ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
149

U tom pogledu, najprije, s obzirom na to da interes poduzetnika kojemu je Komisija izrekla novčanu kaznu za povredu prava tržišnog natjecanja da se detalji o protupravnom ponašanju koje mu se stavlja na teret ne otkriju javnosti načelno ne zaslužuje nikakvu posebnu zaštitu (vidjeti točku 107. ove presude), tužitelj ne može tražiti takvu zaštitu pod izgovorom da mora dobiti poseban položaj pred nacionalnim sudom u odnosu na položaj poduzetnika koji nisu u istoj mjeri surađivali s Komisijom. Zatim, u mjeri u kojoj objavljena odluka navodi činjenice na kojima se temelji odgovornost svakog od njezinih adresata za povredu članka 101. UFEU‑a, tužitelj u tom pogledu nije u nepovoljnijem položaju u odnosu na ostale sudionike u povredi. Naposljetku, valja podsjetiti da je suradnja tužitelja s Komisijom u uvjetima opisanima u točki 2. ove presude dovela do potpunog oslobođenja od novčane kazne, što je uobičajena posljedica u skladu s Obavijesti o suradnji iz 2002. U svakom slučaju, tužitelj nije iznio nijedan element kojim bi dokazao da bi ga objava informacija za koje on u ovom slučaju traži povjerljivo postupanje, a koje se odnose na cjelokupno funkcioniranje zabranjenog sporazuma, stavila u nepovoljniji položaj u odnosu na ostale poduzetnike adresate Odluke o VPP‑u, u okviru tužbi za naknadu štete. Iz toga slijedi da to stajalište, koje se uostalom odražava u očitovanjima iznesenima u studenome 2011. pred High Court of Justice, iz točke 144. ove presude, nikako nije proturječno sa stajalištem koje Komisija zagovara u ovom predmetu.
94

Komisija je u istoj uvodnoj izjavi 57. pobijane odluke priznala da je u konkretnom slučaju gospodarski teret poreza (the cost of the tax) mogao biti prebačen na putnike, iako ne postoji nikakav mehanizam koji omogućava osiguravanje da je to zaista bio slučaj i da je odluka o tome ostavljena na izbor svakom zračnom prijevozniku.
52

Tužitelj se na raspravi pozvao na presudu Deutsche Post i Njemačka/Komisija, citiranu u točki 22. (točke 43. do 45.), kako bi potkrijepio svoju argumentaciju da oblik u kojemu je donesena pobijana odluka ima odlučujuću važnost za ocjenu može li ona biti predmet tužbe za poništenje. Točno je da je u toj presudi Sud presudio da je, time što je predvidio da nalog za dostavljanje podataka iz članka 10. stavka 3. Uredbe br. 659/1999 mora biti u obliku odluke, zakonodavac Unije išao za time da takav akt bude obvezujući te, stoga, da takav nalog proizvodi obvezujuće pravne učinke i da slijedom navedenoga predstavlja akt koji se može pobijati u smislu članka 263. UFEU‑a. Ipak, valja navesti da se Sud nije ograničio samo na tu analizu kako bi presudio da pobijani akt u konkretnom slučaju može biti predmet tužbe za poništenje. U ostatku presude Deutsche Post i Njemačka/Komisija, citirane u točki 22., Sud je ispitao, kao što je to Opći sud odlučio u rješenju koje je bilo predmet žalbe koja je dostavljena Sudu, je li pobijani akt predstavljao privremenu mjeru koja ima pripremnu narav te je li proizveo autonomne pravne učinke u odnosu na koje je tužba koja je usmjerena protiv odluke kojom se završava postupak koji se vodio u pogledu navodne državne potpore takve naravi da osigurava dovoljnu pravnu zaštitu za tužitelje u tom predmetu (točke 48. do 63.). Međutim, Sud je utvrdio da to nije slučaj s obzirom na to da iako pobijani akt ustvari predstavlja privremeni akt, učinci njegove eventualne nezakonitosti ne mogu se otkloniti tužbom podnesenom protiv odluke kojom se završava postupak koji se odnosi na navodnu državnu potporu (presuda Deutsche Post i Njemačka/Komisija, već citirana u t. 22., t. 56. do 60.). Slijedom navedenoga, iako je Sud vodio računa o obliku u kojemu je pobijani akt donesen, a radi se o odluci u smislu članka 288. UFEU‑a, kako bi ocijenio radi li se o aktu koji može biti predmet tužbe za poništenje, ta je ocjena bila samo jedan od elemenata rasuđivanja za donošenje takvog zaključka.
176

