ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
33

Kontekst članaka 179. i 183. Direktive o PDV‑u potvrđuje to tumačenje. Naime, kao što je to Sud već utvrdio, dok se njezini članci 178. do 183. odnose isključivo na uvjete ostvarivanja prava na odbitak, samo njegovo postojanje od trenutka u kojem nastaje obveza obračuna poreza koji se može odbiti obuhvaćeno je člancima 167. do 172. navedene direktive, koji se nalaze u poglavlju 1. njezine glave X., naslovljenom „Porijeklo i opseg prava na odbitak” (vidjeti u tom smislu presudu od 28. srpnja 2011., Komisija/Mađarska, C‑274/10, EU:C:2011:530, t. 44. i navedenu sudsku praksu). Iz toga proizlazi da se u Direktivi o PDV‑u jasno razlikuju materijalni uvjeti za ostvarivanje prava na odbitak PDV‑a i formalni zahtjevi za njegovo ostvarivanje (presuda od 28. srpnja 2016., Astone, C‑332/15, EU:C:2016:614, t. 47.). Prema tome, iako porezni obveznik mora zadovoljiti uvjete za ostvarivanje prava na odbitak PDV‑a i, osobito, podnijeti jedinstvenu prijavu PDV‑a za cjelokupno porezno razdoblje, ne smije ga se naknadno onemogućiti u tome da, s obzirom na nepostojanje protivnih odredbi u toj direktivi, istakne dio svojih prava i materijalnih zahtjeva koje za svaku transakciju izvodi iz spomenutog poglavlja 1.
21

Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se prevezeni otpad mora sastojati od mješavine papira, kartona i papirnatih proizvoda, tako da je svaka vrsta otpada od kojeg se sastoji mješavina obuhvaćena prvom, drugom ili trećom alinejom rubrike B3020 Dodatka IX. Baselskoj konvenciji, pri čemu ta mješavina usto sadržava do 10 % nečistoća, koje se sastoje od kartona za pakiranje tekućina (do 4 %), plastike (do 3 %), metala (do 0,5 %) te ostalih stranih materijala (do 3,5 %), poput stakla, kamenja, tekstila ili gume (u daljnjem tekstu: predmetna mješavina otpada). Te vrijednosti odgovaraju maksimalnim ograničenjima koje je odredila ESKA.
7

Članak 5. iste direktive propisuje: „1. U slučaju projekata koji na temelju članka 4. podliježu procjeni utjecaja na okoliš u skladu s ovim člankom i člancima 6. do 10., države članice donose potrebne mjere kako bi osigurale da nositelj projekta dostavi informacije navedene u Prilogu IV. u odgovarajućem obliku ako: (a) države članice smatraju da su te informacije važne za određenu fazu postupka izdavanja odobrenja i za određene značajke pojedinog projekta ili vrste projekta te za značajke okoliša na koje bi projekt mogao utjecati; (b) države članice smatraju da se od nositelja projekta može opravdano zahtijevati da prikupi te informacije uzimajući u obzir između ostalog aktualna saznanja i metode procjene. 2. Države članice moraju poduzeti sve potrebne mjere kako bi osigurale da, ako to zatraži nositelj projekta prije nego podnese zahtjev za izdavanjem odobrenja za provedbu projekta, nadležna tijela daju mišljenje o informacijama koje nositelj projekta mora dostaviti u skladu sa stavkom 1. Prije nego iznese svoje mišljenje, nadležno se tijelo mora savjetovati s nositeljem projekta i nadležnim tijelima iz članka 6. stavka 1. Činjenica da je nadležno tijelo dalo mišljenje u skladu s ovim stavkom ne sprečava ga da naknadno od nositelja projekta zatraži da dostavi dodatne informacije. Države članice mogu zahtijevati od nadležnih tijela da donesu navedeno mišljenje bez obzira na to traži li to nositelj projekta ili ne. 3. Podaci koje nositelj projekta mora dostaviti u skladu sa stavkom 1. uključuju najmanje: (a) opis projekta koji sadrži informacije o mjestu, nacrtu i veličini projekta; (b) opis predviđenih mjera izbjegavanja, smanjenja i po mogućnosti ispravljanja značajnih štetnih učinaka; (c) podatke potrebne za utvrđivanje i procjenu glavnih učinaka koje bi projekt mogao imati na okoliš; (d) pregled glavnih alternativnih rješenja koja je nositelj projekta proučio s naznakom najvažnijih razloga njegovog odabira, uzimajući u obzir učinke na okoliš; (e) netehnički sažetak informacija iz točaka (a) do (d). 4. Države članice moraju prema potrebi osigurati da svako tijelo koje raspolaže relevantnim informacijama, posebno u odnosu na članak 3., te informacije učini dostupnima nositelju projekta.”
23

