla prethodno donio sudsku odluku u vezi s predmetnim djetetom, pismena se u načelu šalju tome sudu. Ako nije donesena takva odluka, informacije se šalju sudu nadležnom u skladu s pravom te države članice“ [neslužbeni prijevod] (vidjeti str. 36., moje isticanje). Komisija navodi da izričaj „u načelu“ omogućava mišljenje da su drugi načini, kao što je upućivanje specijaliziranom sudu, mogući. Međutim, na početku sljedeće rečenice navedena alternativa, koju je Komisija propustila navesti, mogla bi srušiti tu analizu.

( 39 ) Sud naime redovito podsjeća da prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo formulaciju te odredbe nego i njezin kontekst te cilj propisa kojih je ta odredba dio (vidjeti osobito presudu L, C – 656/13, EU:C:2014:2364, t. 38.).

( 40 ) Vidjeti osobito presude Rinau (EU:C:2008:406, t. 82.) i Povse (EU:C:2010:400, t. 78.).

( 41 ) Vidjeti osobito presude E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, t. 44. i 45.), C (EU:C:2014:2268, t. 50. i navedenu sudsku praksu) kao i L (EU:C:2014:2364, t. 48.).

( 42 ) U tom pogledu, vidjeti presude Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, t. 53. i 54.); Aguirre Zarraga (C‑491/10 PPU, EU:C:2010:828, t. 59. i sljedeće); Povse (EU:C:2010:400, t. 64.) kao i McB. (EU:C:2010:582, t. 60. i sljedeće).

( 43 ) Vidjeti osobito presude Rinau (EU:C:2008:406, t. 52.), Povse (EU:C:2010:400, t. 43.) i C (EU:C:2014:2268, t. 67.), kao i t. 15. i 16. bilješke predsjednice Vijeća od 26. studenoga 2002., op. cit.

( 44 ) Stavak 3. navedenog članka također nalaže da sud kojemu je podnesen zahtjev za predaju djeteta donese odluku, u pravilu, u roku od „najkasnije šest tjedana od dana podnošenja zahtjeva“. U stavku 6. zahtijeva se da se obavijest o informacijama izvrši „u roku od mjesec dana od datuma donošenja sudske odluke kojom je određeno da se dijete ne predaje“. U članku 7. dodaje da stranke moraju poslati svoje prijedloge sudu „u roku od tri mjeseca od datuma [obavijesti]“. Prema Izvješću Komisije Europskom parlamentu, Vijeću i Europskom gospodarskom i socijalnom odboru o primjeni Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000, od 15. travnja 2014. (COM(2014) 225 final) [neslužbeni prijevod], države članice nisu u praksi uvijek u mogućnosti pridržavati se prvog roka.

( 45 ) Upućivanje na odredbe „nacionalnog prava“ javlja se kako u navedenom stavku 6. (koji se odnosi na obavijest o informacijama vezanim za odluku o zadržavanju nadležnim tijelima država članica prema mjestu uobičajenog boravišta djeteta) tako i u navedenom stavku 7. (koji se odnosi na načine prema kojima o toj informaciji moraju biti obaviještene stranke koje moraju biti pozvane da podnesu prijedloge nadležnom sudu).

( 46 ) Formulacija spomenutog stavka 7. je općenita, tako što ta odredba navodi u množini „pred sudovima države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije svojeg nezakonitog odvođenja ili zadržavanja“ i ciljana je, po tome što triput upućuje na „sud“ koji prima informaciju iz stavka 6. i koji odlučuje o nastavku, bilo donoseći odluku bilo zaključujući predmet (moje isticanje).

( 47 ) Stvar je drukčija u pogledu odredbe koja ima za cilj utvrditi mjesnu nadležnost suda na način koji omogućava odrediti točan sud države članice, kao odredba koja je obrađena u mojem mišljenju u predmetima Sanders i Huber (C‑400/13 i C‑408/13, EU:C:2014:2171, t. 36.), još uvijek u tijeku na taj dan, koja se odnosila na „sud mjesta u kojem uzdržavana osoba ima uobičajeno boravište“ (moje isticanje).

( 48 ) U prilog postupovnoj prirodi pravila propisanih navedenim člankom 11., vidjeti Devers, A., „Les enlèvements d’enfants et le règlement ,Bruxelles II bis’“, u Fulchiron, H. (ur.), Les enlèvements d’enfants à travers les frontières, Bruylant, Bruxelles, 2004., str. 40.