Te mjere su „propisane zakonom“ (vidjeti per analogiam presudu Europskog suda za zaštitu ljudskih prava, Lavents protiv Latvije od 28. studenoga 2002., br. 58442/00, § 135.), s obzirom na to da su propisane u aktima koji imaju ponajprije opći doseg (vidjeti u tom smislu presudu Gbagbo i dr./Vijeće, točka 56. supra, t. 56.; vidjeti također per analogiam presudu Suda od 9. studenoga 2010., Volker und Markus Schecke i Eifert, C‑92/09 i C‑93/09, Zb., str. I.-11063., t. 66.) i imaju jasan pravni temelj u pravu Unije, kao i s obzirom na to da su navedene dovoljno preciznim riječima što se tiče kako njihovog dosega, tako i razloga koji opravdavaju njihovu primjenu na tužitelja (vidjeti gornje t. 88. do 94.).
121

Prema uvodnoj izjavi 102. pobijane odluke: „[... P]ri određivanju iznosa novčane kazne Komisija uvažava činjenicu da su stranke surađivale tako da su joj omogućile da utvrdi okolnosti odbijanja podvrgavanja pretrazi u odnosu na elektroničke poruke: osoba odgovorna za informatiku potpisala je u ime stranaka zapisnik u kojemu je opisano deblokiranje računa elektroničke pošte i preusmjeravanje elektroničkih poruka te su stranke nakon pretrage također uputile dopis kojim su priznale da se preusmjeravanje elektroničkih poruka i deblokiranje računa elektroničke pošte dogodilo tijekom pretrage. Valja također navesti da [H.] nije samoinicijativno priznao povrede postupovnog propisa koje su počinjene u području informatike. On je to učinio tek nakon što su inspektori otkrili dokaze o odbijanju podvrgavanja pretrazi (i to činjenicu da se [M.-ovu] računu više nije moglo pristupiti i da elektroničke poruke nisu više stizale u [J.-ov] ulazni spremnik). Također, iako je točno da stranke nisu osporile neke činjenice, one su osporile dokaznu snagu potpisanog zapisnika te su općenito pokušale proizvesti sumnju u postojanje povrede postupovnog propisa.“
56

Na prvome mjestu, žalbeno vijeće ispravno je smatralo u točki 38. pobijane odluke da isprava koju je tužitelj uputio Deutsche Bahnu ne potkrepljuje M. S.-ovu pisanu izjavu (vidjeti točku 35. ove presude). Kao što to navodi žalbeno vijeće, ta isprava ne može potkrijepiti pisanu izjavu zato što nije potpisana, ne navodi konkretno proizvode na koje se odnosi, a podaci o prometu koje navodi različiti su od onih u pisanoj izjavi. Iz navedenoga Opći sud zaključuje da podaci o prometu iz izjave upućene Deutsche Bahnu, iako različiti, nisu suprotni onima iz M. S.‑ove pisane izjave, kao što to navodi OHIM u odgovoru na tužbu pred Općim sudom. Zapravo, podaci iz isprave upućene Deutche Bahnu navode veći promet od podataka iz M. S.-ove pisane izjave za iste godine, s obzirom na to da se odnose, kao što to proizlazi iz navedene isprave, na ukupnu prodanu dodatnu opremu za bicikle, dok se podaci o prometu iz pisane izjave odnose samo na određenu dodatnu opremu. Slijedom navedenog, dokument upućen Deutsche Bahnu, premda ne potkrepljuje sadržaj pisane izjave, ne umanjuje njezinu dokaznu snagu.
15

