ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Članak 35. UFEU-a zabranjuje količinska ograničenja izvoza i sve mjere s istovrsnim učinkom među državama članicama. S tim u vezi, Sud je presudio da je nacionalna mjera koja je primjenjiva na sve poslovne subjekte koji djeluju na državnom području i unaprijed utječe na izlazak proizvoda s nacionalnog tržišta navedene države članice izvoza kao i na stavljanje na nacionalno tržište navedene države članice obuhvaćena zabranom utvrđenom u članku 35. UFEU-a (presuda od 21. lipnja 2016., New Valmar, C-15/15, EU:C:2016:464, t. 36. i navedena sudska praksa).

Iz te definicije proizlazi da kvalifikacija određene mjere kao „mjere s istovrsnim učinkom kao količinsko ograničenje izvoza” podrazumijeva postojanje ograničavajućih učinaka na trgovinu (presuda od 21. lipnja 2016., New Valmar, C-15/15, EU:C:2016:464, t. 42.). Ti učinci mogu biti čak i male važnosti (presuda od 1. travnja 2008., Gouvernement de la Communauté française i gouvernement wallon, C-212/06, EU:C:2008:178, t. 52.), dok god nisu previše proizvoljni i previše neizravni (presuda od 21. lipnja 2016., New Valmar, C-15/15, EU:C:2016:464, t. 45. i navedena sudska praksa). Međutim, zabrana potpora za izvoz u države članice, čak i kada one ne prelaze gornju granicu de minimis, iz članka 1. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 1998/2006 sama je po sebi bez učinka na trgovinu jer ona samo obvezuje države članice da ne dodjeljuju određene vrste potpora. Stoga ta odredba ne može činiti mjeru s istovrsnim učinkom kao količinsko ograničenje izvoza suprotnu članku 35. UFEU-a.

Međutim, prije svega iz temeljnih pravila unutarnjeg tržišta i općeg sustava potpora koji je njegov dio proizlazi da je isključenje potpora za izvoz iz područja primjene Uredbe br. 1998/2006 opravdano s obzirom na sam cilj članka 107. UFEU-a. Međutim, potpore za izvoz, čak i u skromnom iznosu, po definiciji su među potporama koje mogu utjecati na trgovinu među državama članicama, istodobno izravno na način da dodjeljuju konkurentsku prednost izvoznim proizvodima i neizravno na način da potiču simetrične protumjere drugih država članica radi kompenziranja te konkurentske prednosti. Kao što je to Komisija istaknula tijekom rasprave, dopuštanje takvih potpora osobito bi štetilo funkcioniranju unutarnjeg tržišta. Iz toga proizlazi da se člankom 35. UFEU-a ne može opravdati mjera suprotna članku 107. UFEU-a.

(t. 38., 43.-47.)
Država članica čiji nacionalni propis sadržava definiciju kategorija C i C1 koja ne preuzima ni razgraničenje kategorija C/C1 i D/D1 predviđeno u članku 4. te direktive i izraženo izrazom „osim onih iz kategorija D1 ili D”, ni uklanjanje donje granice od osam putnika koje je zakonodavac Unije želio uvesti donošenjem Direktive 2006/126, povređuje svoje obveze na temelju Direktive 2006/126. Postojanje takvih razlika u definicijama ima za posljedicu da na temelju nacionalnog prava motornim vozilima iz kategorije D1 mogu upravljati imatelji dozvole C1, što je protivno cilju Direktive 2006/126, odnosno cestovnoj sigurnosti. Stoga se za istu vrstu vozila kategorija vozačke dozvole koja se zahtijeva u toj državi članici razlikuje od one koju mora imati vozač u drugim državama članicama. Takva situacija protivna je temeljnim ciljevima Direktive 2006/126.