U tom se pogledu sud koji je uputio zahtjev pita, konkretno, o tome protivi li se načelu proporcionalnosti to da nacionalna porezna tijela zahtijevaju od društva World Comm Trading da ponovno uvede razliku između iznosa početnog odbitka i ponovno izračunanog iznosa PDV‑a koji se može odbiti. On konkretno pita mogu li ta tijela zahtijevati takvo ponovno razlikovanje u situaciji poput one u glavnom postupku, u kojoj je oporezivi iznos bio ispravljen nakon ostvarenih popusta za isporuke proizvoda mobilne telefonije u Rumunjskoj, čak i ako je Nokia prestala obavljati svoju djelatnost u toj državi članici te više nije mogla izdati račun za popuste koji se odnose na domaće isporuke koji sadržava Nokijin rumunjski broj za PDV.
„1.

Je li ustupanje softvera jednog tijela javne vlasti drugome, koje je dogovoreno u pisanom obliku i povezano je s ugovorom o suradnji, ‚ugovor o javnoj nabavi’ u smislu članka 2. stavka 1. točke 5. Direktive [2014/24] ili je riječ o ugovoru koji ulazi u područje primjene te direktive u smislu njezina članka 12. stavka 4. – barem na početku, i to pod uvjetima iz točaka (a) do (c) potonje odredbe – ako preuzimatelj softvera, doduše, ne mora platiti cijenu ni naknadu troškova, ali ugovor o suradnji koji je povezan s ustupanjem softvera predviđa da svaki partner – te stoga i preuzimatelj softvera – drugom partneru bez naknade ustupi moguće buduće vlastite nadogradnje softvera koje, međutim, nije dužan razviti?
1

Svojom žalbom Mađarska zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 25. travnja 2018. Mađarska/Komisija (T‑554/15 i T‑555/15; u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2018:220), kojom je taj sud odbio njezinu tužbu za poništenje, s jedne strane, Odluke Komisije C(2015) 4805 final od 15. srpnja 2015. koja se odnosi na državnu potporu SA.41187 (2015/NN) – Mađarska – Zdravstveni doprinos poduzeća u sektoru duhanske industrije (SL 2015., C 277, str. 24.), i, s druge strane, Odluke Komisije C(2015) 4808 final od 15. srpnja 2015. o državnoj potpori SA.40018 (2015/C) (ex 2014/NN) – Izmjena pristojbe za nadzor prehrambenog lanca u Mađarskoj iz 2014. (SL 2015., C 277, str. 12.) (u daljnjem tekstu: sporne odluke) u dijelu u kojem nalažu obustavu primjene progresivne porezne stope zdravstvenog doprinosa poduzeća u sektoru duhanske industrije i pristojbe za nadzor prehrambenog lanca, kako proizlaze iz Zakona br. XCIV iz 2014. o zdravstvenom doprinosu poduzeća u sektoru duhanske industrije i izmjene iz 2014. Zakona br. XLVI iz 2008. o prehrambenom lancu i njegovoj službenoj kontroli.
7