( 49 ) U tom je smislu belgijska vlada naznačila na raspravi, vjerujem s punim pravom,, da je „glavni cilj članka 11. stavka 7. Uredbe utvrditi postupak koji treba slijediti u slučaju da u državi [uobičajenog boravišta djeteta] pred sudom nije pokrenut nijedan postupak o roditeljskoj odgovornosti […] kako bi se postupak mogao nastaviti bez povrede cilja hitnosti. Naprotiv, ako je već pokrenut postupak o meritumu u cijelosti ili u dijelu predmeta, […] uredba ostavlja državama članicama brigu o utvrđivanju postupka koji treba slijediti na nacionalnoj razini“. Komisija se pridružila tom stavu, precizirajući da u tom posljednjem slučaju „obveza o obavješćivanju stranaka nije propisana samom uredbom, to pitanje mora riješiti nacionalno postupovno pravo“.

( 50 ) Moje isticanje

( 51 ) Vidjeti točku 68. i sljedeće ovog stajališta.

( 52 ) Vidjeti obrazloženje u odnosu na članak 3. prijedloga zakona spomenutog u bilješci 30. ovog stajališta (str. 44. spomenutog prijedloga).

( 53 ) Nekoliko je država članica prilagodilo svoje unutarnje zakonodavstvo kako bi uzele u obzir zahtjeve iz te uredbe. Vidjeti Boele‑Woelki, K. i González Beilfuss, C., (ur.), Brussels II bis – Its Impact and Application in the Members States, Intersentia, Antwerpen, 2007.

( 54 ) U tom pogledu vidjeti odnosni doprinos belgijskog prava u „Dossier spécial – Concentration des compétences en relation avec la Convention de La Haye [de 1980] et d’autres instruments internationaux en matière de protection de l’enfance“, La Lettre des Juges sur la protection internationale de l’enfant, izdao Conférence de La Haye de droit international privé, svezak XX, ljeto‑jesen 2013., str. 5. i 6. (dostupno na: http://www.hcch.net/upload/newsletter/nl2013tome20fr.pdf).

( 55 ) Vidjeti obrazloženje u odnosu na članak 3. Prijedloga zakona, op. cit. (str. 44. spomenutog prijedloga).

( 56 ) Na tu temu vidjeti članak 1210‑4 francuskog Zakona o parničnom postupku i članak L. 211‑12 francuskog Zakona o organizaciji sudova kao i Nourissat, C. i Devers, A., „Étude 245 – Règles de compétence en matière matrimoniale et responsabilité parentale“, u Canivet, G. i dr. (ur.), Lamy Procédures communautaires, Pariz, 2008., t. 245. do 205. i sljedeće.

( 57 ) Vidjeti doprinos francuskog i njemačkog prava u „Dossier spécial – Concentration des compétences en relation avec la Convention de La Haye [de 1980] et d’autres instruments internationaux en matière de protection de l’enfance“, op. cit., str. 16. i 17. i sljedeće.

( 58 ) Vidjeti u cijelosti „Dossier spécial – Concentration des compétences en relation avec la Convention de La Haye [de 1980] et d’autres instruments internationaux en matière de protection de l’enfance“, op. cit. i pogotovo sintezu Lortieja, P., str. 2. i sljedeće, koja precizira da je u nekim državama članicama na koje se odnosi ta studija došlo do koncentracije nadležnosti u vezi s Uredbom Bruxelles II.a, odnosno prema njegovu mišljenju u Belgiji, Bugarskoj, Cipru, Finskoj, Francuskoj, Mađarskoj, Nizozemskoj, Njemačkoj i u Ujedinjenoj Kraljevini, te da je nadležnost ponekad rezervirana za jedan specijalizirani sud, posebice u Nizozemskoj i Švedskoj.

( 59 ) Vidjeti Praktični priručnik za primjenu Uredbe Bruxelles II.a, op. cit., str. 28. kao i izvještaj „Article 11 working group – Information on national procedures“, 2013. (dostupno na: https://e‑justice.europa.eu/content_parental_child_abduction‑309‑fr.do?clang=fr), str. 12. i sljedeće, gdje je naznačeno „[t]he following Member States appear not to have implemented concentration: Estonia, Latvia, Lithuania, Poland, Slovenia and Spain“.

( 60 ) Vodič za uspješnu primjenu Haške konvencije [iz 1980.] – Drugi dio – Provedbene mjere, 2003., str. xii i sljedeće, kao i str. 29. i sljedeće (dostupno na: http://www.hcch.net/index_fr.php?act=publications.details&pid=2781), koji nabraja prednosti koje donosi takva primjena. O važnosti tog vodiča unatoč nedostatku prisilnog učinka vidjeti ESLJP, gore naveden X./Latvija, t. 36.

