ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
18

Porezna i carinska uprava pak tvrdi da portugalski sustav oporezivanja, koji se primjenjuje na UCI‑je koji su osnovani i posluju u skladu s nacionalnim propisima, i onaj koji se primjenjuje na UCI‑je koji su osnovani i imaju sjedište u Njemačkoj po svojoj prirodi nisu usporedivi s obzirom na to da se ni prvim od tih sustava ne isključuje oporezivanje dividendi na teret subjekata koji su njime pokriveni, bilo primjenom administrativnih pristojbi bilo posebnim porezom predviđenim u članku 88. stavku 11. Zakonika o porezu na dobit pravnih osoba. Uzimajući u obzir činjenicu da se oporezivanje dividendi provodi na različite načine, smatra da ništa ne upućuje na to da je porezni teret u odnosu na dividende koje su primili UCI‑ji koji su osnovani i posluju u skladu s portugalskim propisima manji od tereta u odnosu na dividende koje je u Portugalu primio subjekt poput društva AllianzGI‑Fonds AEVN. Porezna i carinska uprava dodaje da nije dokazano da za dio poreza u odnosu na koji društvo AllianzGI‑Fonds AEVN nije ostvarilo povrat to neće moći ostvariti njegovi ulagači.
56

U tom pogledu valja podsjetiti na to da, kao što to proizlazi iz ustaljene sudske prakse, iako je doduše organizacija pravosuđa u državama članicama u njihovoj nadležnosti, činjenica jest da su pri izvršavanju te ovlasti države članice dužne poštovati obveze koje za njih proizlaze iz prava Unije i da to može biti tako osobito kad je riječ o nacionalnim pravilima za donošenje odluka o imenovanju sudaca i, ovisno o okolnostima, pravilima u vezi sa sudskim nadzorom primjenjivima u kontekstu takvih postupaka imenovanja i pravilima kojima se uređuje stegovni sustav primjenjiv na suce (vidjeti u tom smislu presude od 15. srpnja 2021., Komisija/Poljska (Sustav stegovnih mjera za suce), C‑791/19, EU:C:2021:596, t. 56. i 61. i navedenu sudsku praksu i od 16. studenoga 2021., Prokuratura Rejonowa w Mińsku Mazowieckim i dr., C‑748/19 do C‑754/19, EU:C:2021:931, t. 36. i navedenu sudsku praksu).
17

Tijelo nadležno za mirovine podnijelo je protiv te presude žalbu u kasacijskom postupku Sądu Najwyższem (Vrhovni sud, Poljska). U prilog svojoj žalbi navedeno je tijelo istaknulo, kao prvo, da se presuda Tomaszewska odnosila na tumačenje članka 45. stavka 1. Uredbe br. 1408/71, koji odgovara članku 6. Uredbe br. 883/2004, a ne na tumačenje članka 46. stavka 2. Uredbe br. 1408/71, koji odgovara članku 52. stavku 1. Uredbe br. 883/2004 i o kojem je riječ u glavnom postupku. Kao drugo, ta se presuda, prema mišljenju spomenutog tijela, treba primjenjivati samo na činjenična stanja koja su slična stanju u predmetu u kojem je ona donesena. Kao treće, primjena u ovom predmetu tumačenja članka 45. Uredbe br. 1408/71 koje je prihvaćeno u presudi Tomaszewska dovela bi do toga da bi se razdoblja bez doprinosa navršena na temelju zakonodavstva Republike Poljske uzela u obzir u većoj mjeri nego što je to predviđeno u poljskom pravu, što bi imalo za posljedicu povećanje udjela poljskog sustava socijalnog osiguranja u pripadajućem davanju osigurane osobe. Kao četvrto, iz točke 2. Odluke br. H6 Administrativne komisije za koordinaciju sustava socijalne sigurnosti od 16. prosinca 2010. o primjeni određenih načela u odnosu na zbrajanje razdoblja u skladu s člankom 6. Uredbe br. 883/2004 (SL 2011., C 45, str. 5.) proizlazi da država primateljica zbraja razdoblja osiguranja koja priopće druge države članice bez dovođenja u pitanje njihove kakvoće, tako da se poljsko tijelo socijalnog osiguranja ne može obvezati na to da nacionalna razdoblja osiguranja uzme u obzir u većoj mjeri od one koja je predviđena u nacionalnom pravu.
73