U skladu s člankom 6. Direktive 2002/65, naslovljenim „Pravo odustajanja”: „1. Države članice osiguravaju da potrošač ima na raspolaganju 14 kalendarskih dana za odustajanje od ugovora bez kazne i bez navođenja razloga. […] Rok za odustajanje počinje teći: – od dana sklapanja ugovora na daljinu […] – od dana na koji potrošač primi obavijest o ugovornim uvjetima i informacijama u skladu s člankom 5. stavkom 1. ili 2., ako je to kasnije od dana iz prve alineje. […] 2. Pravo odustajanja ne primjenjuje se na: […] (c) ugovore koje su obje stranke u potpunosti ispunile na izričit zahtjev potrošača prije nego što je potrošač ostvario svoje pravo odustajanja. 3. Države članice mogu urediti da se pravo odustajanja ne primjenjuje na: (a) svaki kredit namijenjen prvenstveno stjecanju ili zadržavanju [prava vlasništva] na zemljištu ili postojećoj ili planiranoj građevini, odnosno renoviranju ili poboljšanju građevine; ili (b) svaki kredit osiguran bilo hipotekom na nekretnini bilo pravom vezanim za nekretninu, […] […] 6. Ako potrošač ostvari svoje pravo odustajanja, on to priopćuje prije isteka relevantnog roka, poštujući praktične upute koje je dobio u skladu s člankom 3. stavkom 1. točkom 3. podtočkom (d), i to sredstvima koja je moguće dokazati u skladu s nacionalnim pravom. Smatra se da je rok poštovan ako je obavijest, na papiru ili drugom trajnom mediju raspoloživom i pristupačnom primatelju, poslana prije isteka roka. […]”
7

Člankom 69. tog zakona, koji se odnosi na uslugu školskog prijevoza, određuje se: „(1) Okruzi i gradovi moraju u okviru svoje samoupravne nadležnosti osigurati prijevoz učenica i učenika do osnovnih škola i škola za djecu s posebnim potrebama koje se nalaze na njihovu području, ako učenice i učenici imaju boravište u saveznoj zemlji Porajnje‑Falačka i ako je put do škole bez korištenja prijevoznim sredstvom otežan. Isto vrijedi i za prijevoz učenika: 1. Do najbliže srednje škole […] Ako učenica ili učenik pohađa školu izvan savezne zemlje Porajnje‑Falačka, troškove prijevoza snosi okrug ili grad u kojem učenica ili učenik ima boravište. (2) Put do škole bez korištenja prijevoznim sredstvom otežan je ako je posebno opasan ili ako je najkraći, ne posebno opasan, put pješice od mjesta boravišta do osnovne odnosno srednje škole […] koju pohađaju duži dva odnosno četiri kilometra. […] (3) U slučaju pohađanja škole koja nije najbliža kako je gore navedeno u stavku 1. [podstavku 2. točki 1.], troškovi prijevoza učenika snosit će se samo do iznosa do kojeg bi se snosili u slučaju pohađanja najbliže škole. Pri određivanju najbliže škole u obzir se trebaju uzeti samo škole koje nude odabrani prvi strani jezik. […] (4) Ta se obveza prije svega ispunjava preuzimanjem nužnih troškova javnog prijevoza. Ako ne postoji prihvatljiva javna prometna povezanost, treba se uvesti prijevoz školskim autobusima. Troškovi drugih prijevoznih sredstava moraju se preuzeti samo do visine troškova koji su utvrđeni u prvoj rečenici ovog stavka.”
6

Članak 3. te direktive, naslovljen „Obveze javne usluge i zaštita kupaca”, u stavku 3. određuje: „Države članice poduzimaju odgovarajuće mjere radi zaštite krajnjih kupaca i osiguravanja visoke razine zaštite potrošača te posebno osiguravaju postojanje prikladnih mjera radi zaštite ugroženih kupaca, uključujući odgovarajuće mjere namijenjene tomu da im pomognu izbjeći prekid opskrbe plinom. U tom kontekstu one mogu donijeti odgovarajuće mjere za zaštitu kupaca u udaljenim područjima koji su priključeni na plinski sustav. Države članice mogu imenovati opskrbljivača zadnjeg izbora za kupce koji su priključeni na plinski sustav. One osiguravaju visoku razinu zaštite potrošača, osobito u pogledu transparentnosti općih uvjeta ugovora, općih informacija i mehanizama za rješavanje sporova. Države članice osiguravaju da povlašteni kupac ima stvarnu mogućnost promjene opskrbljivača. U pogledu najmanje kupaca iz kategorije kućanstvo, te mjere uključuju one koje su navedene u Prilogu A.” [neslužbeni prijevod]
65

