MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØEA

od 19. prosinca 2018. ( 1 )

Predmet C‑681/17

slewo//schlafen leben wohnen GmbH

protiv

Sascha Ledowski

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Direktiva 2011/83/EU – Članak 6. stavak 1. točka (k) i članak 16. točka (e) – Ugovor sklopljen na daljinu – Pravo odustajanja – Izuzeća – Originalno zatvorena roba koja nije pogodna za povrat zbog zaštite zdravlja ili higijene – Eventualno uključivanje madraca s kojeg je nakon isporuke uklonjena zaštita – Uvjeti koje treba ispuniti kako bi se roba smatrala originalno zatvorenom – Doseg obveze informiranja potrošača o gubitku prava odustajanja”

I. Uvod

1. Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka) odnosi se na tumačenje članka 6. stavka 1. točke (k) i članka 16. točke (e) Direktive 2011/83/EU ( 2 ), koji se odnose na ograničavanje prava odustajanja koje potrošač načelno ima kad sklopi ugovor na daljinu.

2. Zahtjev je upućen u okviru spora o ostvarivanju prava odustajanja potrošača koji je nabavio madrac na internetskoj stranici te je htio vratiti tu robu nakon što je s nje uklonio zaštitnu foliju kojom je ta roba bila prekrivena prilikom isporuke.

3. Od Suda se traži da utvrdi treba li članak 16. točku (e) Direktive 2011/83 tumačiti na način da izuzeće od prava odustajanja predviđenog tom odredbom, koje se odnosi na „originalno zatvoren[u] rob[u] koja nije pogodna za povrat zbog zaštite zdravlja ili higijene”, obuhvaća robu, kao što je madrac, koja prilikom upotrebe može doći u izravan doticaj s ljudskim tijelom, ali je se odgovarajućim čišćenjem ipak može učiniti prikladnom za ponovnu prodaju. Smatram da na to pitanje treba odgovoriti niječno.

4. Ako Sud na prvo pitanje odluči odgovoriti potvrdno, trebat će potom utvrditi pod kojim se uvjetima ambalaža te vrste robe može smatrati originalno zatvorenom čijim se otvaranjem gubi pravo odustajanja u smislu navedenog članka 16. točke (e).

5. Usto, Sud treba odlučiti o načinu na koji trgovac treba pružiti informacije potrošaču u pogledu okolnosti u kojima potrošač gubi pravo odustajanja, s obzirom na članak 6. stavak 1. točku (k) te direktive.

II. Pravni okvir

6. U uvodnim izjavama 34., 37., 47. i 49. Direktive 2011/83 navodi se: „(34) Trgovac bi trebao potrošaču pružiti jasnu i razumljivu informaciju prije nego što se kupac obveže ugovorom na daljinu […]. […] (37) Budući da u slučaju prodaje na daljinu potrošač nije u mogućnosti vidjeti robu prije sklapanja ugovora, trebao bi imati pravo odustajanja. Iz istog bi razloga potrošaču trebalo dozvoliti da robu koju je kupio isproba i pregleda u mjeri koja je potrebna da se utvrde narav, karakteristike i funkcioniranje te robe. […] […] (47) Neki potrošači ostvaruju svoje pravo odustajanja nakon što su robu koristili u mjeri većoj nego što je to potrebno za utvrđivanje naravi, karakteristika i funkcioniranja robe. U tom slučaju potrošač ne bi trebao izgubiti pravo odustajanja, ali bi trebao biti odgovoran za eventualno umanjenu vrijednost robe. Radi utvrđivanja naravi, karakteristika i funkcioniranja robe potrošač bi trebao robom rukovati i pregledati je na isti način na koji mu se to dozvoljava u trgovini. Na primjer, odjeću bi potrošač trebao samo isprobati i ne treba mu dozvoliti da je nosi. Shodno tomu, tijekom roka za odustajanje potrošač bi trebao robom rukovati i pregledati je s dužnom pažnjom. Obveze potrošača u slučaju odustajanja ne bi trebale obeshrabriti potrošača da ostvari svoje pravo odustajanja. […] (49) I za ugovore na daljinu i za ugovore sklopljene izvan poslovnih prostorija potrebna su određena izuzeća od prava odustajanja. Pravo odustajanja moglo bi biti neprimjereno zbog, na primjer, naravi određene robe ili usluga. […]”

7. Člankom 6. stavkom 1. točkom (k) te direktive, pod naslovom „Obveze informiranja kod ugovora na daljinu i ugovora sklopljenih izvan poslovnih prostorija”, predviđa se da „[p]rije nego što ugovor na daljinu […] postan[e] obvezujući za potrošača, trgovac na jasan i razumljiv način pruža kupcu” niz informacija, među ostalim, „kada pravo odustajanja nije predviđeno u skladu s člankom 16., informaciju da potrošač neće moći iskoristiti pravo odustajanja ili, kada je to primjenjivo, okolnosti pod kojima potrošač gubi pravo odustajanja”.

8. Člankom 9. navedene direktive, naslovljenim „Pravo odustajanja”, u stavku 1. predviđa se da „[o]sim kad se primjenjuju izuzeci predviđeni u članku 16., potrošač ima rok od 14 dana da odustane od ugovora na daljinu […], a da za to ne navede nikakav razlog i da ne snosi troškove osim troškova predviđenih u članku 13. stavku 2. i članku 14.”

9. Na temelju članka 16. točke (e) navedene direktive, pod naslovom „Izuzeća od prava odustajanja”, „[d]ržave članice ne predviđaju pravo odustajanja određeno u člancima 9. do 15. u odnosu na ugovore na daljinu […] u pogledu […] isporuke originalno zatvorene robe koja nije pogodna za povrat zbog zaštite zdravlja ili higijene, a koja je nakon isporuke otvorena.”

III. Glavni postupak, prethodna pitanja i postupak pred Sudom

10. Tužitelj u glavnom postupku, slewo//schlafen leben wohnen GmbH (u daljnjem tekstu: slewo), jest poduzeće za internetsku prodaju koje, među ostalim, prodaje madrace.

11. Sascha Ledowski naručio je 25. studenoga 2014. madrac za privatne potrebe putem internetske stranice društva slewo. Opći uvjeti prodaje navedeni na primljenom računu sadržavaju „informacije za potrošače o odustajanju” koje glase kako slijedi: „Snosimo troškove povrata robe. […] Pravo odustajanja prijevremeno se gubi u sljedećim slučajevima: u slučaju ugovorâ o isporuci originalno zatvorene robe koja nije pogodna za povrat zbog zaštite zdravlja ili higijene, ako se ta roba nakon isporuke otvori”. Madrac je prilikom isporuke bio omotan zaštitnom folijom koju je S. Ledowski potom uklonio.

12. Porukom elektroničke pošte od 9. prosinca 2014. S. Ledowski informirao je društvo slewo da želi vratiti predmetni madrac te je od društva zatražio da organizira prijevoz tog madraca. Budući da njegov zahtjev nije bio ispunjen, preuzeo je troškove tog prijevoza.

13. S. Ledowski podnio je tužbu kako bi mu društvo slewo nadoknadilo plaćenu cijenu i troškove prijevoza, odnosno ukupan iznos od 1.190,11 eura, uvećan za kamate, kao i troškove odvjetničkog zastupanja u predsudskom postupku.

14. Tužba je prihvaćena presudom od 26. studenoga 2015. koju je donio Amtsgericht Mainz (Općinski sud u Mainzu, Njemačka). Tu je presudu u žalbenom postupku 10. kolovoza 2016. potvrdio Landgericht Mainz (Zemaljski sud u Mainzu, Njemačka) ( 3 ), uz obrazloženje da madrac nije higijenski proizvod ( 4 ) i da stoga potrošač ima pravo odustajanja čak i nakon što ukloni zaštitnu foliju.