Naposljetku, Opći sud je u točki 64. pobijane presude utvrdio da s obzirom na to da nadležnost tijela za imenovanje nije ograničena, ne može se isključiti to da, da je administrativna istraga provedena pažljivo i nepristrano, ona mogla dovesti do drukčije prvotne ocjene činjenica te stoga do različitih posljedica.
34

Iz informacija kojima Sud raspolaže proizlazi da su ta pitanja rezultat niza Komisijinih odluka kojima je ona redom odobrila, 3. svibnja 2002. (potpora N 461/2001) (SL 2002., C 146, str. 7.; u daljnjem tekstu: odluka o odobrenju iz 2002.), prvotni program potpora, a zatim, 21. lipnja 2005. (potpora N 582/2004) (SL 2005., C 240, str. 21.) i 11. ožujka 2008. (potpora N 326/2007) (SL 2008., C 134, str. 1.; u daljnjem tekstu: odluka o odobrenju iz 2005. i odluka o odobrenju iz 2008.), naknadne izmjene tog programa (u daljnjem tekstu sve tri odluke zajedno: predmetne odluke o odobrenju).
11

Članak 31. Uredbe br. 883/2004, naslovljen „Opće odredbe”, koji se nalazi u njezinu poglavlju 1. odjeljku 3., glasi kako slijedi: „Članci od 23. do 30. ne primjenjuju se na umirovljenika […] koji imaju pravo na davanja na temelju zakonodavstva države članice na temelju djelatnosti u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe. U tom slučaju, na osobu na koju se to odnosi primjenjuju se u smislu ovog poglavlja članci od 17. do 21.”
18

Kako bi se ishodilo službeno mišljenje spomenuto u članku 28. točki (a) Izvedbenih kriterija, kao nužan uvjet za organiziranje i obavljanje aktivnosti javne službe o kojoj je riječ u glavnom postupku, osoba BX je od svojeg poslodavca upućena na pohađanje 160 sati strukovnog osposobljavanja. To se osposobljavanje provodilo tijekom ožujka i travnja 2017., na temelju ugovora o strukovnom osposobljavanju koji je uprava općine D. potpisala s poduzećem za strukovno osposobljavanje, pri čemu je osoba BX u tom ugovoru bila naznačena kao krajnji korisnik. Navedeno se osposobljavanje odvijalo u prostorima tog poduzeća, od ponedjeljka do petka od 15 do 20 sati, subotom od 13 do 18 sati i nedjeljom od 13 do 19 sati. Naposljetku, od svih sati koje je osoba BX provela na strukovnom osposobljavanju 124 sata bila su izvan njezina redovnog radnog vremena.
36

Opći je sud potom odbio argumente koje je Vialto iznio u pogledu toga da je OLAF povrijedio pravo na dobru upravu, načelo nediskriminacije, načelo proporcionalnosti i načelo zaštite legitimnih očekivanja. Što se tiče potonjeg načela, nakon što je u točki 114. pobijane presude podsjetio na uvjete koji se moraju ispuniti da bi se neka osoba mogla pozivati na to načelo, Opći je sud zaključio, u točkama 116. i 117. te presude, da su OLAF‑ovi agenti, nakon što je Vialto odbio zakonite zahtjeve za prikupljanje podataka, u predmetnom slučaju odlučili odstupiti od postupka koji je u OLAF‑ovim smjernicama o digitalnim forenzičkim postupcima predviđen u pogledu mjesta prikupljanja i obrade podataka te u pogledu nosača podataka koji se u tu svrhu koristi. Opći je sud u točki 118. navedene presude iz toga zaključio da Vialto ne može isticati dovoljno ozbiljnu povredu načela zaštite legitimnih očekivanja koje je on imao da će se, i to unatoč tomu što je odbio zahtjeve koje su OLAF‑ovi agenti podnijeli u skladu s člankom 7. stavkom 1. Uredbe br. 2185/96 i Smjernicama o digitalnim forenzičkim postupcima, primijeniti derogatorna praksa u njegovu korist.
34