( 61 ) Vidjeti točku 39. ovog stajališta.

( 62 ) Osim ako bi takva predaja bila protivna interesu djeteta.

( 63 ) O tom pitanju osobito vidjeti točku 57. ovog stajališta.

( 64 ) Vidjeti točku 54. i sljedeće ovog stajališta.

( 65 ) Presuda Rinau (EU:C:2008:406, t. 78. do 80.)

( 66 ) Također, specijalizirani sud u glavnom postupku dijelio je to mišljenje, s obzirom na to da je Tribunal de la famille de Bruxelles, pred kojim je pokrenut postupak nakon donošenja odluke o zadržavanju, uputio predmet Cour d’appel de Bruxelles pred kojim je prije pokrenut meritorni postupak.

( 67 ) U ovom je slučaju Cour d’appel de Bruxelles naložio u svojoj odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku mjeru socijalnog istraživanja očinskog okruženja kako bi izvidio, posebice, uvjete smještaja koje bi otac mogao pružiti djetetu i, po potrebi, očeve sposobnosti.

( 68 ) Vidjeti članak 198. stavak 2. Zakona od 30. srpnja 2013. navedenog u bilješci 6. ovog stajališta.

( 69 ) Stoga, u njemačkom pravu u takvom slučaju „odjeljak 13. [saveznog] Zakona [od 5. travnja 1990., kako je izmijenjen] nalaže lokalnom sudu da ustupi predmet specijaliziranom sudu“ (vidjeti „Dossier spécial – Concentration des compétences en relation avec la Convention de La Haye [de 1980] et d’autres instruments internationaux en matière de protection de l’enfance“, op. cit., str. 18.). Isto tako, po francuskom pravu, drugi sudovi pred kojima je pokrenut isti ili povezani postupak moraju nakon donošenja odluke o zadržavanju ustupiti predmet specijaliziranom sudu koji ima posebnu nadležnost (vidjeti članak 1210‑9 Zakona o parničnom postupku).

( 70 ) Kad je riječ o presudama Rinau (EU:C:2008:406, t. 63. i 64.) i Povse (EU:C:2010:400, t. 53.), ta vlada podsjeća da je Sud presudio, s jedne strane, da „[i]ako je apsolutno povezana s drugim područjima koja uređuje uredba, osobito s pravom na roditeljsku skrb, odluka kojom se nalaže predaja djeteta koja slijedi nakon odluke o zadržavanju uživa procesnu samostalnost, kako ne bi odgodila predaju nezakonito odvedenog ili zadržanog djeteta“ i, s druge strane, da „se ne može […] zaključiti [iz navedenog članka 11. stavka 7.] da odluka o skrbi djeteta predstavlja prethodni uvjet za donošenje odluke kojom se nalaže predaja [potonjeg]“ jer „ta odredba samo upućuje na krajnji cilj tih sudskih postupaka […], odnosno na uređenje djetetove situacije“ [neslužbeni prijevod] (moje isticanje).

( 71 ) Taj devolutivni učinak podrazumijeva da sud pred kojim je pokrenut žalbeni postupak može odlučiti o svim elementima spora i osobito o novim činjenicama koje su se dogodile nakon objave pobijane presude, kao što su naknadna postupanja jednog od roditelja.

( 72 ) Na raspravi belgijska je vlada precizirala to stajalište, ističući da bi specijalizirani sud zapravo raspolagao suverenim pravom ocjene je li primjerena i osobito u interesu djeteta osnovanost zahtjeva stranke koja ide za tim da se Cour d'appelu upute zajedno pitanje predaje djeteta i ono koje se odnosi na njegovu skrb, primjenjujući pravilo prema kojemu akcesoran slijedi glavni postupak.

( 73 ) Vidjeti po analogiji presudu Rinau (EU:C:2008:406, t. 81.).

( 74 ) Idem

( 75 ) ESLJP također inzistira na obvezi sudskih tijela države članice da „upotrijebe sva sredstva potrebna za hitno vođenje“ postupaka o roditeljskoj odgovornosti prema otetom djetetu i o njegovoj predaji, koji proizlaze iz Uredbe Bruxelles II.a, ističući da „protjecanje vremena može imati nepovratne posljedice na odnos između djece i onog roditelja s kojim dijete ne živi“ [neslužbeni prijevod] (vidjeti osobito ESLJP, Karoussiotis/Portugal, br. 23205/08, t. 85. i sljedeće, dostupno na: http://hudoc.echr.coe.int/sites/fra/pages/search.aspx?i=001‑103165).

( 76 ) Vidjeti presudu Povse (EU:C:2010:400, t. 62. do 66.).