15. Nakon što je društvo slewo podnijelo žalbu pred Bundesgerichtshofom (Savezni vrhovni sud, Njemačka), taj je sud ocijenio da ishod glavnog postupka ovisi o tumačenju odredbi iz članka 6. stavka 1. točke (k) i članka 16. točke (e) Direktive 2011/83. Stoga je taj sud odlukom od 15. studenoga 2017., koju je Sud zaprimio 6. prosinca 2017., odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li članak 16. točku (e) Direktive 2011/83 tumačiti na način da se u robu navedenu u toj odredbi, a koja nije pogodna za povrat zbog zaštite zdravlja ili higijene, ubraja i roba (kao što je madrac) koja, kada je se upotrebljava u skladu s njezinom namjenom, može doći u izravan doticaj s ljudskim tijelom, ali je trgovac odgovarajućim mjerama (čišćenja) ponovno može učiniti prikladnom za prodaju? 2. U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje: (a) Koje uvjete treba ispunjavati ambalaža robe da bi se tu robu moglo smatrati originalno zatvorenom u smislu članka 16. točke (e) Direktive 2011/83? (b) Treba li informacija koju trgovac u skladu s člankom 6. stavkom 1. točkom (k) Direktive 2011/83 treba pružiti prije nego što ugovor postane obvezujući biti pružena na način da se potrošača obavijesti da će, uzimajući konkretno u obzir predmet kupnje (u predmetnom slučaju: madrac) i činjenicu da je taj predmet originalno zatvoren, izgubiti pravo odustajanja ako ga otvori?”

16. Pisana očitovanja pred Sudom podnijeli su društvo slewo, S. Ledowski, belgijska i talijanska vlada, te Europska komisija. Nije održana rasprava.

IV. Analiza

17. Najprije ističem da se drugo prethodno pitanje, podijeljeno na dva dijela, upućuje Sudu samo u slučaju da na prvo prethodno pitanje odgovori potvrdno. Budući da predlažem da se na njega odgovori niječno, prema mojem mišljenju, Sud ne treba odlučiti o drugom pitanju. Međutim, radi sveobuhvatnosti i s obzirom na novost problematike koja proizlazi iz drugog pitanja, iznijet ću i svoja razmatranja u tom pogledu.

A. Pojam robe „koja nije pogodna za povrat zbog zaštite zdravlja ili higijene” u smislu članka 16. točke (e) Direktive 2011/83 (prvo pitanje)

18. Prije nego što započnem sa samom analizom prvog prethodnog pitanja, smatram da je prikladno naglasiti nekoliko ključnih aspekata koji se odnose na cijeli ovaj zahtjev za prethodnu odluku.

19. Kao prvo, ističem da se taj zahtjev, u pravnom kao i u praktičnom smislu, odnosi na vrlo specifično područje zaštite potrošača, odnosno na područje ugovora na daljinu koji su predmet posebnih odredbi Direktive 2011/83 ( 5 ), iako ti ugovori također podliježu pravilima opće primjene iz te direktive.

20. Konkretno, u njezinu članku 9. predviđa se da u pogledu takvih ugovora potrošači u načelu imaju pravo odustajanja ( 6 ), koje uključuje pravo na cjeloviti povrat, osim u slučaju nepravilne uporabe robe, i koje se može opravdati posebnim teškoćama s kojima se svaki kupac suočava kad zaključuje prodaju na daljinu. Naime, kao što se navodi u uvodnim izjavama 37. i 47. te direktive, potrošači tada ne mogu vidjeti i isprobati robu koja ih zanima prije nego što je naruče i prime, zbog čega im se daje rok za razmišljanje i eventualno odustajanje nakon što pregledaju isporučenu robu, iako su i trgovci zaštićeni od moguće zlouporabe tog prava ( 7 ). U skladu s tim uvodnim izjavama, potrošači stoga mogu isprobati i pregledati robu koju su kupili, ali samo u mjeri koja je potrebna da se utvrde narav, karakteristike i funkcioniranje te robe ( 8 ).

21. Međutim, jasno određena izuzeća od prava odustajanja navode se u članku 16. navedene direktive, čijom se točkom (e) isključuju isporuke „originalno zatvorene robe” koja „nije pogodna za povrat zbog zaštite zdravlja ili higijene” ( 9 ), ako je potrošač „nakon isporuke otvor[i]”. U toj fazi napominjem da mi se čini nesporno da se ti pojmovi razlikuju, ali da su ipak usko povezani i da predstavljaju kumulativne uvjete u svrhu primjene te odredbe. Člankom 6. stavkom 1. točkom (k) te direktive trgovcu se nalaže da potrošaču pruži informacije prije nego se sklopi ugovor na daljinu, konkretnije u pogledu izuzeća od prava odustajanja koje se predviđa člankom 16. točkom (e).

22. Kao drugo, želim podsjetiti na određena načela tumačenja prava Unije koja vrijede za sva pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev.

23. S jedne strane, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da u svrhu tumačenja odredbi Unije u kojima se ne upućuje na pravo država članica, kao što je slučaj s odredbama navedenim u ovom predmetu, treba uzeti u obzir ne samo tekst odredbe nego i njezin kontekst i cilj koji se želi postići propisom kojeg je dio ( 10 ).

24. S druge strane, što se, konkretnije, tiče odredbi prava Unije koje u skladu s člankom 169. UFEU‑a imaju za cilj pridonijeti pravilnom funkcioniranju unutarnjeg tržišta postizanjem visoke razine zaštite potrošača, kao što su odredbe o kojima je riječ u ovom predmetu ( 11 ), treba dati prednost tumačenju koje u najmanjoj mogućoj mjeri ( 12 ) ugrožava ostvarenje tog cilja ( 13 ) i uzeti u obzir podređeni položaj u kojem se potrošač nalazi u odnosu na trgovca ( 14 ).

25. Naposljetku, iz sudske prakse Suda proizlazi da odredbe prava Unije koje sadržavaju iznimke i osobito one odredbe kojima se ograničavaju prava dodijeljena radi zaštite, ne mogu dovesti do tumačenja kojim se prekoračuju granice slučajeva koji su izričito predviđeni predmetnim instrumentom ( 15 ), a da to usko tumačenje ne može naštetiti korisnom učinku i svrsi tako uspostavljenog ograničenja ( 16 ). Kao i sud koji je uputio zahtjev, smatram da treba strogo tumačiti odredbe Direktive 2011/83 na koje se odnosi ovaj zahtjev za prethodnu odluku, ako su te odredbe iznimka od općeg pravila prema kojem potrošači u načelu imaju pravo odustajanja kad sklope ugovore na daljinu. Napominjem da se taj pristup zagovara i u smjernicama o navedenoj direktivi, koje je objavila Komisijina Glavna uprava za pravosuđe ( 17 ).

26. Ovaj zahtjev za prethodnu odluku treba ispitati s obzirom na sva ta razmatranja.

27. Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pojam robe„koja nije pogodna za povrat zbog zaštite zdravlja ili higijene” iz članka 16. točke (e) Direktive 2011/83 tumačiti na način da se ta odredba odnosi na robu, kao što je madrac, koja kada je se upotrebljava u skladu s njezinom namjenom, može doći u izravan doticaj s ljudskim tijelom, ali je trgovac odgovarajućim mjerama čišćenja ipak ponovno može učiniti prikladnom za prodaju.

28. Očito je da se u tom pogledu suprotstavljaju dvije teze. U skladu s prvom tezom, koju zastupaju društvo slewo i belgijska vlada, potrošač ne treba imati pravo odustajanja u okolnostima koje se navode u tom pitanju. Suprotno tomu, u skladu s drugom tezom, koju zastupaju sud koji je uputio zahtjev, S. Ledowski, talijanska vlada i Komisija, potrošač u takvom slučaju ne smije izgubiti mogućnost ostvarivanja svojeg prava odustajanja. Slažem se s potonjom analizom iz sljedećih razloga.