To tumačenje članka 47. Povelje odgovara, k tomu, tumačenju članka 13. EKLJP‑a koje je u svojoj sudskoj praksi dao Europski sud za ljudska prava. Naime, iz njegove sudske prakse proizlazi da, na temelju potonje odredbe, koja u biti odgovara članku 47. stavku 1. Povelje, osobama u odnosu na koje su određene pretrage i privremena oduzimanja predmeta mora biti dostupan postupak koji im omogućava da osporavaju pravilnost i potrebu provedenih pretraga i privremenih oduzimanja predmeta te da ishode odgovarajuće popravljanje posljedica ako su te mjere bile nezakonito naložene ili izvršene (vidjeti u tom smislu ESLJP, 22. svibnja 2008., Iliya Stefanov protiv Bugarske, CE:ECHR:2008:0522JUD006575501, t. 59.; ESLJP, 31. ožujka 2016., Stoyanov i dr. protiv Bugarske, CE:ECHR:2016:0331JUD005538810, t. 152. do 154. te ESLJP, 19. siječnja 2017., Posevini protiv Bugarske, CE:ECHR:2017:0119JUD006363814, t. 84. do 86.).
2

Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, društava Stichting Cartel Compensation (u daljnjem tekstu: SCC) i Equilib Netherlands BV (u daljnjem tekstu: Equilib) i, s druge strane, društava Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV, Martinair Holland NV, Deutsche Lufthansa AG, Lufthansa Cargo AG, British Airways plc, Air France SA, Singapore Airlines Ltd, Singapore Airlines Cargo Pte Ltd, Swiss International Air Lines AG, Air Canada, Cathay Pacific Airways Ltd, Scandinavian Airlines System Denmark‑Norway‑Sweden, SAS AB i SAS Cargo Group A/S, tuženici u glavnom postupku, u vezi s naknadom štete koja proizlazi iz povrede članka 81. UEZ‑a koju su navodno počinili navedeni zračni prijevoznici.
59

Naposljetku, iako primjena nacionalnog zakonodavstva kojim se prenosi taj članak 5. stavak 1. dovodi do usporedbe uvjeta rada i zapošljavanja radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje s onima osoblja zaposlenog na temelju Pravilnika o osoblju za dužnosnike Unije, to nikako nema za posljedicu to da se tim radnicima zaposlenima preko poduzeća za privremeno zapošljavanje dodjeljuje status dužnosnika.
80

U konkretnom slučaju, iz informacija kojima Sud raspolaže proizlazi da je DEHSt usvojio predložak za prikupljanje podataka koji je objavila Komisija, u kojem se spominje ispravljena kvota, i to u točki (j) odjeljka II.2., naslovljenoj „Complete balance of measurable heat at the installation” („Ukupna analiza mjerljive topline u postrojenju”), iz lista E, naslovljenog „‚EnergyFlows’ – Data on Energy Input, Measurable Heat and Electricity” („Energetski tokovi” – Podaci o energetskim čimbenicima, mjerljivoj toplini i električnoj energiji).
133

K tomu, time što je smatrao da Zakon od 28. srpnja 2005. ugovornim stranama nameće ograničenja koja se odnose na određivanje virtualnih cestarina, Opći sud je neprikladno obrazložio pobijanu odluku, povrijedio pravila u području dokazivanja i zamijenio obrazloženje sporne odluke drukčijim obrazloženjem. Naime, iako je taj zakon zabranio stvarnu cestarinu, on je također uputio na pregovore o metodi naknade i rokovima za povrat. Budući da u tom zakonu nije bio pobliže određen ni USP ni to da bi on trebao naknaditi samo gubitak prihoda niti su u njemu bila navedena razmatranja koja država mora uzeti u obzir ni poslovno stajalište države, on je ostavio široku marginu prosudbe za strukturiranje sporazuma o virtualnim cestarinama.
126