Kao što to proizlazi iz Direktive 2003/87, s tim u vezi moguća su četiri slučaja. Kao prvo, ako operater 30. travnja godine N + 1 ima više emisijskih jedinica od ukupnih emisija iz njegovog postrojenja tijekom godine N, on može sačuvati ili prodati taj višak emisijskih jedinica. Kao drugo, ako operater ima broj emisijskih jedinica koji je jednak ukupnim emisijama iz njegovog postrojenja, on, jednom kada ispuni svoju obvezu predaje, više neće imati nijednu emisijsku jedinicu u odnosu na to postrojenje. Kao treće, ako operater utvrdi da su emisije iz njegovog postrojenja veće od broja emisijskih jedinica kojima raspolaže u odnosu na to postrojenje, on te jedinice može pribaviti prije 30. travnja godine N + 1 kako bi ispunio svoje obveze predaje. Kao četvrto, u skladu s člankom 16. stavkom 3. Direktive 2003/87, ako operater do 30. travnja godine N + 1 nije predao dovoljan broj emisijskih jedinica da bi pokrio svoje emisije tijekom godine N, mora platiti kaznu zbog prekomjerne emisije. Kazna za prekomjerne emisije iznosi 100 eura za svaku ispuštenu tonu ekvivalenta ugljikovog dioksida za koju operater nije predao emisijske jedinice. Bez obzira na plaćanje te kazne zbog prekomjernih emisija, operater je i dalje obvezan 30. travnja N + 2 predati broj emisijskih jedinica koji je jednak količini tih prekomjernih emisija u godini N. Prema tome, operater koji se nalazi u takvoj situaciji mora u praksi pribaviti dodatne emisijske jedinice prije 30. travnja N + 2.
68

Međutim, potrebno je ustvrditi da je o tom pitanju Sud presudio u gore navedenoj presudi od 14. studenoga 2013., LPN/Komisija. Naime, kao što je to bilo navedeno u točki 58. ove presude, isključiva svrha očuvanja cjelovitosti odvijanja postupka, na temelju kojeg je Sud priznao opću pretpostavku u vezi s nadzorom državnih potpora (gore navedena presuda Komisija/Technische Glaswerke Ilmenau) i koncentracijâ (gore navedene presude Komisija/Éditions Odile Jacob i Komisija/Agrofert Holding) kao i u sudskom postupku (gore navedena presuda Švedska i dr./API i Komisija) te predsudskoj fazi postupka zbog povrede obveze (gore navedena presuda od 14. studenoga 2013., LPN/Komisija) primjenjiva je mutatis mutandis na postupke zbog povrede propisa na temelju članka 258. UFEU‑a. Kao što to slijedi iz točaka 59. do 62. ove presude, to utvrđenje također treba uzeti u obzir kada je riječ o postupcima EU Pilot.
87

U svakom slučaju, iz teksta dopisa luksemburških tijela od 25. siječnja 2012. proizlazi da valja odbiti navod tužiteljâ prema kojem izvješća „prije AOC‑a“i „AOC Continuous Oversight Audit“ sadrže samo podatke o zračnoj sigurnosti. Naime, to dopis izričito upućuje na zrakoplovnu „sigurnost“(„sécurité“) navodeći da „opće revizije prije AOC‑a kao i revizije obnove AOC‑a koje provodi [Uprava civilnog zrakoplovstva], obuhvaćaju dijelove Quality system, flight safety, management et security (sigurnost)“. Budući da se navode i izraz „safety“ i „security“, ne može se zbog spominjanja riječi „sûreté“ koja se nalazi u zagradama iza riječi „security“zaključiti da je samo dio „sûreté“ predmet nadzora. To tumačenje potvrđeno je dopisom priloženim dopisu od 25. siječnja 2012., koje objašnjava od čega se sastoji nadzor obnove AOC‑a izričito i jasno upućujući na nadzor pouzdanosti i nadzor sigurnosti. To tumačenje ne dovodi u pitanje činjenica da je u dopisu od 25. siječnja 2012. počevši od 2012. najavljena izrada specijaliziranih revizija usmjerenih na sigurnost, iz čega se jedino može zaključiti da prije 2012. za područje sigurnosti nisu postojala posebna izvješća, ali ne i da opća izvješća koja se odnose na AOC nisu sadržavala poseban dio o sigurnosti.
1.