Točno je da ovlasti iz članaka 80. do 82. Direktive 2007/64 i one iz njezina članka 83. može izvršavati isto nacionalno tijelo, kako je to izričito predviđeno člankom 83. stavkom 1. navedene direktive u vezi s njezinom uvodnom izjavom 52. Međutim, čak i u takvoj situaciji žalbeni postupci i postupci kažnjavanja iz članaka 80. do 82. Direktive 2007/64 i izvansudski postupci rješavanja sporova iz njezina članka 83. ostaju odvojeni i autonomni, tako da se ovlasti koje nacionalno tijelo ima u okviru žalbenih postupaka ne mogu izvršavati u okviru izvansudskih postupaka rješavanja sporova i obrnuto.
34

U tom pogledu, kao prvo, valja podsjetiti na to da, kao što je to već utvrđeno u točki 29. ove presude, te odredbe imaju doseg koji je u bitnome istovjetan onomu Direktive 90/435, s obzirom na to da je sudska praksa Suda koja se odnosi na drugu od tih dviju direktiva također primjenjiva na prvu od njih (rješenje od 14. lipnja 2018., GS, C‑440/17, neobjavljeno, EU:C:2018:437, t. 30.). Međutim, Sud je presudio da cilj Direktive 90/435 nije uvođenje sustava koji je zajednički svim društvima u državama članicama ni svim vrstama udjela (presude od 22. prosinca 2008., Les Vergers du Vieux Tauves, C‑48/07, EU:C:2008:758, t. 49. i od 1. listopada 2009., Gaz de France – Berliner Investissement, C‑247/08, EU:C:2009:600, t. 36.).
–

za Reliantco Investments LTD i Reliantco Investments LTD Limassol Sucursala Bucureşti, C. Stoica, L. Radu i D. Aragea, avocats,
36

Što se tiče cilja koji se sastoji od osiguranja pomlađivanja aktivnog osoblja, valja podsjetiti na to da se legitimnost takvog cilja od općeg interesa koji se odnosi na politiku zapošljavanja ne može razumno dovesti u pitanje, s obzirom na to da je on jedan od ciljeva izričito navedenih u članku 6. stavku 1. prvom podstavku Direktive 2000/78 i da je, u skladu s člankom 3. stavkom 3. prvim podstavkom UEU‑a, promicanje visoke razine zaposlenosti jedan od ciljeva koje nastoji postići Europska unija (vidjeti u tom smislu presudu od 16. listopada 2007., Palacios de la Villa, C‑411/05, EU:C:2007:604, t. 64.).
50

Sud je također presudio da članak 45. UFEU‑a i članak 7. stavak 2. Uredbe br. 492/2011 treba tumačiti na način da se djetetom pograničnog radnika koje neizravno može ostvariti socijalne povlastice iz potonje odredbe ne treba smatrati samo dijete koje je s njime u srodstvu, nego i dijete bračnog druga ili registriranog partnera navedenog radnika kada on uzdržava to dijete. Prema mišljenju Suda, potonji zahtjev proizlazi iz činjenične situacije, koju trebaju ocijeniti uprava i, ovisno o slučaju, nacionalni sudovi, na temelju dokaza koje pruži osoba o kojoj je riječ, a da pritom nije potrebno utvrditi razloge tog doprinosa niti brojčano izraziti njegov točan opseg (vidjeti u tom smislu presudu od 15. prosinca 2016., Depesme i dr., C‑401/15 do C‑403/15, EU:C:2016:955, t. 64.).
47

Međutim, u predmetnom slučaju, kad je riječ o drugim strankama u glavnom postupku, kao što je to istaknuto u točki 34. ove presude, sud koji je uputio zahtjev nedvosmisleno navodi da one same nisu nudile predmetne proizvode niti su ih stavljale na tržište, pri čemu u pogledu ostalog u tekstu svojeg pitanja pojašnjava da treća strana sama namjerava nuditi proizvode ili ih stavljati na tržište. Iz toga slijedi da druge stranke u glavnom postupku same ne rabe znak u okviru svoje vlastite komercijalne komunikacije.
–

za Nadzorno tijelo EFTA‑e, M. Sánchez Rydelski, C. Zatschler, C. Simpson i C. Howdle, u svojstvu agenata,
20