29. Najprije, iako se u očitovanjima podnesenim Sudu iznose dvojbe u tom pogledu, prema mojem mišljenju, valja odmah odbaciti sporno pitanje jesu li madraci stvarno roba koja, „kada je se upotrebljava u skladu s njezinom namjenom, može doći u izravan doticaj s ljudskim tijelom”, kao što se navodi u tom pitanju. Takva kvalifikacija ne dovodi se u pitanje u pogledu isprobavanja odjeće, odnosno vrste robe koja se navodi kao primjer u uvodnoj izjavi 47. te direktive. Iako je točno da je u uobičajenim uvjetima korištenja madrac obično prekriven barem plahtom, ipak se ne može isključiti mogućnost da je potrošač, nakon što je uklonio ambalažu u kojoj mu je taj madrac dostavljen, nakratko isprobao madrac tako što je legao na njega a da ga prethodno nije prekrio. Nadalje, budući da sud koji je uputio zahtjev polazi od te pretpostavke, prema mojem mišljenju, nije na Sudu da tu pretpostavku dovodi u pitanje, s obzirom na to da je riječ o činjeničnoj ocjeni ( 18 ).

30. Usto, iz teksta prethodnog pitanja proizlazi da se, osim u posebnom slučaju madraca, kao što je onaj iz glavnog postupka, Sudu postavlja pitanje treba li potrošaču uskratiti pravo odustajanja ako nakon isporuke otvori robu koja može doći u izravan doticaj s tijelom ( 19 ), te se stoga pretpostavlja da je upotrebljavana na taj način, uključujući i slučajeve kada prodavatelj te robe može poduzeti odgovarajuće mjere čišćenja kako bi omogućio ponovnu prodaju, bez štete za zdravlje ili higijenu ( 20 ).

31. Sud koji je uputio zahtjev iznosi stajalište koje se, u smislu potvrdnog odgovora, zastupa u dijelu njemačke pravne teorije ( 21 ) i napominje da izraz „nije pogodna za povrat” eventualno može upućivati na to da je odlučujući element sâmo stanje robe nakon potrošačeva otvaranja, a ne to može li trgovac nakon toga, određenim mjerama čišćenja, robu ponovno učiniti prikladnom za prodaju. U istom smislu belgijska vlada tvrdi da je mogućnost ili nemogućnost čišćenja robe predviđene člankom 16. točkom (e) Direktive 2011/83 kriterij koji se ne navodi u toj odredbi i da tu odredbu valja usko tumačiti s obzirom na to da sadržava iznimku.

32. Međutim, smatram da zbog nedostatka preciznih naznaka u tekstu Direktive 2011/83 ili u povezanim pripremnim aktima ( 22 ), tu odredbu treba tumačiti usko, ali u skladu s ciljem koji je utvrdio zakonodavac ( 23 ), a to je visoka razina zaštite potrošača koji je sklopio ugovor na daljinu, pri čemu mu se u načelu omogućava da isproba robu koju je kupio a da je prethodno nije vidio, te da je vrati u slučaju da nije zadovoljan nakon tog isprobavanja. Stoga, prema mojem mišljenju, treba dati prednost tumačenju koje zagovara ograničavanje područja primjene izuzećâ od prava odustajanja, odnosno tumačenju prema kojem potrošaču treba omogućiti da vrati robu koja se može ponovno staviti u prodaju nakon čišćenja koje ne predstavlja preveliku obvezu za trgovca ( 24 ), a ne suprotnom tumačenju kojim se ograničavaju potrošačeve mogućnosti odustajanja.

33. Stoga se slažem s mišljenjem suda koji je uputio zahtjev, prema kojem pravo odustajanja ne treba isključiti na temelju tog članka 16. točke (e), osim u slučaju kad nakon otvaranja robu više nikako nije moguće vratiti u prodaju, iz stvarnih razloga zaštite zdravlja ili higijene jer je nemoguće, zbog same prirode predmetne robe, da trgovac poduzme mjere koje omogućuju ponovno stavljanje u prodaju a da se pritom ne povrijedi neki od tih zahtjeva ( 25 ).

34. S obzirom na predmetni slučaj, taj sud smatra, prema mojem mišljenju pravilno, da madrac koji je potrošač nakon otvaranja vratio, i stoga potencijalno upotrebljavao, nikako nije definitivno neprikladan za prodaju, kao što pokazuje upotreba hotelskih kreveta kojima se gosti koriste sukcesivno, postojanje tržišta rabljenim madracima kao i mogućnost čišćenja rabljenih madraca. Na temelju toga mi se čini da se madrac može usporediti s odjećom čiji je povrat trgovcu zakonodavac izričito predvidio ( 26 ), čak i nakon eventualnog isprobavanja koje uključuje izravan doticaj s tijelom jer se može pretpostaviti da je takvu robu moguće oprati s ciljem ponovnog stavljanja u prodaju a da se pritom ne ugrozi zdravlje ni higijena.

35. Napominjem da u slučaju da se neka roba na bilo koji način prekomjerno upotrebljavala tijekom potrošačeva isprobavanja, mogućnost utvrđivanja odgovornosti potonjeg potrošača, koja se navodi u uvodnoj izjavi 47. i predviđa u članku 14. stavku 2. te direktive, omogućuje ispravljanje „umanjenja vrijednosti” predmetne robe ( 27 ). Potonja odredba, s obzirom na to da se njome potrošaču dopušta da odustane i vrati robu čak i kad ju je oštetio, pri čemu potrošač prema potrebi treba nadoknaditi štetu trgovcu, prema mojem mišljenju potvrđuje tezu prema kojoj se članak 16. točka (e) odnosi samo na slučajeve u kojima je potpuno nemoguće robu ponovno staviti u prodaju a da pritom ne dođe do stvarne opasnosti od ugrožavanja zdravlja ili higijene.

36. Dodajem da teleološko i sustavno tumačenje, čije prihvaćanje zagovaram, ne može negativno utjecati na koristan učinak izuzeća iz navedenog članka 16. točke (e) ( 28 ), s obzirom na to da se u skladu sa svrhom te odredbe iz ponovne prodaje isključuje otvorena roba koja, nakon što je potrošač isproba na uobičajen način, može nepovratno naštetiti zdravlju ili higijeni.

37. Prethodnu analizu prema mojem mišljenju nije moguće pobiti činjenicom da se, kao što ističe sud koji je uputio zahtjev, u prethodno navedenim smjernicama ( 29 ) madraci navode među primjerima robe koja nije pogodna za povrat radi zaštite zdravlja ili higijene ( 30 ), u smislu navedenog članka 16. točke (e) i stoga tu robu treba isključiti iz prava odustajanja ako je se otvori nakon isporuke. Naime, napominjem da ta napomena nije popraćena nikakvim obrazloženjem koje bi potkrijepilo takav pristup. Prije svega, iako te smjernice mogu na koristan način pojasniti sadržaj navedene direktive, one ipak nemaju obvezujuću vrijednost u pogledu tumačenja te direktive, kao što se izričito navodi u preambuli ( 31 ). Naposljetku, napominjem da se uostalom sama Komisija u okviru ovog predmeta odlučila za suprotnu tezu.

38. Slijedom toga, smatram da članak 16. točku (e) Direktive 2011/83 treba tumačiti na način da se pojmom „originalno zatvorene robe koja nije pogodna za povrat zbog zaštite zdravlja ili higijene” navedenim u toj odredbi, ne obuhvaća roba, kao što je madrac, koja kada je se upotrebljava u skladu s njezinom namjenom, može doći u izravan doticaj s ljudskim tijelom, ali je trgovac odgovarajućim mjerama, osobito mjerama čišćenja, ponovno može učiniti prikladnom za prodaju.

B. Pojam „originalno zatvorene” robe u smislu članka 16. točke (e) Direktive 2011/83 (drugo pitanje, točka (a))

39. S obzirom na to da se drugo prethodno pitanje, osobito njegov prvi dio, upućuje samo u slučaju da Sud odgovori potvrdno na prvo prethodno pitanje, što prema mojem mišljenju ne bi trebao biti slučaj, moja razmatranja u pogledu navedenog dijela samo su podredna.