Međutim, kao što je to navedeno u točki 42. ove presude, Direktivi 2013/32 protivi se to da se zahtjev za azil zbog tog razloga odbaci kao nedopušten. Prema tome, kao što je to nezavisni odvjetnik u biti istaknuo u točki 35. svojeg mišljenja, očito je da se člankom 353./A stavkom 1. točkom (a) Kaznenog zakonika, s obzirom na to da se njime inkriminira pružanje pomoći poput one opisane u prethodnoj točki, kažnjava ponašanje koje se kao takvo ni u kojem slučaju ne može izjednačiti s prijevarom ili zlouporabom te se tako krše prava zajamčena odredbama prava Unije navedenima u točki 93. ove presude.
17

Sud koji je uputio zahtjev objašnjava da pravila o upućivanju sudaca daju ministru pravosuđa, koji je također glavni državni odvjetnik kojem, među ostalim, odgovaraju državni odvjetnici pri redovnim sudovima, sredstva koja znatno utječu na sastav kaznenog suda. Naime, ministar pravosuđa može uputiti suca na sud višeg stupnja na temelju kriterija koji nisu službeno poznati, a pritom se nad odlukom o upućivanju ne može provesti sudski nadzor, i može opozvati to upućivanje u svakom trenutku, a pritom se na taj opoziv ne primjenjuju prethodno utvrđeni pravni kriteriji niti se odluka o opozivu mora obrazložiti. Sud koji je uputio zahtjev usto naglašava da je mogućnost primjene sudskog nadzora na takav opoziv neizvjesna. Ti elementi omogućuju ministru pravosuđa da izvršava dvostruki utjecaj na suce upućene u sudska vijeća poput onih koji odlučuju o glavnim postupcima. S jedne strane, upućivanjem suca na sud višeg stupnja on ga može „nagraditi” za njegovu aktivnost na prethodnim dužnostima ili čak izraziti određena očekivanja u pogledu načina odlučivanja tog suca u budućnosti, zbog čega to upućivanje predstavlja zamjenu za promaknuće. S druge strane, opozivom njegova upućivanja ministar pravosuđa može „sankcionirati” upućenog suca zbog donošenja sudske odluke koju on ne odobrava, pri čemu sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu osobito ističe visok rizik od nastanka takve sankcije u slučaju kada predmetni sudac odluči uputiti Sudu zahtjev za prethodnu odluku ili izuzeti iz primjene poljsko pravo koje je protivno pravu Unije. Takav sustav stoga, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, potiče upućene suce da odluče u skladu sa željom ministra pravosuđa, čak i ako ta želja nije izričito izražena, što u konačnici ugrožava pravo optuženika na pošteno suđenje, a to je pravo jedan od izraza načela učinkovite sudske zaštite.
31

S tim u vezi on ističe da u Mađarskoj ne postoji nikakav službeni registar prevoditelja i tumača te da u mađarskim propisima nije određeno tko se u kaznenom postupku može odrediti kao ad hoc prevoditelj ili tumač niti prema kojim kriterijima, pri čemu je regulirano samo ovjereno prevođenje dokumenata. U uvjetima nepostojanja navedene regulative, ni odvjetnik ni sud ne mogu provjeriti kakvoću tumačenja. Sud koji je uputio zahtjev navodi da se osumnjičenik odnosno okrivljenik koji ne poznaje mađarski jezik obavještava, na prvom saslušanju u tom svojstvu te uz pomoć tumača, o sumnjama koje mu se stavljaju na teret i o svojim postupovnim pravima, ali ako tumač ne raspolaže odgovarajućom stručnošću moguće je, prema mišljenju tog suda, da će doći do povrede prava dotične osobe na informiranje o njezinim pravima te do povrede njezinih prava obrane.
74