Poništava se Odluka Komisije C (2012) 1012 final od 22. veljače 2012. o državnim potporama SA.27585 i SA.31149 (2012/C) (ex NN/2012, ex CP 31/2009 i CP 162/2010) – Njemačka, u dijelu u kojem se ta odluka odnosi na Pravilnik o pristojbama zračne luke Lübeck, usvojen 2006.
112

U ovom slučaju mora se priznati da izbor Vijeća da u veljači 2009. ne proširi mjere ograničavanja utemeljene na Zajedničkom stajalištu 2004/161 na nove članove vlade Zimbabvea koji su stupili na položaj slijedom GPA‑a predstavlja značajnu promjenu stajališta. Čini se da je do tog razvoja situacije stajalište Vijeća bilo da svi članovi vlade Zimbabvea moraju biti predmet mjera ograničavanja, i to osobito zamrzavanja svoje imovine, samo zato što su bili članovi vlade odgovorne za teške povrede ljudskih prava (vidjeti također točku 57. ove presude). To stajalište od veljače 2009. očito više nije bilo aktualno s obzirom na to da nijedan od novih članova vlade Zimbabvea, uključujući one koje je predložila stranka Zanu‑PF, koja je prije GPA‑a bila sama na vlasti, nije bio podvrgnut zamrzavanju imovine.
17

U tom smislu, na početku valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 42. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009, „ako podnositelj prijave to zatraži, nositelj ranijeg žiga Zajednice koji je podnio obavijest o prigovoru mora dokazati da je tijekom petogodišnjeg razdoblja koje je prethodilo datumu objave prijave žiga Zajednice raniji žig Zajednice bio u stvarnoj uporabi u Zajednici u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran i koje on navodi kao opravdanje za svoj prigovor ili da postoje opravdani razlozi za neuporabu, pod uvjetom da je raniji žig Zajednice na taj datum bio registriran najmanje pet godina. Ako nema dokaza o tomu, prigovor se odbacuje. Ako je raniji žig Zajednice rabljen u odnosu na samo jedan dio proizvoda ili usluga za koje je registriran, za potrebe ispitivanja prigovora smatra se da je registriran samo za taj dio proizvoda ili usluga“.
84

Treće, ne može se prihvatiti ni argumentacija tužitelja prema kojoj je Komisija u svojoj Uredbi (EZ) od 29. listopada 2009. o odobrenju i uskraćivanju odobrenja za određene zdravstvene tvrdnje navedene na hrani koje se odnose na smanjenje rizika od bolesti te na razvoj i zdravlje djece (SL L 283, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 1., str. 288.) odobrila tvrdnju o smanjenju rizika od bolesti povezane s učincima ksilitol žvakaće gume/pastila na rizik od kvarenja zubi, pritom ne smatrajući da je nužno uzeti u obzir naznaku faktora rizika. Naime tvrdnja koju je Komisija odobrila u Uredbi br. 1024/2009 jasno upućuje na to da je zubni plak bio faktor rizika uzet u obzir. Osim toga, s obzirom na to da pojam tvrdnje o smanjenju rizika od neke bolesti u smislu članka 2. stavka 2. točke 6. Uredbe br. 1924/2006 ima pravni karakter i da se treba tumačiti na temelju objektivnih elemenata, on ne može ovisiti o subjektivnoj ocjeni Komisije, nego treba biti određen neovisno o bilo kakvoj ranijoj praksi te institucije (u tom smislu vidjeti presudu Suda od 20. svibnja 2010., Todaro Nunziatina & C., C-138/09, Zb., str. I-4561., t. 21. i presudu Općeg suda od 27. rujna 2012., Wam Industriale / Komisija, T‑303/10, t. 82.). Također treba podsjetiti na to da nije moguće pozivati se na načelo jednakog postupanja kako bi se opravdalo ponavljanje pogrešnog tumačenja nekog akta (presuda Suda od 24. ožujka 1993., CIRFS i dr. / Komisija, C-313/90, Zb., str. I-1125, t. 45.).
71