40. U točki (a) svojeg drugog pitanja, sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati koje značajke ambalaža treba imati kako bi se robu smatralo „originalno zatvorenom” u smislu članka 16. točke (e) Direktive 2011/83, u slučaju kad je predmetna roba obuhvaćena kategorijom robe „koja nije pogodna za povrat zbog zaštite zdravlja ili higijene”, na koju se odnosi izuzeće od prava odustajanja predviđeno tom odredbom ( 32 ). U skladu s obrazloženjem svoje odluke, taj sud pita, konkretnije, treba li tu vrstu robe pakirati tako da ju je „ne samo nemoguće ponovno zatvoriti nakon otvaranja, nego da usto i iz konkretnih okolnosti jasno proizlazi (na primjer, iz stavljanja znaka „originalno pakiranje”) da nije riječ o običnoj ambalaži u svrhu prijevoza, nego o zatvaranju robe iz zdravstvenih ili higijenskih razloga”.

41. Prema mojem mišljenju, iz upućenog pitanja i s njime povezanog obrazloženja proizlaze dvije različite problematike, kao što pokazuju očitovanja iznesena pred Sudom ( 33 ). Sud koji je uputio zahtjev s jedne strane pita kakva fizička svojstva treba imati ambalaža kako bi je se kvalificiralo kao „originalnu” u smislu članka 16. točke (e) Direktive 2011/83 i, s druge strane, je li eventualno potrebno na tu ambalažu staviti prepoznatljiv znak kojim bi se potrošačeva pozornost usmjerila na činjenicu da je riječ o takvom originalnom zatvaranju robe.

42. Kao prvo, što se tiče fizičkih svojstava ambalaža koja mogu proizaći iz te kvalifikacije, smatram da se pojam „originalno zatvorene” iz članka 16. točke (e) navedene direktive u toj direktivi ne definira ( 34 ). Prema mojem mišljenju, pripremni akti ne sadržavaju dodatne zaključke o tome što se podrazumijeva pod tim pojmom ( 35 ).

43. U prethodno navedenim smjernicama navodi se da bi za proizvod trebala postojati „stvarna zdravstvena zaštita ili higijenski razlozi za korištenje zatvorene ambalaže koja se može sastojati od zaštitnog omota ili folije” ( 36 ). Na početku se te formulacije, prema mojem mišljenju pravilno, isključuje to da trgovci slobodno mogu raspolagati izuzećima od prava odustajanja, originalnim pakiranjem robe koje nije opravdano prirodom robe s obzirom na navedene razloge ( 37 ), pri čemu izuzeća od tog prava, kojim potrošač u načelu raspolaže, apsolutno moraju biti iznimna ( 38 ). Suprotno tomu, te smjernice ne sadržavaju odgovor na pitanje koje materijalna obilježja trebaju imati tako navedeni zaštitni omot ili folija kako bi se ispunili zahtjevi iz navedenog članka 16. točke (e).

44. U tom pogledu smatram, kao što u biti istodobno predlažu društvo slewo ( 39 ), belgijska vlada ( 40 ) i Komisija, da je potrebno strogo se usredotočiti na svrhu koju „originalno zatvorena” roba treba ispuniti u smislu navedene točke (e). Prema mojem mišljenju, cilj je te odredbe isključiti iz prava odustajanja svu robu koju treba originalno zatvoriti u svrhu zaštite zdravlja ili higijene, odnosno spriječiti da potrošač takvu robu vrati trgovcu jer ta roba, nakon što se ukloni njezina zaštitna ambalaža, nepovratno gubi vrijednost u smislu jamčenja higijene odnosno zdravlja, tako da je se više ne može ponovno staviti na tržište ( 41 ).

45. Stoga je, kako bi se zaštitni sloj smatrao „originalnim” u smislu odredbe, prema mojem mišljenju nužno da se njime na pouzdan način jamči čistoća proizvoda koji sadržava. Taj kriterij pretpostavlja da je ta ambalaža dovoljno otporna kako bi očuvala tu čistoću i da se ne može otvoriti a da je se time ne ošteti na vidljiv način, tako da se sa sigurnošću može zaključiti da je kupac mogao isprobati predmetnu robu. Na primjer, plastični film ili metalna folija koji su zavareni, te ih je stoga nakon namjernog otvaranja nemoguće vratiti u prvobitno stanje, mogu ispunjavati te zahtjeve.

46. Suprotno tomu, kao što mi se čini da predlaže talijanska vlada, čini mi se pretjeranim zahtijevati da se ambalažom, kako bi je se moglo obuhvatiti tom kvalifikacijom, treba jamčiti „aseptičnost proizvoda, kao što je slučaj sa steriliziranim proizvodima ( 42 ). Naime, točno je da se članak 16. točka (e) Direktive 2011/83 odnosi na „zaštitu zdravlja”, ali se u njemu navodi i „higijena”, čime se, prema mojem mišljenju, ne opravdava gospodarsko ulaganje trgovaca na tako visokoj razini kakva nastaje zbog obveze stavljanja sve robe koja bi mogla biti obuhvaćena tom odredbom u takvu aseptičnu odnosno steriliziranu ambalažu.

47. Kao drugo, što se tiče posebne oznake, kao što je ona koju predviđa sud koji je uputio zahtjev, koja se treba nalaziti na ambalaži koja se smatra „originalnom” u smislu navedenog članka 16. točke (e) ( 43 ), slažem se sa stajalištem društva slewo i Komisije prema kojem ništa ne upućuje na to da je, u svrhu primjene te odredbe, potrebno ispuniti takav vizualni kriterij, uz prethodno opisana fizička svojstva koja ambalaža prema mojem mišljenju treba imati.

48. Naime, ni iz teksta točke (e), ni iz odredbi koje ju okružuju, pa čak ni iz pripremnih akata ( 44 ) ne proizlazi da su autori Direktive 2011/83 namjeravali naložiti trgovcu obvezu informiranja takve prirode nakon sklapanja ugovora, u pogledu prava na odustajanje ( 45 ). Da je zakonodavac Unije prilikom isporuke smatrao potrebnim informirati potrošača pomoću oznaka na ambalaži prodanog proizvoda, on bi to zasigurno učinio, kao što se predviđa drugim instrumentima koji se odnose na zaštitu potrošača ( 46 ).

49. Stoga, u slučaju da Sud odluči odgovoriti na točku (a) drugog prethodnog pitanja, trebao bi, prema mojem mišljenju, odgovoriti da je „originalno zatvorena” roba u smislu članka 16. točke (e) Direktive 2011/83 ona roba koja je zapakirana tako da je svako otvaranje ambalaže nepovratno, tako da se sa sigurnošću može zaključiti da je kupac mogao isprobati predmetnu robu, a da se pritom na toj ambalaži ne treba nužno nalaziti posebna oznaka koja izričito upućuje na to da je riječ o originalno zatvorenoj robi čijim se otvaranjem utječe na potrošačevo pravo odustajanja. Prema mojem mišljenju, tu eksplicitnu informaciju, naprotiv, treba pružiti u okviru predugovornog informiranja predviđenog člankom 6. stavkom 1. navedene direktive, o kojem će biti riječ u nastavku.

C. Obveza informiranja potrošača o okolnostima gubitka prava odustajanja s obzirom na članak 6. stavak 1. točku (k) Direktive 2011/83 (drugo pitanje, točka (b))

50. Budući da je navedeno da se drugo prethodno pitanje, uključujući drugi dio tog pitanja, upućuje samo u slučaju da Sud odgovori potvrdno na prvo prethodno pitanje, što ne predlažem, razmatranja u pogledu navedenog dijela iznosim samo podredno.

51. Tim se pitanjem polazi od pretpostavke prema kojoj je roba, stavljena u prodaju na daljinu, zaista originalno zatvorena i isključena iz povrata prodavatelju zbog zaštite zdravlja i higijene u smislu članka 16. točke (e) Direktive 2011/83, te se stoga na nju ne odnosi pravo odustajanja koje u načelu ima potrošač.

52. Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li u takvoj situaciji trgovac, na temelju članka 6. stavka 1. točke (k) te direktive, prije zaključivanja prodaje na konkretan način usmjeriti pozornost potrošača na činjenicu da će izgubiti pravo odustajanja ako otvori robu, pri čemu izričito navodi kupljeni predmet i činjenicu da je taj predmet originalno zatvoren, ili ga trgovac treba informirati samo apstraktno, pri čemu samo citira tekst navedene direktive u općim uvjetima prodaje ( 47 ).