Valja dodati da se, suprotno onomu što je Opći sud presudio u točkama 281. do 283. pobijane presude, takva formalna obveza potpisivanja individualnih obrazloženja ne može izvesti ni iz obveze obrazlaganja predviđene člankom 296. UFEU‑a. Naime, tom se odredbom nalaže da obrazloženje mora jasno i nedvosmisleno odražavati zaključke institucije koja ga je donijela na način da se zainteresiranim strankama omogući da se upoznaju s razlozima poduzimanja mjere, a nadležnom sudu da provede svoj nadzor, pri čemu to obrazloženje mora biti prilagođeno prirodi predmetnog akta i kontekstu u kojem je usvojen (presuda od 31. siječnja 2019., Islamic Republic of Iran Shipping Lines i dr./Vijeće, C‑225/17 P, EU:C:2019:82, t. 68. i 69. i navedena sudska praksa). Kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 55. ove presude, ti se zahtjevi ne smiju miješati s onima koji se odnose na ovjeravanje akta Unije s obzirom na to da je nadzor poštovanja potonjeg zahtjeva preduvjet za bilo koji drugi nadzor tog akta.
79

Naime, kao što to proizlazi iz točke 19. ove presude, to je društvo, istodobno s tužbom protiv odluke o kazni od 6. kolovoza 2018., podnijelo tužbu za poništenje odluke ravnatelja Uprave za izravno oporezivanje kojom se formalna žalba koju je to društvo podnijelo protiv naloga od 28. veljače 2018. proglašava nedopuštenom. Postupak po toj tužbi za poništenje, za koju je nesporno da nije imala suspenzivni učinak u pogledu potonje odluke, trenutačno je u tijeku pred tribunalom administratif (Upravni sud), koji je odlučio prekinuti postupak do odgovora Suda na prethodna pitanja postavljena u ovom predmetu.
102

Što se tiče prve tvrdnje, prema kojoj je Opći sud proizvoljno definirao predmetni referentni sustav, treba je odbaciti, s obzirom na to da je, kao što to proizlazi iz točaka 75. do 78. ove presude, Opći sud u dovoljnoj mjeri obrazložio rasuđivanje koje ga je navelo na to da se u okolnostima ovog slučaja pozove na pravila španjolskog prava primjenjiva na porezni tretman goodwilla radi određivanja poreza na dobit, a time i na potvrdu sporne odluke u tom pogledu. Naime, valja podsjetiti na to da se pretpostavka na koju se Komisija oslonila temelji na utvrđenju, koje je Opći sud potvrdio, prema kojem je u španjolskom pravu amortizacija goodwilla obično uvjetovana postojanjem poslovnog spajanja.
130

Žalitelj prigovara Općem sudu da je odbio njegov tužbeni razlog koji se temeljio na nepostojanju razlikovanja u Komisijinoj analizi između stjecanja manjinskih i stjecanja većinskih udjela. Žalitelj naglašava, s jedne strane, da su sve transakcije koje je izvršio u okviru sporne mjere dovele do preuzimanja kontrole nad stečenim društvom i, s druge strane, da je Kraljevina Španjolska od Komisije zatražila da provede odvojenu analizu dviju situacija. Prema žaliteljevu mišljenju, iz sudske prakse proizlazi da je, kada predmetna država članica to zatraži, Komisija dužna provesti odvojenu analizu mjere koja se ispituje. Što se tiče odvojivosti sporne mjere, ona proizlazi iz postupanja koje je Komisija primijenila u pogledu analize te mjere, što je dovelo do triju različitih odluka.
120

U predmetu C‑174/19 P, točka 35. žalbe odnosi se na analizu Općeg suda u pogledu nepostojanja tržišnog natjecanja „de lege”, navedenu u točkama 108. do 116. prve pobijane presude, konkretnije, u njezinoj točki 110. Isto tako, točka 47. te žalbe odnosi se na točke 117. do 120. te presude, u kojima se Opći sud izjasnio o pitanju je li isto tržište otvoreno „de facto” za tržišno natjecanje. Slična se razmatranja mogu navesti u pogledu žalbe podnesene u predmetu C‑175/19 P s obzirom na to da je Stena Line Scandinavia precizno utvrdila točke 83. do 91. druge pobijane presude, konkretnije njezinu točku 85., kao i točke 92. do 95. te presude.
21