Uprava za financije prvom odlukom poništila je porezno rješenje koje se odnosi na razdoblje od srpnja do kolovoza 2013., uz obrazloženje da je društvo Herst podnijelo račune kojima se dokazuje da su drugi gospodarski subjekti kojima su goriva uzastopno preprodana djelovali u svojstvu organizatora prijevoza. Drugom odlukom uprava za financije potvrdila je porezno rješenje koje se odnosi na razdoblje od veljače 2011. do veljače 2013. Trećom odlukom to je tijelo izmijenilo porezno rješenje koje se odnosi na razdoblje od studenoga 2010. do siječnja 2011. te na razdoblje od ožujka do svibnja 2013. Herstu je dostavljeno rješenje o razrezu poreza u visini od 145381137 čeških kruna (CZK) (oko 5664520 eura) te mu je određena novčana kazna u visini od 30476215 CZK (oko 1187450 eura).
7

Člankom 35. Direktive 78/660 predviđa se: „1. (a) Dugotrajna aktiva mora se procijeniti po nabavnoj cijeni ili po trošku proizvodnje bez utjecaja na točke (b) i (c) dolje. (b) Nabavna cijena ili trošak proizvodnje dugotrajne aktive s ograničenim korisnim gospodarskim vijekom, mora se umanjiti za vrijednosna usklađivanja obračunata kako bi se vrijednost takve aktive sustavno otpisivala tijekom njenog korisnoga gospodarskog vijeka. (c) (aa) Vrijednosna usklađivanja mogu biti izvršena za dugotrajnu financijsku aktivu tako da je ona procijenjena po nižem iznosu koji joj se treba pripisati [s] datumom bilance. (bb) Vrijednosna usklađivanja se moraju izvršiti za dugotrajnu aktivu bez obzira da li je njezin koristan gospodarski vijek limitiran ili nije, tako da se ona procjenjuje po nižem iznosu koji joj se treba pripisati s datumom bilance ako se očekuje da će smanjenje vrijednosti te aktive biti trajno. (cc) Vrijednosna usklađivanja koja se navode u točkama (aa) i (bb) trebaju ići na teret računa dobiti i gubitka i potrebno ih je posebno objaviti u bilješkama uz financijski izvještaj ako nisu posebno iskazan[a] u računu dobiti i gubitka. (dd) Procjena po nižoj vrijednosti propisana u točkama (b) i (c) ne smije se nastaviti ako su prestali važiti razlozi zbog kojih su vrijednosna usklađivanja izvršena. (d) Ako je dugotrajna aktiva predmet iznimnog vrijednosnog usklađivanja samo zbog oporezivanja, iznos usklađenja kao i razlozi zbog čega su izvršen[a] trebaju biti naznačeni u bilješkama uz financijski izvještaj. 2. Nabavna cijena se obračunava uvećanjem plaćene cijene za sporedne rashode. 3. (a) Trošak proizvodnje obračunava se uvećanjem kupovne cijene sirovina i potrošnog materijala za troškove koji se neposredno pripisuju proizvodu koji je u pitanju. (b) Razuman udio troškova koji se samo posredno pripisuju proizvodu koji je u pitanju može se dodati troškovima proizvodnje u onoj mjeri u kojoj se oni odnose na period proizvodnje. 4. Kamata na kapital pozajmljen kako bi se financirala proizvodnja dugotrajne aktive može se uključiti u troškove proizvodnje do one mjere u kojoj se ona odnosi na period proizvodnje. U tom slučaju uključivanje takve kamate u okviru „Aktive” mora biti objavljeno u bilješkama uz financijski izvještaj.”
18