U ovom slučaju iz pobijane odluke proizlazi da je za svaku od tri predmetne tvari Savezna Republika Njemačka navela istu argumentaciju u prilog svojem zahtjevu utemeljenom na članku 114. stavku 4. UFEU‑a, to jest da su se granične vrijednosti za te tvari koje se nalaze u ostruganom materijalu, kako su utvrđene Direktivnom 2009/48, povećale u odnosu na one spomenute u normi EN 73‑3 koja je pretvorila granične vrijednosti bioraspoloživosti iz Direktive 88/378 u migracijske granične vrijednosti koje su preuzete i u priopćenim nacionalnim odredbama (uvodne izjave 34., 40., 57. i 58. pobijane odluke). U dopisu od 2. ožujka 2011. Savezna Republika Njemačka je istaknula činjenicu da je, uzimajući u obzir spomenuto povećanje, razina zaštite iz Direktive 2009/48 nedovoljna i da s obzirom na to da su nacionalne odredbe strože, one osiguravaju višu razinu zaštite zdravlja od onog iz Direktive 2009/48.
102

Iz sudske prakse proizlazi da kada pravnu osobu u visini 100% temeljnog kapitala drži druga osoba koja je - izvan svake sumnje - pod dosegom mjera ograničavanja, i ova prva to također mora biti već i zbog same povezanosti po osnovi vlasništva kapitala, pod uvjetom da akti kojima su predmetne mjere ograničavanja usvojene predviđaju njihovu primjenu protiv pravnih osoba koje drže ili kontroliraju osobe na koje se mjere već primjenjuju (u tom smislu vidjeti per analogiam presudu Suda Melli Bank, navedenu u t. 101., t. 79., te presudu Općeg suda od 20. veljače 2013., Melli Bank/Vijeće, T‑492/10, u daljnjem tekstu: presuda Općeg suda Melli Bank, t. 56.).
11

Pismom od 15. prosinca 2010. tužitelj je odgovorio da primjenom točke 2.1. mišljenja o tumačenju rok za podnošenje zahtjeva za povratom antidampinških pristojbi ne teče dok navedene pristojbe nisu plaćene. Prema stajalištu tužitelja, a s obzirom na bilješku s dna stranice 6. umetnutu u točku 2.1. mišljenja o tumačenju, on je mogao podnijeti svoj zahtjev za povratom prije plaćanja antidampinških pristojbi, ali to nije bio obvezan učiniti. S obzirom na to da nije platio predmetne antidampinške pristojbe sve do 30. travnja 2010., trebalo je smatrati da je predmetni zahtjev za povratom podnesen u propisanom roku od šest mjeseci i da je stoga dopušten.
25

Međutim, on osporava ocjenu žalbenog vijeća da relevantna javnost označenim proizvodima koji su obuhvaćeni prijavom žiga pridaje „srednju do povišenu pozornost“. U okviru prvog dijela svog tužbenog razloga tužitelj tvrdi da je stupanj pozornosti relevantne javnosti jako visok. On žalbenom vijeću prigovara da nije slijedilo utvrđenje ispitivača u dijelu koji stranke nisu osporavale.
20