Osim toga, ako bi se primijenila donja granica za broj putnika koji vozila iz kategorije D1 mogu prevoziti, to bi značilo da se nameće uvjet koji ne postoji u članku 4. stavku 4. točki (h) Direktive 2006/126, u kojem pravo Unije definira tu kategoriju. Međutim, postojanje tog dodatnog uvjeta dovodi do razlika u primjeni te direktive u predmetnoj državi članici u odnosu na druge države članice kada je riječ o određivanju kategorije u koju pripada vozilo i, posljedično, koja se vrsta vozačke dozvole zahtijeva za njega. U tom smislu država članica ne smije donijeti nacionalni propis za prijenos Direktive 2006/126 kojim bi se uveli uvjeti koji nisu predviđeni tom direktivom, jer bi to značilo da su kategorije vozila definirane Direktivom 2006/126 izmijenjene na štetu cestovne sigurnosti.

(t. 29., 30., 32., 37., 38., 53.)
Kao što je to Sud već utvrdio, područje primjene Direktive 95/46 vrlo je široko i ona se odnosi na raznovrsne osobne podatke (presuda od 7. svibnja 2009., Rijkeboer, C-553/07 , EU:C:2009:293 , t. 59. i navedena sudska praksa). Naime, upotreba izraza „bilo koji podaci” u okviru definicije pojma „osobni podaci” u članku 2. točki (a) Direktive 95/46 odražava cilj zakonodavca Unije da tom pojmu da široki smisao, koji nije ograničen na osjetljive ili privatne podatke, nego može obuhvaćati razne vrste podataka, kako objektivnih tako i subjektivnih u obliku mišljenja ili ocjena, pod uvjetom da se oni „odnose” na dotičnu osobu. Što se tiče potonjeg uvjeta, on je ispunjen ako je zbog svojeg sadržaja, cilja ili učinka podatak povezan s određenom osobom.

Budući da pisani odgovori kandidata na stručnom ispitu i eventualne povezane napomene ispitivača stoga mogu biti podvrgnuti provjeri, među ostalim, njihove točnosti i nužnosti njihova čuvanja u smislu članka 6. stavka 1. točaka (d) i (e) Direktive 95/46 i mogu biti predmet ispravka ili brisanja na temelju njezina članka 12. točke (b), valja smatrati da davanje kandidatu prava na pristup tim odgovorima i tim napomenama na temelju članka 12. točke (a) te direktive služi cilju potonje, a koji jest zajamčiti zaštitu prava na privatnost tog kandidata u pogledu obrade podataka koji se na njega odnose (vidjeti, a contrario, presudu od 17. srpnja 2014., YS i dr., C-141/12 i C-372/12, EU:C:2014:2081, t. 45. i 46.), i to neovisno o tome ima li taj kandidat takvo pravo na pristup također na temelju nacionalnih propisa primjenjivih na ispitni postupak. Doduše, pravo na ispravak, predviđeno člankom 12. točkom (b) Direktive 95/46 očito ne može omogućiti kandidatu da a posteriori„ispravi”„pogrešne” odgovore.

U tom kontekstu treba podsjetiti na to da zaštita temeljnog prava na poštovanje privatnosti podrazumijeva, među ostalim, to da svaka fizička osoba može biti sigurna da su osobni podaci koji se odnose na nju točni i obrađeni na zakonit način. Kao što to proizlazi iz uvodne izjave 41. Direktive 95/46, osoba čiji se podaci obrađuju raspolaže na temelju članka 12. točke (a) te direktive pravom na pristup podacima koji se odnose na nju i koji su predmet obrade, a kako bi mogla izvršiti nužne provjere. To pravo na pristup osobito je nužno radi omogućavanja osobi čiji se podaci obrađuju da od voditelja obrade dobije, ako je primjenjivo, ispravak, brisanje ili blokiranje tih podataka i da tako izvršava pravo predviđeno u članku 12. točki (b) navedene direktive (presuda od 17. srpnja 2014., YS i dr., C-141/12 i C-372/12, EU:C:2014:2081, t. 44. i navedena sudska praksa).

Naposljetku, valja utvrditi, s jedne strane, da prava na pristup i ispravak na temelju članka 12. točaka (a) i (b) Direktive 95/46 ne obuhvaćaju ispitna pitanja, koja kao takva nisu osobni podaci kandidata. S druge strane, i Direktiva 95/46 i Uredba 2016/679 koja je zamjenjuje predviđaju određena ograničenja tih prava.