Najprije treba podsjetiti na to da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru postupka suradnje iz članka 267. UFEU‑a između nacionalnih sudova i Suda, zadaća Suda dati nacionalnom sudu koristan odgovor na temelju kojeg će moći riješiti predmet u kojem vodi postupak. U tom smislu Sud će, prema potrebi, preoblikovati pitanja koja su mu postavljena. Okolnost da je nacionalni sud formalno sastavio prethodno pitanje pozivajući se na neke odredbe prava Unije ne sprečava Sud da tom sudu da sve elemente tumačenja koji mogu biti korisni za donošenje odluke u postupku koji se vodi pred njim, bez obzira na to je li se na njih pozvao u svojim pitanjima. U tom smislu na Sudu je da iz svih podataka koje je dostavio nacionalni sud, a posebno iz obrazloženja zahtjeva za prethodnu odluku, izvuče one dijelove prava Unije koje je potrebno tumačiti imajući u vidu predmet spora (presuda od 28. ožujka 2019., Cogeco Communications, C‑637/17, EU:C:2019:263, t. 35.).
49

Ipak, kao što to proizlazi iz članka 52. stavka 1. Povelje, sloboda izražavanja nije apsolutno pravo te njezino ostvarivanje može biti ograničeno, pod uvjetom da su ta ograničenja predviđena zakonom i da poštuju bit tog prava, kao i načelo proporcionalnosti, odnosno ako su potrebna i ako doista odgovaraju ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba. Kao što je to nezavisna odvjetnica navela u točkama 65. do 69. svojeg mišljenja, u predmetnom slučaju to jest tako.
46

Također valja podsjetiti na to da je ustaljena sudska praksa Suda da, vodeći računa o obvezujućem karakteru nadzora državnih potpora koji Komisija provodi na temelju članka 108. UFEU‑a, s jedne strane, poduzetnici korisnici potpore načelno mogu imati legitimna očekivanja u vezi sa zakonitošću potpore samo ako je ona dodijeljena uz poštovanje postupka propisanog u tom članku i da, s druge strane, gospodarski subjekt koji postupa s dužnom pažnjom u pravilu mora imati mogućnost uvjeriti se da je taj postupak bio poštovan. Osobito kada je potpora primijenjena bez prethodne prijave Komisiji, tako da je nezakonita na temelju članka 108. stavka 3. UFEU‑a, korisnik potpore u tom trenutku ne može imati legitimna očekivanja o zakonitosti njezine dodjele (presuda od 5. ožujka 2019., Eesti Pagar, C‑349/17, EU:C:2019:172, t. 98. i navedena sudska praksa). Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 67. svojeg mišljenja, to vrijedi i u slučaju pojedinačnih potpora i u slučaju potpora dodijeljenih na temelju programa potpora.
7

U članku 4. Uredbe br. 1484/95 predviđa se: „1. Ako je razlika između inicijalne cijene o kojoj je riječ iz članka 1. stavka 2. i uvozne cijene CIF pošiljke o kojoj je riječ: (a) 10 % ili manje od inicijalne cijene, dodatna carina je jednaka nuli; (b) više od 10 %, ali manje ili jednako 40 % inicijalne cijene, dodatna carina iznosi 30 % iznosa koji premašuje 10 %; (c) veća od 40 %, no manja ili jednaka 60 % inicijalne cijene, dodatna carina je 50 % iznosa po kojem razlika prelazi 40 % plus dodatna carina koju dopušta točka (b); (d) veća od 60 %, no manja ili jednaka 75 %, dodatna carina je 70 % iznosa po kojem razlika prelazi 60 % inicijalne cijene, plus dodatne carine koju dopuštaju točke (b) i (c); (e) veća od 75 % inicijalne cijene, dodatna carina je 90 % iznosa po kojem razlika prelazi 75 %, plus dodatne carine koju dopuštaju točke (b), (c) i (d).”
35

Kako bi se odgovorilo na postavljena pitanja, valja podsjetiti na to da pravo Unije počiva na temeljnoj pretpostavci da svaka država članica dijeli sa svim drugim državama članicama i priznaje da i one s njom dijele niz zajedničkih vrijednosti na kojima se temelji Unija, kako je to navedeno u članku 2. UEU‑a. Ta pretpostavka podrazumijeva i opravdava postojanje uzajamnog povjerenja između država članica u priznavanju tih vrijednosti i stoga u poštovanju prava Unije koje ih provodi (presude od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci pravosudnog sustava), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 35. i od 15. listopada 2019., Dorobantu, C‑128/18, EU:C:2019:857, t. 45.).
148

