32

U tim je okolnostima Raad voor Vreemdelingenbetwistingen (Vijeće za sporove u vezi sa strancima, Belgija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li pravo Unije, posebice članak 20. UFEU‑a i članke 5. i 11. Direktive [2008/115] u vezi s člancima 7. i 24. Povelje, tumačiti na način da mu se u određenim okolnostima protivi nacionalna praksa na temelju koje se zahtjev za boravak u kontekstu spajanja obitelji s građaninom Unije – koji je u državi članici u kojoj živi odnosni građanin Unije koji se nije koristio svojim pravom slobodnog kretanja i poslovnog nastana i koji ima državljanstvo te države članice (u daljnjem tekstu: statični građanin Unije) podnio njegov član obitelji, državljanin treće zemlje – odbija ispitati, po potrebi zajedno s donošenjem odluke o udaljavanju, isključivo zato što odnosni član obitelji, državljanin treće zemlje, podliježe važećoj zabrani ulaska s europskom dimenzijom? (a) Je li za ocjenu takvih okolnosti važno da između statičnog građanina Unije i člana njegove obitelji, državljanina treće zemlje, postoji odnos zavisnosti koji nadilazi samu obiteljsku vezu? Ako jest, koji su čimbenici relevantni za utvrđivanje postojanja tog odnosa zavisnosti? Mogu li se smjernice u tom pogledu pronaći u sudskoj praksi koja se odnosi na postojanje obiteljskog života u smislu članka 8. [Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP)] i članka 7. Povelje? (b) Što se tiče osobito maloljetne djece, zahtijeva li članak 20. UFEU‑a više od biološke veze između roditelja koji je državljanin treće zemlje i djeteta koje je građanin Unije? Je li u tom pogledu važan dokaz zajedničkog života ili su dostatne emocionalne i financijske veze, kao što su [oblici] smještaja ili posjeta i plaćanje alimentacije? Mogu li se smjernice u tom pogledu pronaći u zaključcima Suda u presudama Ogieriakhi (C‑244/13, EU:C:2014:2068, t. 38. i 39.), Singh i dr. (C‑218/14, EU:C:2015:476, t. 54.) i O. i dr. (C‑356/11 i C‑357/11, EU:C:2012:776, t. 56.)? U tom smislu također vidjeti [presudu od 10. svibnja 2017., Chavez‑Vilchez i dr. (C‑133/15, EU:C:2017:354)]. (c) Je li za ocjenu takvih okolnosti važno da je obiteljski život započeo u trenutku kada je državljanin treće zemlje već podlijegao zabrani ulaska te je, dakle, znao da nezakonito boravi u državi članici? Bi li bilo korisno pozvati se na tu činjenicu u svrhu sprečavanja moguće zlouporabe postupka za odobravanje boravka u kontekstu spajanja obitelji? (d) Je li za ocjenu takvih okolnosti važno da nikakav pravni lijek u smislu članka 13. stavka 1. Direktive 2008/115 nije podnesen protiv odluke o izricanju zabrane ulaska ili da je žalba na takvu odluku odbijena? (e) Je li relevantna činjenica da je zabrana ulaska izrečena zbog razloga javnog poretka ili zbog nezakonitog boravka? Ako jest, treba li također ispitati predstavlja li odnosni državljanin treće zemlje ujedno i stvarnu, trenutačnu i dovoljno ozbiljnu opasnost koja ugrožava temeljni interes društva? U tom pogledu, mogu li se članci 27. i 28. Direktive 2004/38, koji su preneseni u članke 43. i 45. [Zakona od 15. prosinca 1980.], i povezana sudska praksa Suda o javnom poretku primijeniti po analogiji na članove obitelji statičnih građana Unije (vidjeti [presude od 13. rujna 2016., Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675) i od 13. rujna 2016., CS (C‑304/14, EU:C:2016:674)])? 2. Treba li pravo Unije – posebice članak 5. Direktive 2008/115 i članke 7. i 24. Povelje – tumačiti na način da mu se protivi nacionalna praksa na temelju koje je moguće pozivati se na važeću zabranu ulaska kako bi se odbio ispitati kasnije podneseni zahtjev [za boravak u svrhu] spajanj[a] obitelji sa statičnim građaninom Unije, podnesen na državnom području države članice, a da nije uzet u obzir [privatan i] obiteljski život [te] najbolji interes u to uključene djece, što je navedeno u tom kasnije podnesenom zahtjevu? 3. Treba li pravo Unije – posebice članak 5. Direktive 2008/115 i članke 7. i 24. Povelje – tumačiti na način da mu se protivi nacionalna praksa na temelju koje je odluka o udaljavanju donesena protiv državljanina treće države, koji već podliježe važećoj zabrani ulaska, a da nije uzet u obzir [privatan i] obiteljski život [te] interes u to uključene djece, što je navedeno u zahtjevu [za boravak u svrhu] spajanj[a] obitelji sa statičnim građaninom Unije podnesenim nakon donošenja te zabrane ulaska? 4. Treba li članak 11. stavak 3. Direktive 2008/115 shvatiti na način da državljanin treće države u načelu mora uvijek podnijeti zahtjev za ukidanje ili suspenziju važeće i konačne zabrane ulaska izvan Europske unije ili postoje okolnosti u kojima taj zahtjev može podnijeti u Europskoj uniji? (a) Treba li članak 11. stavak 3. treći i četvrti podstavak Direktive 2008/115 shvatiti na način da zahtjev iz članka 11. stavka 3. prvog podstavka te direktive, koji određuje da se ukidanje ili suspenzija zabrane ulaska može razmatrati samo kada odnosni državljanin treće države dokaže da je napustio državno područje države članice u potpunosti poštujući odluku o vraćanju, mora u potpunosti biti ispunjen u svakom pojedinačnom slučaju ili u svim kategorijama slučajeva? (b) Je li člancima 5. i 11. Direktive 2008/115 protivno tumačenje na temelju kojeg se zahtjev za boravak u okviru spajanja obitelji sa statičnim građaninom Unije koji se nije koristio svojim pravom slobodnog kretanja i poslovnog nastana može smatrati (privremenim) implicitnim zahtjevom za ukidanje ili suspenziju važeće i konačne zabrane ulaska, pri čemu se, ako se ispostavi da nisu ispunjeni uvjeti za boravak, ponovno u potpunosti uspostavlja važeća i konačna zabrana ulaska? (c) Je li relevantna činjenica da obveza podnošenja zahtjeva za ukidanje ili suspenziju u zemlji podrijetla može dovesti samo do privremenog razdvajanja državljanina treće zemlje i statičnog građanina Unije? Postoje li ipak okolnosti u kojima se takva privremena razdvojenost protivi člancima 7. i 24. Povelje? (d) Je li relevantna činjenica da obveza podnošenja zahtjeva za ukidanje ili suspenziju u zemlji podrijetla može dovesti samo do toga da građanin Unije samo mora, ako je to potrebno, napustiti područje Europske unije na određeno vrijeme? Postoje li okolnosti u kojima se činjenica da građanin Unije mora napustiti područje Europske unije na određeno vrijeme protivi članku 20. UFEU‑a?”