Kao svoj jedini tužbeni razlog tužitelj ističe da se vjerojatnost dovođenja u zabludu između žiga za koji je podnesena prijava i ranijeg švedskog verbalnog žiga VOGUE odnosi isključivo na trikotažne odjevne predmete. Smatra da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku u usporedbi cjelovitog dojma koji ostavlja, s jedne strane, žig za koji je podnesena prijava i, s druge strane, raniji švedski verbalni žig VOGUE, time što nije posvetilo dovoljno pozornosti elementu „teen“, iako se radi o verbalnom elementu koji se nalazi na prvom mjestu u žigu za koji je podnesena prijava, a početni dio žiga ima osobitu važnost u općem dojmu koji stvara taj žig. Prema mišljenju tužitelja, taj element stvara važnu vizualnu razliku u odnosu na raniji švedski verbalni žig VOGUE te se s fonetskoga gledišta od njega razlikuje dodatnim slogom. Ne može se prihvatiti tvrdnju da element „vogue“ samostalno dominira u žigu za koji je podnesena prijava, tim više što se, s obzirom na to da nijedan od suprotstavljenih žigova nema značenje u švedskom jeziku, oni ne mogu smatrati sličnima u koncepcijskom smislu. Budući da raniji švedski verbalni žig VOGUE, prema riječima samog žalbenog vijeća, ima uobičajenu razlikovnu sposobnost, nikakva dodatna vjerojatnost dovođenja u zabludu ne proizlazi iz razlikovnoga karaktera jačeg od uobičajenoga, prisutnoga kod elementa „vogue“. Što se tiče usporedbe predmetnih proizvoda, žalbeno vijeće nije vodilo računa o svim relevantnim faktorima koji karakteriziraju njihove međusobne odnose. Ono je suglasno da su trikotažni odjevni predmeti različiti od klobučarskih proizvoda zbog svojih posebnih funkcija te drugačijih tekstila i materijala koji se koriste u njihovoj proizvodnji. Također, različita su i prodajna mjesta ili odjeli velikih trgovina na kojima se oni prodaju. Ti proizvodi nisu ni komplementarni, s obzirom na to da jedni nisu važni ni nužni za korištenje drugih, niti su međusobno konkurentni, s obzirom na to da jedni ne mogu zamijeniti druge. Što se tiče usporedbe između trikotažnih odjevnih predmeta i obuće, tužitelj priznaje da su ti proizvodi djelomično istovrsni, u mjeri u kojoj prvi obuhvaćaju čarape i drugo donje rublje koje se nosi na nogama, ali napominje da nije isti slučaj s cipelama, čizmama i sandalama. Uz to, različiti su upotrijebljeni materijali, naime, u prvom slučaju to su pletene tkanine, u drugome koža ili imitacija kože, te, kao ni u ovom slučaju, navedeni proizvodi nisu međusobno konkurentni. Čak i kada se prodaju u istoj trgovini, prodaju se u različitim odjelima. Ti proizvodi nisu međusobno konkurentni ništa više nego što bi to trikotažni odjevni predmeti bili u usporedbi sa svim drugim vrstama odjeće iz razreda 25.
101

Iako je točno da je, u skladu sa sudskom praksom, nadležna institucija Unije u slučaju osporavanja dužna utvrditi osnovanost razloga navedenih protiv zahvaćene osobe, a ne da je ta osoba dužna dokazati negativnu činjenicu nedostatka osnovanosti navedenih razloga (presuda Suda od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, t. 121.; vidjeti, također u tom smislu, gore navedenu presudu Bank Melli Iran/Vijeće, t. 37. i 107.), u konkretnom slučaju može se ustvrditi da tužiteljica ne osporava činjenicu koju je Vijeće navelo, to jest da je ona sestra Bašara al‑Asada, nego samo kritizira zaključke do kojih je Vijeće na osnovi toga došlo, to jest da tužiteljica na temelju te činjenice ima koristi od sirijskog režima i da je s njim povezana.
40