Štoviše, s obzirom na to da je Opći sud u točkama 81., 87. i 88. pobijane presude istaknuo da je Komisija, kako bi ocijenila spojivost operativne potpore s unutarnjim tržištem, u Odluci 2014/883 primijenila Smjernice o državnim potporama za regionalne svrhe, kojima se provodi članak 107. stavak 3. točka (a) UFEU‑a, dok je u spornoj odluci primijenila Smjernice iz 2014., koje provode drukčije odredbe Ugovora, tj. članak 107. stavak 3. točka (c) UFEU‑a, dovoljno je navesti da, kao što to ističe Komisija, ta okolnost ne utječe ni na tumačenje sporne odluke, prema kojemu utvrđenje nespojivosti operativne potpore s unutarnjim tržištem u potonjoj odluci počiva na autonomnom i neovisnom pravnom temelju iz Smjernica iz 2014., ni na činjenicu da, kao što to proizlazi iz točke 142. ove presude, taj pravni temelj zadržava svoju valjanost bez obzira na eventualnu primjenu Smjernica iz 2014.
3

U skladu s uvodnim izjavama 1. i 2. te 12. do 15. Uredbe br. 261/2004: „(1) Aktivnost Zajednice u području zračnog prijevoza usmjerena je, pored ostalih stvari, na osiguravanje visoke razine zaštite putnika. Uz to, u potpunosti bi trebalo voditi računa o obvezama zaštite potrošača općenito. (2) Uskraćivanje ukrcaja i otkazivanje ili kašnjenje leta uzrokuju ozbiljne probleme i neugodnosti putnicima. […] (12) Problemi i neugodnosti, koje putnici imaju zbog otkazivanja leta, trebali bi također biti reducirani. To bi se trebalo postići poticanjem prijevoznika na to da o otkazivanju leta putnike izvijeste pravovremeno, odnosno prije vremena polaska predviđenog redom letenja i uz to im ponude prihvatljivo preusmjeravanje kako bi putnici mogli izvršiti druge pripreme. Ako putnici ne uspiju izvršiti navedeno, zračni prijevoznici su im dužni isplatiti nadoknadu, osim u slučajevima kada je do otkazivanja leta došlo zbog izvanrednih okolnosti koje se nije moglo izbjeći niti uz poduzimanje svih odgovarajućih [razumnih] mjera. (13) Putnici čiji je let otkazan trebali bi moći ili ostvariti povrat novca vrijednosti karte ili ostvariti preusmjeravanje po zadovoljavajućim uvjetima i trebali bi biti zbrinuti na odgovarajući način dok čekaju kasniji let. (14) U skladu s Montrealskom konvencijom, obveze stvarnih zračnih prijevoznika trebale bi biti ograničene ili u potpunosti isključene, u slučajevima kada je događaj uzrokovan izvanrednim okolnostima koje se nisu mogle izbjeći niti poduzimanjem svih odgovarajućih [razumnih] mjera. Takve se okolnosti mogu posebno pojaviti u slučajevima političke nestabilnosti, meteoroloških uvjeta koji onemogućuju izvođenje predmetnog leta, sigurnosnih rizika, neočekivanih nedostataka po pitanju sigurnosti leta i štrajkova koji utječu na operacije stvarnih zračnih prijevoznika. (15) Smatrat će se da postoje izvanredne okolnosti onda kad je utjecaj odluke, koju je donijela uprava zračnog prometa, u vezi s određenim zrakoplovom određenog dana [doveo] do dugog kašnjenja leta, kašnjenja leta preko noći, ili do otkazivanja jednog ili više letova tim zrakoplovom, iako su sve odgovarajuće [razumne] mjere poduzete od strane dotičnog zračnog prijevoznika kako bi se izbjeglo kašnjenje ili otkazivanje letova.”