Kao prvo, što se tiče teksta članka 20. stavka 1. Direktive 2014/24, valja utvrditi, kao prvo, da ta odredba daje državama članicama mogućnost da zaštićenim radionicama i određenim gospodarskim subjektima rezerviraju pravo sudjelovanja u postupcima javne nabave te se navode uvjeti kojima je podvrgnuta ta mogućnost. Kao što je to u biti naveo nezavisni odvjetnik u točkama 41. i 42. svojeg mišljenja, navedena odredba je tako oblikovana izričajem koji ni na koji način ne upućuje na to da svi subjekti koji ispunjavaju te uvjete moraju uživati to pravo.
45

Iako se porezna kažnjiva djela u vezi s izravnim i neizravnim porezima nalaze među kriminalnim aktivnostima obuhvaćenima područjem primjene Direktive 2015/849, iz njezina članka 3. točke 4. podtočke (f) i njezine uvodne izjave 11. ipak proizlazi da je to slučaj samo pod uvjetom da se za ta kažnjiva djela može izreći kazna oduzimanja slobode ili sigurnosna mjera određenog trajanja. Slijedom toga, navedenom se direktivom nastoji spriječiti počinjenje povreda poreznih propisa koje su teže nego što su to one koje proizlaze iz kršenja ograničenja gotovinskih plaćanja.
16

Konkretnije, što se tiče prvog dijela jedinog tužbenog razloga, Opći sud podsjetio je na to da, kao što to proizlazi iz presude WDFG, porezna mjera kojom se dodjeljuje prednost čija je dodjela uvjetovana ostvarenjem gospodarske transakcije može biti selektivna, i to i kada, s obzirom na obilježja predmetne transakcije, svaki poduzetnik može slobodno odabrati da izvrši tu transakciju (točke 64. do 76. pobijane presude).
136

U ovom slučaju u okviru svoje tužbe u prvostupanjskom postupku žalitelj je u biti prigovorio Komisiji da nije razlikovala stjecanja udjela u nerezidentnim društvima koja su dovela do stjecanja kontrole od drugih stjecanja udjela kako bi proglasila da primjena sporne mjere na prvonavedena nije dovela do utvrđenja postojanja državne potpore. U tom pogledu Opći sud je u točki 199. pobijane presude podsjetio na to da je, što se tiče opravdanja razlikovanja uvedenog predmetnom mjerom, na dotičnoj državi članici da ga utvrdi i da prilagodi sadržaj ili uvjete za primjenu te mjere ako se pokaže da je se može opravdati samo djelomično. Međutim, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 201. pobijane presude zaključio da, čak i da je ispitivanje slučaja stjecanja većinskih udjela koje je Komisija provela u okviru formalnog istražnog postupka bilo predmet posebnih rasprava između Komisije i Kraljevine Španjolske na temelju potkrijepljenih zahtjeva koje je podnijela potonja država, žaliteljev prigovor u svakom slučaju u predmetnim okolnostima treba odbiti.
17

Odbivši tri tužbena razloga koja je istaknulo to društvo – pri čemu se prvi temeljio na nepostojanju selektivnosti sporne mjere (točke 32. do 228. pobijane presude), drugi na pogrešci u utvrđivanju korisnika sporne mjere (točke 229. do 250. pobijane presude) i treći na povredi načela legitimnih očekivanja (točke 251. do 327. pobijane presude) – Opći sud presudio je da tužbu valja odbiti u cijelosti a da nije potrebno odlučiti o njezinoj dopuštenosti, koju je Komisija osporila (točke 30. do 329. pobijane presude).
70