(t. 52., 56.-59.)
Direktivu 2004/18/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama, i osobito njezin članak 15. točku (c) treba tumačiti na način da joj se protivi to da propis države članice, za postupak javne nabave pokrenut nakon njezina pristupanja Uniji radi provedbe projekta započetog na temelju ugovora o financiranju sklopljenog s Europskom investicijskom bankom prije navedenog pristupanja, predviđa primjenu posebnih kriterija predviđenih odredbama vodiča Europske investicijske banke o provedbi postupka javne nabave koji nisu u skladu s odredbama te direktive.

Međutim, kako je to utvrđeno u točki 41. ove presude, poziv na nadmetanje o kojem je riječ u glavnom postupku objavljen je nakon pristupanja Rumunjske Uniji. U tim okolnostima se za postupak poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku ne može smatrati da je uređen postupovnim pravilima koja su specifična za međunarodnu organizaciju u smislu članka 15. točke (c) Direktive 2004/18. Stoga se Rumunjska ne može pozivati, nakon datuma svojeg pristupanja Uniji, na iznimku koja se odnosi na posebna pravila međunarodne organizacije predviđenu člankom 15. točkom (c) Direktive 2004/18.

(t. 47.-49., 52. i t. 1. izreke)
Članak 184. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da se obveza ispravljanja neosnovanih odbitaka poreza na dodanu vrijednost (PDV), propisana tim člankom, primjenjuje i na slučajeve u kojima se prethodno provedeni odbitak nije mogao zakonito provesti zato što je transakcija koja je do toga dovela bila izuzeta od PDV-a. Nasuprot tomu, članke 187. do 189. Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da mehanizam ispravka neosnovanih odbitaka PDV-a, predviđen tim člancima, nije primjenjiv na takve slučajeve, uključujući konkretno situaciju poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj je prethodno provedeni odbitak PDV-a bio neopravdan jer se radilo o transakciji isporuke zemljištâ izuzetoj od PDV-a.

(t. 45. i t. 1. izreke)
Kad je riječ o valjanosti Odluke 89/534, kao prvo, valja podsjetiti da, kako bi akt Unije koji se odnosi na sustav PDV-a bio usklađen s načelom proporcionalnosti, odredbe koje sadržava trebaju se smatrati prikladnima i nužnima za ostvarenje ciljeva koje slijedi i moraju u najmanjoj mogućoj mjeri utjecati na ciljeve i načela Šeste direktive (vidjeti u tom smislu presude od 19. rujna 2000., Ampafrance i Sanofi, C-177/99 i C-181/99, EU:C:2000:470, t. 60. i od 29. travnja 2004., Sudholz, C-17/01, EU:C:2004:242, t. 46.).

S tim u vezi, valja istaknuti da je Sud presudio da pojam „izbjegavanje poreza” u smislu članka 27. stavka 1. Šeste direktive odgovara posve objektivnoj pojavi i da ta odredba omogućuje donošenje mjere za odstupanje od temeljnog pravila navedenog u članku 11. dijelu A stavku 1. točki (a) te direktive, iako porezni obveznik te djelatnosti izvršava bez ikakve namjere dobivanja porezne pogodnosti, nego zbog poslovnih razloga (vidjeti u tom smislu presudu od 12. srpnja 1988., Direct Cosmetics i Laughtons Photographs, 138/86 i 139/86, EU:C:1988:383, t. 21. i 24.)

Doduše, Odluka 89/534 ne omogućuje da se uzme u obzir, na bilo koji način, plaćeni pretporez koji se odnosi na prezentacijske proizvode koje kupuju preprodavači koji nisu porezni obveznici od društva izravnog prodavatelja.

Međutim, kao što to proizlazi iz točaka 40. i 41. ove presude, uključivanje tog plaćenog pretporeza u poreznu osnovicu isporuka iz članka 1. Odluke 89/534 činilo bi nedopušteno odstupanje od članka 17. stavka 2. Šeste direktive.

Kao drugo, valja imati na umu da se načelu porezne neutralnosti osobito protivi to da se sa sličnom robom i uslugama, a koji su stoga međusobno konkurentni, različito postupa u svrhe PDV-a (presuda od 10. studenoga 2011., The Rank Group, C-259/10 i C-260/10, EU:C:2011:719, t. 32. i navedena sudska praksa).