53. U potporu potonjem pristupu društvo slewo ističe da se tekstom navedenog članka 6., u njegovu trenutačnom obliku, samo nalaže informiranje potrošača „prije” nego što dovrši narudžbu, tako da trgovac ispunjava zahtjeve Direktive 2011/83 pružajući opću predugovornu informaciju o pravu odustajanja, kojoj se eventualno mogu dodati razlozi za izuzeće koje je odredio zakonodavac. Dodaje da navođenje konkretnih pojašnjenja o tom pravu uz svaki proizvod koji se proda na internetu nije u skladu s ciljem zaštite potrošača ( 48 ) i da je dovoljno pružiti posebne informacije nakon sklapanja ugovora. S. Ledowski ne zauzima stajalište o tom pitanju, pri čemu se poziva na svoj negativni odgovor na prvo prethodno pitanje. Belgijska i talijanska vlada kao i Komisija, podredno, predlažu da se članak 6. stavak 1. točka (k) navedene direktive tumači na način da je trgovac dužan potrošača izričito upozoriti na činjenicu da će izgubiti pravo odustajanja ako otvori predmetnu robu. Slažem se s potonjim stajalištem, iz razloga koje ću navesti u nastavku.

54. Najprije ističem da tekst članka 6. Direktive 2011/83 sadržava određen broj izričitih napomena o obvezi informiranja koja se nalaže trgovcu koji namjerava sklopiti ugovor na daljinu s potrošačem ( 49 ).

55. Što se tiče trenutka u kojem treba pružiti sve informacije predviđene člankom 6. ( 50 ), iz stavka 1. prve rečenice proizlazi da ih je potrebno pružiti na razumljiv način „[p]rije no što ugovor […] postan[e] obvezujući za potrošača” ( 51 ), tako da dodatne informacije koje se mogu pružiti u kasnijoj fazi, među ostalim prilikom isporuke robe ( 52 ), nemaju izravan utjecaj na to je li trgovac ispunio tu obvezu ili nije. Usto, što se tiče „načina” ( 53 ) na koji treba pružiti tu informaciju, u istom se stavku nalaže da to treba biti „jasan i razumljiv način”, odnosno nedvosmisleno i, prema mojem mišljenju, tako da je prosječni europski potrošač koji je prosječno obaviješten i koji postupa s uobičajenom pažnjom i opreznošću ( 54 ), u stanju donijeti informiranu odluku o preuzimanju obveze ( 55 ).

56. Nadalje, s obzirom na predmet prethodnog informiranja o kojem je konkretnije riječ u ovom slučaju, u točki (k) navedenog stavka 1., koja se odnosi na situacije u kojima „pravo odustajanja nije predviđeno[ ( 56 )] u skladu s člankom 16.[ ( 57 )]” navedene direktive, izričito se zahtijeva da se potrošaču pruži „informacij[a] da […] neće moći iskoristiti pravo odustajanja ili, kada je to primjenjivo, okolnosti pod kojima […] gubi pravo odustajanja” ( 58 ). Suprotno tomu, tom se odredbom ne pojašnjava sadržaj informacije koju trgovac u takvom slučaju treba pružiti potrošaču, kako bi se tu informaciju smatralo dovoljno jasnom” ( 59 ).

57. Međutim, s obzirom na ciljeve propisa među kojima je i članak 6. stavak 1. točka (k) Direktive 2011/83, smatram da tu odredbu treba tumačiti na način da trgovac ne ispunjava zahtjeve te odredbe ako u općim uvjetima, kao što je ovdje bio slučaj, samo navodi tekst članka 16. točke (e) navedene direktive ( 60 ). Trgovac koji namjerava prodavati na daljinu robu obuhvaćenu kategorijom koja se posebno predviđa navedenim člankom 16. točkom (e) trebao bi, prema mojem mišljenju, kao što predviđa sud koji je uputio zahtjev, bez odgađanja izričito i konkretno upozoriti potrošača o činjenici da će izgubiti pravo odustajanja koje mu pripada ako poduzme određenu radnju koja ga lišava tog prava, odnosno ako otvori predmetnu robu, pri čemu navodi konkretno tu određenu robu i činjenicu da je ona originalno zatvorena ( 61 ).

58. To je tumačenje, prema mojem mišljenju, jedino kojim se može, s jedne strane, postići visoka razina zaštite potrošača koja se predviđa Direktivom 2011/83 i za koju je navedeni članak 6. stavak 1. točka (k) jedan od ključnih elemenata, te s druge strane, jamčiti puni koristan učinak informiranja koji se zahtijeva tom odredbom ( 62 ), kao i, štoviše, izbjeći to da se trgovce previše lako oslobodi obveza koje imaju s obzirom na pravo odustajanja, koje čini temelj navedene direktive i to treba i ostati.

59. U tom pogledu napominjem da je Sud u sličnom kontekstu već odlučio da je sustav zaštite koji se predviđa pravom Unije, u koji se ubraja i obveza trgovca da potrošaču pruži sve informacije potrebne za ostvarivanje njegovih prava, osobito prava odustajanja, pod pretpostavkom da je potrošač, kao slabija strana, svjestan svojih prava o kojima ga se izričito informira pisanim putem ( 63 ). Dodajem da je Sud istaknuo da je obveza informiranja potrošača okosnica opće strukture propisa donesenih u tom području ( 64 ), kao ključno jamstvo učinkovitog ostvarivanja prava na raskid ugovora koje je dodijeljeno potrošačima i, stoga, korisnog učinka zaštite potrošača koji je zakonodavac zamislio ( 65 ). Razmatranja koja su tako iznesena u pogledu direktiva 85/577 i 97/7, prema mojem su mišljenju relevantna i u ovom predmetu, s obzirom na to da su te direktive stavljene izvan snage i zamijenjene Direktivom 2011/83 ( 66 ).

60. Prema tomu, u slučaju da će Sud odlučivati o točki (b) drugog prethodnog pitanja, prema mojem mišljenju, članak 6. stavak 1. točku (k) Direktive 2011/83 treba tumačiti na način da, ako je roba originalno zatvorena u okolnostima predviđenim u članku 16. točki (e) te direktive, trgovac prije sklapanja ugovora o prodaji na daljinu ima obvezu izričitog informiranja potrošača o tome da gubi pravo odustajanja ako otvori isporučenu robu, pri čemu konkretno navodi potonju robu i činjenicu da je ona originalno zatvorena.

V. Zaključak

61. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je postavio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka) odgovori na sljedeći način: Članak 16. točku (e) Direktive 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o pravima potrošača, izmjeni Direktive Vijeća 93/13/EEZ i Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 85/577/EEZ i Direktive 97/7/EZ Europskog parlamenta i Vijeća treba tumačiti na način da pojam „originalno zatvorene robe koja nije pogodna za povrat zbog zaštite zdravlja ili higijene ” iz te odredbe, ne obuhvaća robu kao što je madrac, koja kada je se upotrebljava u skladu s njezinom namjenom, može doći u izravan doticaj s ljudskim tijelom, ali je trgovac odgovarajućim mjerama, osobito mjerama čišćenja, ponovno može učiniti prikladnom za prodaju.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o pravima potrošača, izmjeni Direktive Vijeća 93/13/EEZ i Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 85/577/EEZ i Direktive 97/7/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2011., L 304, str. 64.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 260.) Pojašnjavam da se Direktiva 85/577 od 20. prosinca 1985. odnosila na zaštitu potrošača u pogledu ugovora sklopljenih izvan poslovnih prostorija (SL 1985., L 372, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 3.), dok se Direktiva 97/7 od 20. svibnja 1997. odnosila na zaštitu potrošača s obzirom na sklapanje ugovora na daljinu (SL 1997., L 144, str. 19.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 30.).

( 3 ) Presuda dostupna na sljedećoj internetskoj adresi: https://beck‑online.beck.de/Dokument?vpath=bibdata%2Fents%2Fbeckrs%2F2016%2Fcont%2Fbeckrs.2016.127864.htm (vidjeti osobito t. 21. i sljedeće točke).