Glede procesne legitimacije Messageneta, valja primijetiti da su Cisco i Messagenet podnijeli jednu jedinstvenu tužbu. Dakle, prema već ustaljenoj sudskoj praksi, s obzirom na to da je riječ o jednoj jedinstvenoj tužbi te da jedan od tužitelja ima procesnu legitimaciju, ne treba ispitivati procesnu legitimaciju drugog tužitelja osim ako to ne zahtijevaju razlozi ekonomičnosti postupka (u tom smislu vidjeti presudu Suda od 24. ožujka 1993., CIRFS e.a./Komisija, C-313/90, Zb., str. I-1125., t. 31., presudu Općeg suda od 9. srpnja 2007., Sun Chemical Group e.a./Komisija, T-282/06, Zb., str. II-2149., t. 50. do 52.). Čak i kada bi se odvojenim ispitivanjem dopustivosti tužbe Messageneta u predmetnom slučaju utvrdilo da on nema procesnu legitimaciju, Opći sud bi neovisno o tome trebao ispitati tužbu u cijelosti. Dakle, ne postoje razlozi ekonomičnosti postupka koji opravdavaju to da Opći sud zanemari navedenu sudsku praksu.
74

Kao treće, simbol prikazan u žigu o kojem je riječ je, svakako, priljubljen uz slovo „e“. Ali on nije, kako to tvrdi tužitelj, „spojen“ s tim slovom do te mjere da ga se ne bi moglo razlikovati od njega.
59

U prilog drugom tužbenom razlogu tužitelji u bitnome ističu tri prigovora. Kao prvo, navode povrede članka 3. stavaka 6. i 7. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1225/2009 od 30. studenoga 2009. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL L 343, str. 51., i ispravak u SL 2010, L 7, str. 22., u daljnjem tekstu: Osnovna uredba). Tvrde da je njihovu prodaju društvu Cognis trebalo isključiti iz analize štete i da to što je šteta „samonanesena“ u svakom slučaju onemogućava utvrđenje uzročne veze između dampinškog uvoza i štete u smislu članka 3. stavka 6. Osnovne uredbe. Da je kojim slučajem navodna šteta i dokazana, trebalo bi je, prema mišljenju tužiteljâ, smatrati prouzročenom „ostalim čimbenicima“ u smislu članka 3. stavka 7. Osnovne uredbe, kako je to učinjeno u pojedinim ranijim odlukama Komisije i Vijeća. Tužitelji smatraju da je spomenutu prodaju trebalo isključiti i iz izračuna marže štete. Kao drugo, tužitelji navode povredu članka 3. stavka 2. Osnovne uredbe. S obzirom na to da njihova prodaja društvu Cognis nije bila isključena iz uzročne veze, tužitelji smatraju da ispitivanje Komisije i Vijeća nije provedeno objektivno te da utvrđenje štete nije potkrijepljeno dokazima. Kao treće, tužitelji navode povredu članka 9. stavka 4. Osnovne uredbe time što Vijeće nije isključilo prodaju predmetnog proizvoda društvu Cognis te je antidampinšku pristojbu utvrdilo nepravilno ocijenivši maržu štete.
31

S obzirom na to da je, na prvom mjestu, riječ o prigovoru koji se odnosi na nepoštivanje članka 7. stavka l. točke (c) i stavka 2. Uredbe br. 207/2009, potrebno je podsjetiti da se, prema članku 7. stavku 1. točki (c) Uredbe br. 207/2009, odbijaju registrirati oni žigovi koji se sastoje isključivo od znakova ili oznaka koji bi u trgovini mogli služiti za označivanje vrste, kakvoće, količine, namjene, vrijednosti i zemljopisnog podrijetla ili vremena proizvodnje proizvoda ili pružanja usluga ili nekih drugih obilježja proizvoda ili usluga.