S tim u vezi, valja istaknuti da to što se Odlukom 89/534 ne uzima u obzir pretporez koji se odnosi na prezentacijske proizvode koje su preprodavači koji nisu porezni obveznici kupili od društva izravnog prodavatelja, kao što je to Avon u glavnom postupku, dovodi do toga da distribucijski lanac proizvoda tog društva snosi znatno veći teret PDV-a od onog koji snose proizvodi njegovih konkurenata. Međutim, valja utvrditi da je takva okolnost samo posljedica činjenice da je takvo društvo odabralo sustav izravne prodaje za prodaju svojih proizvoda.

Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da ispitivanje prvog pitanja nije otkrilo nijedan element koji može utjecati na valjanost Odluke 89/534.

(t. 44., 46., 48., 49., 52., 53., 56. i t. 2. izreke)
Što se tiče dopuštenosti žalbe protiv odluke Općeg suda, u članku 168. stavku 1. točki (b) Poslovnika Suda od 25. rujna 2012. propisano je da žalba sadržava naznaku pobijane odluke Općeg suda, pri čemu se ne zahtijeva prilaganje te odluke žalbi. Dakle, od stupanja na snagu Poslovnika Suda 1. studenoga 2012. više se ne zahtijeva da se žalbi priloži pobijana odluka Općeg suda, s obzirom na to da je dovoljna naznaka te odluke.

U sustavu spora o zakonitosti pred sudom Unije stranke imaju procesnu inicijativu i utvrđuju predmet spora, osobito navođenjem u svojem tužbenom zahtjevu akta, odnosno dijela akta, koji namjeravaju podvrgnuti tom sudskom ispitivanju. Budući da sud u sporu o zakonitosti ne može odlučivati ultra petita, on ne može proglasiti ukidanje u većem opsegu od onoga koje je zatražio žalitelj.

U pogledu sudskog nadzora Komisijinih odluka kojima se izriče novčana kazna zbog povrede pravila tržišnog natjecanja, nadzor zakonitosti predviđen u članku 263. UFEU-a, upotpunjen neograničenom nadležnošću u pogledu iznosa novčane kazne, podrazumijeva da Sud Unije provodi nadzor kako u pogledu prava tako i u pogledu činjenica, pri čemu može ocjenjivati dokaze, poništiti pobijanu odluku i izmijeniti iznos novčane kazne.

U tom smislu nije protivno načelu djelotvorne sudske zaštite to da je ispitivanje zakonitosti za koje je zadužen sud Unije ograničeno zahtjevima stranaka kako su postavljeni u njihovim tužbenim zahtjevima i postupovnim podnescima, s obzirom na to da to načelo nipošto ne zahtijeva da je taj sud dužan proširiti svoje ispitivanje na elemente odluke koji nisu obuhvaćeni sporom povodom kojeg postupa.

(t. 104. i 105.)
Važno je naglasiti da su izjave podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu o njegovoj spolnoj orijentaciji, s obzirom na specifičan kontekst zahtjeva za međunarodnu zaštitu, samo polazna točka u postupku procjene činjenica i okolnosti iz članka 4. Direktive 2011/95 (vidjeti po analogiji presudu od 2. prosinca 2014., A i dr., C-148/13 do C-150/13 , EU:C:2014:2406 , t. 49. ). Shodno tomu, iako podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu mora navesti tu orijentaciju, koja je relevantni element njegove osobne sfere, zahtjevi za međunarodnu zaštitu koji se temelje na strahu od proganjanja zbog takve orijentacije mogu, isto kao i zahtjevi utemeljeni na drugim razlozima proganjanja, biti predmet postupka procjene predviđene člankom 4. te direktive (vidjeti po analogiji presudu od 2. prosinca 2014., A i dr., C-148/13 do C-150/13 , EU:C:2014:2406 , t. 52. ).