U konkretnom slučaju valja utvrditi da ovim zahtjevom za prethodnu odluku sud koji je uputio zahtjev nije popunio prazninu koju je Sud istaknuo u točki 23. svoje presude od 19. travnja 2018., Consorzio Italian Management i Catania Multiservizi (C‑152/17, EU:C:2018:264), s obzirom na to da kršeći članak 94. točku (c) Poslovnika on i dalje ne iznosi s potrebnom preciznošću i jasnoćom razloge zbog kojih smatra da mu tumačenje članka 3. UEU‑a te članka 26. i članka 101. stavka 1. točke (e) UFEU‑a izgleda nužnim ili korisnim u svrhu rješenja spora u glavnom postupku, ni vezu između prava Unije i nacionalnog zakonodavstva mjerodavnog za taj spor. Taj sud ne pojašnjava ni razloge koji su ga naveli na dvojbu glede tumačenja drugih odredbi i akata spomenutih u upućenom drugom i trećem pitanju, među kojim se nalazi osobito Europska socijalna povelja za čije tumačenje Sud nije, osim toga, nadležan (vidjeti u tom smislu presudu od 5. veljače 2015., Nisttahuz Poclava, C‑117/14, EU:C:2015:60, t. 43.), nego, u biti, samo iznosi dvojbe žalitelja u glavnom postupku u tom pogledu, kao što to proizlazi iz točke 20. ove presude, pri čemu ne iznosi vlastitu ocjenu.
145

Kao treće i kako to proizlazi iz točke 49. ove presude, sud koji je uputio zahtjev također je glede uvjeta u kojima je došlo do imenovanja dotičnog suca na temelju Rezolucije br. 331/2018 iznio dvojbe koje je gajio u vezi s neovisnošću DSV‑a koji je zainteresiranu osobu predložio za to imenovanje.
42

U ovom se slučaju spornim odlukama utvrđuje iznos ex ante doprinosa svakog od subjekata iz članka 2. Uredbe br. 806/2014. Iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je SRB za 2016. godinu, nakon što je izračunao doprinose u SRF za svaki od tih subjekata, napravio novi izračun tih doprinosa jer je pokazatelj IPS, koji se odnosi na članstvo u institucionalnom sustavu zaštite iz članka 5. stavka 1. točke (b) Delegirane uredbe 2015/63, bio pogrešno izračunan. Ispravak te pogreške u izračunu doveo je do novog izračuna ex ante doprinosa za 2016. godinu za sve institucije, čak i ako one nisu članovi IPS‑a, a iznos ex ante doprinosa u SRF za 2016. godinu utvrđen u drugoj spornoj odluci odražava izmjene do kojih je došlo zbog tog novog izračuna.
58

Međutim, za razliku od same faze stegovnog postupka, koja konkretno uključuje saslušanje iz članka 22. tog priloga, prva faza ne dovodi do donošenja stegovne mjere, nego do moguće odluke tijela za imenovanje o pokretanju navedene faze stegovnog postupka. Štoviše, ta odluka ne prejudicira stajalište koje će tijelo za imenovanje zauzeti nakon te druge faze.
43

U tom pogledu najprije valja istaknuti da, s obzirom na to da su članak 3. stavak 2. Direktive 2009/72 i članak 3. stavak 2. Direktive 2009/73 u biti istovjetni i s obzirom na to da je glavni cilj tih dviju direktiva, kao što to navodi Europska komisija, uskladiti pravni okvir za njihov odnosni regulirani gospodarski sektor kako bi se osiguralo potpuno otvoreno unutarnje tržište i tržišno natjecanje, sudska praksa Suda koja se odnosi na potonju odredbu može se prenijeti na navedeni članak 3. stavak 2. Direktive 2009/72.
42

U konkretnom slučaju iz informacija sadržanih u zahtjevu za prethodnu odluku razvidno je da od 25. ožujka 2015. do 9. kolovoza 2016. osobi VA nije bilo dopušteno sudjelovati ni na jednoj raspravi vijeća u koje je raspoređena, i to zbog njezine sljepoće. Prema svemu sudeći, prema njoj se postupalo lošije nego prema drugim sucima porotnicima raspoređenima u to vijeće – koji su se nalazili u istoj situaciji, ali nisu bili slijepi – i to na temelju njezina invaliditeta, što predstavlja različito postupanje koje se izravno temelji na invaliditetu u smislu članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2000/78.