( 4 ) U smislu članka 312.g stavka 2. prvog podstavka točke 3. Bürgerliches Gesetzbucha (Građanski zakonik, u daljnjem tekstu: BGB) čiji je tekst istovjetan tekstu članka 16. točke (e) Direktive 2011/83

( 5 ) Specifične odredbe koje se djelomično podudaraju s odredbama primjenjivim na ugovore sklopljene izvan poslovnih prostorija (vidjeti osobito članak 6. i sljedeće članke te direktive)

( 6 ) Pravo odustajanja koje se ostvaruje pod uvjetima utvrđenim u člancima 9. do 15. te direktive

( 7 ) U presudi od 3. rujna 2009., Messner (C‑489/07, EU:C:2009:502, t. 20. i 25.), koja se odnosi na Direktivu 97/7 zamijenjenu Direktivom 2011/83, ističe se da se pravilima o pravu odustajanja „nastoji ispraviti nepovoljan položaj u koji se dovodi potrošača koji je sklopio ugovor na daljinu, tako da mu se pruži odgovarajući rok za razmišljanje tijekom kojeg on ima mogućnost ispitati i isprobati stečenu robu”, a da mu se pritom „ne dodijele prava koja prelaze ono što je nužno kako bi mu se omogućilo da učinkovito ostvari [to] pravo”.

( 8 ) Vidjeti članak 14. stavak 2. Direktive 2011/83 te njezinu uvodnu izjavu 47. u kojoj se pojašnjava dužna pažnja s kojom potrošač treba postupati tijekom tog ispitivanja, te se navodi primjer odjeće, koju bi trebalo samo isprobati, a ne nositi.

( 9 ) Vidjeti također uvodnu izjavu 49. te direktive u skladu s kojom bi „[p]ravo odustajanja moglo […] biti neprimjereno zbog, na primjer, naravi određene robe ili usluga”.

( 10 ) Vidjeti osobito presude od 7. kolovoza 2018., Verbraucherzentrale Berlin (C‑485/17, EU:C:2018:642, t. 27.), kao i od 17. listopada 2018., Günter Hartmann Tabakvertrieb (C‑425/17, EU:C:2018:830, t. 18.).

( 11 ) Taj cilj proizlazi iz uvodnih izjava 3., 4. i 65. te iz članka 1. Direktive 2011/83.

( 12 ) S obzirom na to da se način tumačenja raznih instrumenata prava Unije kojima se nastoji postići taj cilj može razlikovati ovisno o različitim načinima koje ti instrumenti predviđaju za postizanje tog cilja (vidjeti osobito presudu od 19. rujna 2018., Bankia, C‑109/17, EU:C:2018:735, t. 36 i sljedeće točke).

( 13 ) Vidjeti presude od 13. rujna 2018., Starman (C‑332/17, EU:C:2018:721, t. 26. do 30.) i od 25. listopada 2018., Tänzer & Trasper (C‑462/17, EU:C:2018:866, t. 28. i 29.).

( 14 ) Vidjeti osobito presude od 13. rujna 2018., Wind Tre i Vodafone Italia (C‑54/17 i C‑55/17, EU:C:2018:710, t. 54.) i od 4. listopada 2018., Kamenova (C‑105/17, EU:C:2018:808, t. 34.), u kojoj se navodi da se „potrošač[a] […] smatr[a] manje informiranom, ekonomski slabijom i pravno manje iskusnom stranom u odnosu na svojeg suugovaratelja”.

( 15 ) Vidjeti osobito presude od 25. siječnja 2018., Schrems (C‑498/16, EU:C:2018:37, t. 27.), kao i od 20. rujna 2018., OTP Bank i OTP Faktoring (C‑51/17, EU:C:2018:750, t. 54.).

( 16 ) Vidjeti osobito presude od 1. ožujka 2012., González Alonso (C‑166/11, EU:C:2012:119, t. 26. i 27.) i od 27. rujna 2017., Nintendo (C‑24/16 i C‑25/16, EU:C:2017:724, t. 73. i 74.).

( 17 ) Vidjeti odjeljak 6.8., str. 61. i 62. tog dokumenta iz lipnja 2014., koji je dostupan na internetskoj adresi: https://ec.europa.eu/info/sites/info/files/crd_guidance_hr.pdf.

( 18 ) U pogledu podjele ovlasti između suda koji je uputio zahtjev i Suda, s obzirom na činjenični okvir zahtjeva za prethodnu odluku i njegova opravdanja, vidjeti osobito presude od 20. ožujka 1997., Phytheron International (C‑352/95, EU:C:1997:170, t. 12. i 14.) i od 13. veljače 2014., Maks Pen (C‑18/13, EU:C:2014:69, t. 30.).

( 19 ) Zbog predvidljivosti i pravne sigurnosti, koje i društvo slewo navodi u pogledu protivljenja pojedinačnom pristupu, čini mi se da je zaista poželjno da Sud pruži tumačenje koje nije ograničeno na posebnosti slučaja, odnosno na posebnu kategoriju madraca, nego uključuje slične situacije koje navodi sud koji je uputio zahtjev.

( 20 ) Iako značenje pojmova „zaštite zdravlja” i „higijene” u smislu članka 16. točke (e) Direktive 2011/83 nije okosnica ovog prethodnog pitanja, ipak pojašnjavam da ti pojmovi, prema mojem mišljenju, upućuju na različite stvarnosti i da tumačenje te odredbe koje je u skladu s prvim od tih razloga za izuzeće od prava odustajanja a fortiori vrijedi za drugi razlog s obzirom na to da je ugrožavanje zdravlja očito ozbiljnije od negativnog utjecaja na higijenu.

( 21 ) U tom smislu sud koji je uputio zahtjev osobito navodi Wendehorst, C., „Članak 312.g”, Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, urednik F. J. Säcker i dr., sv. 2., sedmo izdanje, Beck, München, 2016., t. 24. i sljedeće točke. U suprotnom smislu vidjeti osobito Schirmbacher, M., i Schmidt, S., „Verbraucherrecht 2014 – Handlungsbedarf für den E‑Commerce”, Computer und Recht, 2014., str. 112., kao i Lorenz, S., „BGB – Članak 312.g”, Beck‑online.Grosskommentar, Beck, München, 2018., t. 26. i sljedeće točke.

( 22 ) Vidjeti osobito Prijedlog Komisije od 8. listopada 2008. koji je doveo do donošenja Direktive 2011/83 (COM(2008) 614 final, osobito str. 31., članak 19. stavak 1., koji se odnosi na izuzeća od prava odustajanja u području ugovora na daljinu, kojim se nije predviđalo predmetno izuzeće); mišljenje Europskoga gospodarskog i socijalnog odbora o tom prijedlogu (SL 2009., C 317, str. 59., osobito točku 5.5.4., u kojoj se navodi mogućnost takvog izuzeća), kao i izvješće Europskog parlamenta od 22. veljače 2011. o tom prijedlogu (A7-0038‑2011, osobito str. 74. na kojoj se nalazi amandman 130., koji je doveo do uključivanja odredbe koja je postala točka (e) sadašnjeg članka 16., bez objašnjenja). U skladu s Rott, P., „More coherence? A higher level of consumer protection? A review of the new Consumer Rights Directive 2011/83/EU”, Revue européenne de droit de la consommation, 2012., br.°3, str. 381., to izuzeće odgovara zahtjevima kozmetičke industrije.

( 23 ) U skladu s pravilima tumačenja navedenima u točki 23. i sljedećim točkama ovog mišljenja

( 24 ) Naime, kao što se navodi u uvodnoj izjavi 4. odredbe Direktive 2011/83 koje se odnose na ugovore na daljinu imaju za cilj „promicanje stvarnog potrošačkog unutarnjeg tržišta na kojem se postiže prava ravnoteža između visoke razine zaštite potrošača i konkurentnosti poduzeća” (moje isticanje).