U tom pogledu, valja podsjetiti da je spolna orijentacija osobina koja može potvrditi pripadnost podnositelja zahtjeva određenoj društvenoj skupini, u smislu članka 2. točke (d) Direktive 2011/95, kada skupinu čiji članovi dijele istu spolnu orijentaciju društvo koje je okružuje smatra drukčijom (vidjeti u tom smislu presudu od 7. studenoga 2013., X i dr., C-199/12 do C-201/12, EU:C:2013:720, t. 46. i 47.), kao što je to uostalom potvrđeno u članku 10. stavku 1. točki (d) navedene direktive. Međutim, iz članka 10. stavka 2. potonje proizlazi da je – kad države članice procjenjuju je li strah podnositelja zahtjeva od proganjanja osnovan – nebitno posjeduje li on doista osobinu koja se vezuje uz pripadnost određenoj društvenoj skupini i koja dovodi do proganjanja, pod uvjetom da mu takvu osobinu pripisuje počinitelj proganjanja.

Prema tome, za potrebe odlučivanja o zahtjevu za međunarodnu zaštitu koji se temelji na strahu od proganjanja zbog spolne orijentacije nije uvijek nužno ocjenjivati vjerodostojnost spolne orijentacije podnositelja zahtjeva u okviru procjene činjenica i okolnosti iz članka 4. spomenute direktive.

(t. 30.-32.)
Predmet C-165/16

Toufik Lounes

protiv

Secretary of State for the Home Department

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Građanstvo Unije – Članak 21. UFEU-a – Direktiva 2004/38/EZ – Nositelji prava – Dvojno državljanstvo – Građanin Unije koji je stekao državljanstvo države članice domaćina pri čemu je zadržao svoje izvorno državljanstvo – Pravo na boravak u toj državi članici državljanina treće zemlje, člana obitelji građanina Unije”

Sažetak – Presuda Suda (veliko vijeće) od 14. studenoga 2017.

Građanstvo Unije–Pravo na slobodno kretanje i boravak na području država članica–Direktiva 2004/38–Nositelji prava–Članovi obitelji građanina Unije, državljani trećih zemalja, koji borave u državi članici čije državljanstvo ima građanin–Isključenost–Građanin Unije koji je stekao državljanstvo države članice domaćina pri čemu je zadržao i svoje izvorno državljanstvo–Nepostojanje utjecaja (Direktiva 2004/38 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 3 . st. 1 ., čl. 7. st. 1. i čl. 16. st. 1.) Građanstvo Unije–Odredbe Ugovora–Pravo na slobodno kretanje i boravak na području država članica–Članovi obitelji građanina Unije, državljani trećih zemalja, koji borave u državi članici domaćinu–Građanin Unije koji je stekao državljanstvo države članice domaćina pri čemu je zadržao i svoje izvorno državljanstvo–Izvedeno pravo na boravak u državi članici domaćinu–Uvjeti (čl. 21. st. 1. UFEU-a; Direktiva 2004/38 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 7. st. 1. i čl. 16. st. 1.)
Članak 2. stavak 2. točku (b) podtočku i. Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja treba tumačiti na način da mu je protivan nacionalni propis koji propisuje da poslodavac može otkazati radniku zbog njegovih ponavljajućih odsutnosti s rada, pa bile one i opravdane, u situaciji u kojoj su te odsutnosti posljedica bolesti uzrokovanih invaliditetom tog radnika, osim ako taj propis, slijedeći legitiman cilj borbe protiv odsutnosti s rada, ne prekoračuje ono što je nužno za ostvarenje tog cilja, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni.

U tom pogledu valja navesti da je radnik s invaliditetom u načelu izloženiji opasnosti da se na njega primijeni članak 52. točka (d) Zakona o radu nego što je to radnik bez invaliditeta. Naime, u usporedbi s radnikom bez invaliditeta, radnik s invaliditetom izložen je dodatnoj opasnosti od odsutnosti zbog bolesti u vezi sa svojim invaliditetom. On je na taj način izložen većoj opasnosti od prikupljanja dana odsutnosti zbog bolesti i stoga od dosezanja granica propisanih u članku 52. točki (d) Zakona o radu. Dakle, iz toga proizlazi da pravilo sadržano u toj odredbi može staviti u nepovoljniji položaj radnike s invaliditetom i na taj način dovesti do neizravnog različitog postupanja na temelju invaliditeta u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) Direktive 2000/78 (vidjeti u tom smislu presudu od 11. travnja 2013., HK Danmark, C-335/11 i C-337/11, EU:C:2013:222, t. 76.).