( 25 ) Taj sud pojašnjava, prema mojem mišljenju pravilno, da „[o] tome može biti riječ, primjerice, ako svaka ponovna uporaba robe od strane treće osobe iz zdravstvenih razloga (načeti farmaceutski proizvodi) ili higijenskih aspekata (četkice za zube, ruževi, erotski proizvodi) u skladu s trgovačkom praksom ni u kojem slučaju ne dolazi u obzir i koju k tomu trgovac ne može učiniti ponovno prikladnom za prodaju mjerama kao što su čišćenje ili dezinfekcija kao rabljenu robu, vraćeni proizvod ili slično.

( 26 ) U pogledu naknada koje snosi trgovac vidjeti osobito presudu od 3. rujna 2009., Messner (C‑489/07, EU:C:2009:502, t. 29.), koja se odnosi na Direktivu 97/7 koju je zamijenila Direktiva 2011/83, kao i presudu od 2. ožujka 2017., Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main (C‑568/15, EU:C:2017:154, t. 24. i 26.).

( 27 ) U skladu s navedenim člankom 14. stavkom 2. „[p]otrošač je odgovoran za eventualnu umanjenu vrijednost robe samo kada je ona posljedica rukovanja robom koje prelazi okvir potreban da bi se utvrdila narav, karakteristike i funkcioniranje robe”.

( 28 ) U skladu sa sudskom praksom navedenom u bilješci 16. ovog mišljenja

( 29 ) Smjernice navedene u bilješci 17. ovog mišljenja (odjeljak 6.8.2, str. 56.)

( 30 ) U navedenim smjernicama također se navode „kozmetički proizvodi poput ruževa” uz sljedeće pojašnjenje: „Za druge kozmetičke proizvode koji se ne mogu smatrati originalno zatvorenima radi zaštite zdravlja ili higijenskih razloga, trgovac može potrošaču pružiti drugi način njihova isprobavanja u trgovini, primjerice uključivanjem besplatnog probnog proizvoda. Na taj način potrošači ne bi morali otvarati ambalažu proizvoda kako bi ostvarili svoje pravo ustanovljavanja prirode i značajki proizvoda”.

( 31 ) Kako slijedi: „Ovaj dokument nije pravno obvezujući i samo pruža smjernice. Mjerodavno tumačenje prava EU‑a ostaje u isključivom području nadležnosti Suda Europske unije (SEU). Ovaj dokument nije formalno tumačenje prava EU‑a niti pruža pravne savjete o pitanjima nacionalnog prava. Ove se smjernice objavljuju pod isključivom odgovornošću [Komisijine] Glavne uprave za pravosuđe”.

( 32 ) Naime, Komisija preporučuje da se to pitanje preoblikuje pri čemu se poziva na to da „cilj prethodnog postupka nije davanje savjetodavnih mišljenja na općenita ili hipotetska pitanja već stvarna potreba za učinkovitim rješavanjem spora” i navodi presudu od 16. prosinca 1981., Foglia (244/80, EU:C:1981:302, t. 18.). Međutim, predloženo preoblikovanje prema mojem mišljenju nije nužno jer mi se ne čini da je odgovor na pitanje koje je postavio nacionalni sud korisno kako bi mu se omogućilo da odluči u sporu koji je pokrenut pred tim sudom (vidjeti osobito presudu od 1. veljače 2017., Município de Palmela, C‑144/16, EU:C:2017:76, t. 20.).

( 33 ) Napominjem da, iako je društvo slewo iznijelo argumentaciju u pogledu tih dviju problematika, belgijska i talijanska vlada kao i Komisija ipak inzistiraju na prvoj od njih. S. Ledowski pak ne iznosi očitovanja u pogledu drugog prethodnog pitanja, uz obrazloženje da je odgovor na prvo pitanje negativan.

( 34 ) Kao što navodi društvo slewo, smatram da smisao koji treba pridati tom pojmu nije nužno isti kao i onaj koji vrijedi za jednake pojmove koji se upotrebljavaju, u drukčijem kontekstu, u točki (i) navedenog članka 16., koja se odnosi na „isporuke originalno zatvorenih audio ili video snimki ili računalnih programa koji su otvoreni nakon isporuke”. U tom slučaju, u skladu sa smjernicama navedenim u bilješci 17. ovog mišljenja, potrošač nema mogućnost „isprobati” digitalni sadržaj koji se nalazi na zapakiranim opipljivim nosačima podataka (CD‑i, DVD‑i itd.) tijekom trajanja razdoblja prava odustajanja (odjeljak 12.2., str. 74.). Prema mojem mišljenju, zabrana povrata robe nakon otvaranja pakiranja stoga je povezana s razlozima (kao što je mogućnost jednokratne upotrebe ili kopiranja sadržaja) različitim od razloga koji se odnosi na cjelovitost same robe (zbog zaštite zdravlja i higijenskih razloga), kojim se opravdava izuzeće iz točke (e) tog članka.

( 35 ) Konkretno, odlomci prijedloga Komisije i izvješća Parlamenta navedeni u bilješci 22. ovog mišljenja ne sadržavaju nikakvo objašnjenje o smislu izraza „originalno zatvoren”.

( 36 ) Vidjeti odjeljak 6.8.2., str. 56. dokumenta navedenog u bilješci 17.

( 37 ) Isto tako Karstoft, S., Forbrugeraftaleloven med kommentarer, Jurist- og Økonomforbundets Forlag, Kopenhagen, 2018., str. 461., smatra da je radi zaštite zdravlja ili higijene opravdanije originalno zatvoriti robu intimne prirode, kao što su donje rublje ili kupaći kostimi, nego madrace.

( 38 ) Vidjeti također točku 25. ovog mišljenja.

( 39 ) Prema tvrdnjama društva slewo, treba razlikovati „dodatnu ambalažu”, kao što je karton u kojem se nalazi krema za lice, čija je svrha spriječiti oštećenje robe tijekom skladištenja ili prijevoza, i „ambalažu s higijenskom svrhom”, kao što je odstranjiva metalna ili plastična folija koja se obično nalazi ispod poklopca posudice za kremu. U konkretnom slučaju madraca istodobno zaštićenih kartonom i zavarenim plastičnim filmom, samo potonji element, koji jamči higijenu proizvoda, čini „originalno zatvorenu robu” u smislu navedenog članka 16. točke (e).

( 40 ) Belgijska vlada smatra da „izraz ‚originalno zatvorena roba’ treba shvatiti na način da se njime misli na posebnu mjeru pakiranja koju trgovac poduzima kako bi zapakirao robu tako da je nitko ne može otvoriti a da se to ne primijeti i da otvaranje originalno zatvorene robe znači da trgovac kojem se roba vrati treba poduzeti istu posebnu mjeru kako bi iznova zapakirao robu”.

( 41 ) Vidjeti u tom smislu Hoeren, T., i Föhlisch, C., „Ausgewählte Praxisprobleme des Gesetzes zur Umsetzung der Verbraucherrechterichtlinie”, Computer und Recht, 2014., str. 245.

( 42 ) Talijanska vlada smatra da se takva kvalifikacija ne može primijeniti na madrace, uz obrazloženje da se oni pakiraju, za potrebe prodaje, u ambalažu čija je jedina namjena zaštita od prljanja ili oštećenja tijekom prijevoza, a ne jamčenje aseptičnosti koja se ne osigurava ni tijekom njihove proizvodnje, za razliku od robe koja se mora prodavati sterilizirana, kao što su medicinski proizvodi.

( 43 ) Oznaka koja se može sastojati od posebnog otiska ili etikete na ambalaži kako bi se potrošača obavijestilo o tome da je roba originalno zatvorena zbog zaštite zdravlja ili higijene i da će u slučaju da otvori pakiranje izgubiti pravo odustajanja.

( 44 ) Vidjeti osobito dokumente navedene u bilješci 22. ovog mišljenja.

( 45 ) Pojašnjavam da se opća obveza informiranja potrošača nakon sklapanja ugovora na daljinu, s ciljem potvrde ugovora, ipak predviđa člankom 8. stavkom 7. te direktive, u pogledu svih informacija predviđenih člankom 6. stavkom 1. samo ako ih trgovac nije pružio potrošaču na trajnom nosaču podataka prije sklapanja ugovora. Na potonju se odredbu odnosi točka (b) drugog prethodnog pitanja (vidjeti t. 50. i sljedeće točke ovog mišljenja).