U ovom slučaju valja smatrati da se borba protiv odsutnosti s rada može priznati kao legitiman cilj u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) podtočke i. Direktive 2000/78 jer se radi o mjeri politike zapošljavanja (vidjeti u tom smislu presudu od 11. travnja 2013., HK Danmark, C-335/11 i C-337/11, EU:C:2013:222, t. 82.).

Međutim, treba provjeriti jesu li provedbena sredstva koja nacionalni propis predviđa za ostvarenje tog cilja prikladna i nužna za njegovo postizanje.

(t. 39., 44., 45. i 57. te izreka)
Članak 29. Akta o uvjetima pristupanja Kraljevine Danske, Irske i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske i prilagodbama Ugovora u vezi s njegovim Prilogom I. dijelom I. točkom 4. treba tumačiti na način da se članak 12. stavak 2. Direktive Vijeća 91/477/EEZ od 18. lipnja 1991. o nadzoru nabave i posjedovanja oružja, kako je izmijenjena Direktivom 2008/51/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. svibnja 2008., u vezi s njezinim člankom 1. stavkom 4. i Prilogom II. ne primjenjuje na području Gibraltara.

U tom pogledu nesporno je da članak 29. Akta o pristupanju iz 1972. predstavlja iznimku od pravila predviđenog člankom 355. točkom 3. UFEU-a, prema kojem se pravo Unije primjenjuje na Gibraltar, te da se ta iznimka, kao što je to Sud istaknuo u točkama 43. i 51. presude od 21. srpnja 2005., Komisija/Ujedinjena Kraljevina (C-349/03, EU:C:2005:488), treba tumačiti restriktivno, na način da je njezin doseg ograničen na ono što je strogo potrebno za zaštitu interesa čije očuvanje ona omogućuje Gibraltaru. S obzirom na navedeno, treba istaknuti da u predmetu u kojem je donesena potonja presuda Sud nije bio pozvan izjasniti se o statusu akata Unije u području slobodnog kretanja robe s obzirom na navedenu iznimku, i to suprotno predmetu u kojem je donesena presuda od 23. rujna 2003., Komisija/Ujedinjena Kraljevina (C-30/01, EU:C:2003:489). U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, „robom” u smislu te odredbe treba smatrati proizvode kojima se vrijednost može izraziti u novcu i koji kao takvi mogu biti predmet komercijalnih transakcija. Odredbe UFEU-a o slobodi kretanja robe načelno se primjenjuju bez obzira na to prelazi li roba državnu granicu radi prodaje ili daljnje prodaje ili radi osobne uporabe ili potrošnje.Vidjeti u tom smislu presudu od 7. ožujka 1989.Schumacher, 215/87, EU:C:1989:111, t. 22., kao i od 3. prosinca 2015., Pfotenhilfe-Ungarn, C-301/14, EU:C:2015:793, t. 47.)

Međutim, budući da sekundarno pravo Unije načelno ima isto područje primjene kao i sami Ugovori (vidjeti po analogiji presudu od 15. prosinca 2015., Parlament i Komisija/Vijeće, C 132/14 do C 136/14, EU:C:2015:813, t. 77.) i da strogo tumačenje isključenja Gibraltara iz zajedničkog carinskog područja Unije, uz opasnost ugrožavanja ujednačene primjene prava Unije, ne smije dovesti do tumačenja prema kojem slobodno kretanje robe u odnosima s Gibraltarom ima doseg koji je u većoj mjeri ograničen od onoga koji proizlazi iz odredaba UFEU a, za odredbe Direktive 91/477 o prijenosu vatrenog oružja za civilnu uporabu treba smatrati da pripadaju slobodnom kretanju robe, ako se ono prenosi u kontekstu trgovine, uključujući posredovanjem trgovca oružjem ili u okviru prodaje na daljinu ili izvan tog konteksta, odnosno ako ga prenose pojedinci, osobito lovci i sportski strijelci, da bi se njime koristili za svoje aktivnosti

(t. 63., 64., 67., 68., 73., izreka 1.)