( 46 ) Na primjer Direktiva 2000/13/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. ožujka 2000. o usklađivanju zakonodavstava država članica o označivanju, prezentiranju i oglašavanju hrane (SL 2000., L 109, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 7., str. 77.)

( 47 ) Sud koji je uputio zahtjev smatra da sam citat može biti teško razumljiv pravnom laiku, što ide u prilog tezi prema kojoj je trgovac na odgovarajući način ispunio svoju obvezu informiranja samo ako je, prije nego što je ugovor postao obvezujuć, potrošaču izričito skrenuo pozornost na činjenicu da se njegovo pravo odustajanja gubi ako se roba otpakira, pri čemu konkretno navodi predmet ugovora (u ovom slučaju madrac), kao i činjenicu da je roba originalno zatvorena i način na koji je zatvorena.

( 48 ) Društvo slewo tvrdi da bi tako potrošač bio preplavljen nepotrebnim informacijama i da bi u slučaju da kupi nekoliko proizvoda, za svaki od njih morao provjeriti može li izgubiti pravo odustajanja, osobito ako počini radnje, kao što je otvaranje robe.

( 49 ) S obzirom na predmet glavnog postupka, pojašnjavam da se u uvodnoj izjavi 12. i članku 6. stavku 8. Direktive 2011/83 navodi da obveze informiranja koje se predviđaju u toj direktivi trebaju upotpuniti, dajući im prema potrebi prednost, obveze informiranja iz Direktive 2000/31/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2000. o određenim pravnim aspektima usluga informacijskog društva na unutarnjem tržištu, posebno elektroničke trgovine (SL 2000., L 178, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 39., str. 58.) koja, prema mojem mišljenju, ne pruža korisne naznake za odgovaranje na ovo prethodno pitanje.

( 50 ) Osobito one koje su navedene u članku 6. stavku 1. točkama (a) do (t).

( 51 ) Iz uvodne izjave 34. navedene direktive izričito proizlazi da informacija koja se pruža treba biti razumljiva, osobito, prema tekstu u njezinoj verziji na francuskom jeziku („informations claires et exhaustives”). Napominjem da je u drugim jezičnim verzijama upotrijebljen drukčiji tekst, među ostalim, na engleskom jeziku („clear and comprehensible information”) i na njemačkom jeziku („in klarer und verständlicher Weise informieren”). Međutim, tim se različitim izrazima (moje isticanje) svima naglašava, prema mojem mišljenju, da potrošač mora biti u potpunosti informiran prije sklapanja ugovora.

( 52 ) Na primjer informacije koje proizlaze iz ambalaže proizvoda, predviđene u točki (a) drugog prethodnog pitanja.

( 53 ) Taj se zahtjev u ovom slučaju odnosi na sadržaj informacije, a ne na njezin oblik, kako bi ga se razlikovalo od zahtjeva povezanih s formalnim uvjetima stricto sensu koje treba poštovati u ugovoru na daljinu na temelju Direktive 2011/83, navedenih u njezinu članku 8. U tom smislu vidjeti osobito, u pogledu Direktive 97/7 koju je zamijenila Direktiva 2011/83, presudu od 5. srpnja 2012.Content Services (C‑49/11, EU:C:2012:419, t. 42. do 51.).

( 54 ) U skladu s mjerilom koje Sud obično primjenjuje u svojoj sudskoj praksi koja se odnosi na zaštitu potrošača (vidjeti osobito presude od 7. lipnja 2018., Scotch Whisky Association, C‑44/17, EU:C:2018:415, t. 47. i 52., kao i od 13. rujna 2018., Wind Tre i Vodafone Italia, C‑54/17 i C‑55/17, EU:C:2018:710, t. 51.)

( 55 ) Kao što navodi talijanska vlada, „potrošaču treba omogućiti da dobro shvati doseg trgovačke ponude i ograničenja svojih prava od prvog kontakta s prodavačem, čija ponuda treba biti u skladu s određenim pravilima jasnoće i preciznosti te stoga sadržavati sve ključne elemente kako bi se potrošaču omogućilo da točno utvrdi doseg i uvjete”.

( 56 ) Za razliku od stavka 1. točke (h) koja se odnosi na situacije u kojima „postoji pravo odustajanja” i kojom se u tom pogledu utvrđuje informiranje potrošača o „uvjet[ima], istek[u] roka i postup[cima] za ostvarivanje toga prava”. Vidjeti u tom pogledu zahtjev za prethodnu odluku koji je upućen u predmetu Walbusch Walter Busch (C‑430/17).

( 57 ) Napominjem da tom općom formulacijom, članak 6. stavak 1. točka (k) Direktive 2011/83 obuhvaća sve slučajeve izuzeća od prava odustajanja koji se predviđaju člankom 16., a ne samo slučaj koji se predviđa točkom (e) potonjeg članka, koji je predmet prethodnih pitanja upućenih u okviru ovog predmeta.

( 58 ) Čini mi se da se ovo prethodno pitanje odnosi samo na potonji slučaj.

( 59 ) Pripremni akti tog teksta ne sadržavaju, prema mojem mišljenju, korisno pojašnjenje u tom pogledu (vidjeti osobito izvješće Parlamenta koje se navodi u bilješci 22. ovog mišljenja, i konkretnije, amandman koja se odnosi na članak 9. stavak 1 točku (e)a, str. 58. i 59., kao i obrazloženje, str. 119. i 120.).

( 60 ) Vidjeti navođenje predmetnih općih uvjeta, navedenih u bilješki 11. ovog mišljenja.

( 61 ) U skladu sa smjernicama navedenim u bilješci 17. ovog mišljenja, „[p]rimjerice, za konzerviranu hranu koja je originalno zatvorena u smislu članka 16. točke (e) [Direktive 2011/83,] trgovac bi trebao [na temelju članka 6. stavka 1. točke (k) te direktive], obavijestiti potrošača da, zbog zaštite zdravlja i higijenskih razloga potrošač gubi pravo odustajanja ako su konzerve otvorene” (vidjeti odjeljak 6.2., str. 47.).

( 62 ) U praksi je moguće da potrošač odluči da neće naručiti robu kad shvati da su isprobavanje te robe, nakon što mu se ona isporuči, i njezin eventualni povrat, ograničeni zato što je ta roba originalno zatvorena.

( 63 ) Vidjeti presude od 13. prosinca 2001., Heininger (C‑481/99, EU:C:2001:684, t. 45.), od 10. travnja 2008., Hamilton (C‑412/06, EU:C:2008:215, t. 33.) i od 17. prosinca 2009., Martín Martín (C‑227/08, EU:C:2009:792, t. 26.), koje se odnose na Direktivu 85/577, kao i presudu od 5. srpnja 2012., Content Services (C‑49/11, EU:C:2012:419, t. 34. i sljedeće), koja se odnosi na Direktivu 97/7.

( 64 ) O glavnim značajkama tog potrošačeva prava na informacije, koje su institucije Europske unije vrlo rano priznale, vidjeti Aubert de Vincelles, C., „Protection des intérêts économiques des consommateurs – Droit des contrats”, JurisClasseur Europe, svezak iz 2010., t. 19.

( 65 ) Vidjeti presudu od 17. prosinca 2009., Martín Martín (C‑227/08, EU:C:2009:792, t. 27.), koja se odnosi na obvezu informiranja potrošača propisanu člankom 4. Direktive 85/577.

( 66 ) U smislu prenošenja, s obzirom na Direktivu 2011/83, sudske prakse Suda koja se odnosi na direktive 85/577 i 97/7, vidjeti presude od 7. kolovoza 2018., Verbraucherzentrale Berlin (C‑485/17, EU:C:2018:642, t. 35. i sljedeće točke) odnosno od 2. ožujka 2017., Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main (C‑568/15, EU:C:2017:154, t. 26.).