—

ne predviđa, koliko je to moguće, preuzimanje brige o osnovnim potrebama spomenutog državljanina treće zemlje s ciljem da mu se osigura stvarna dostupnost hitne zdravstvene zaštite i osnovnog liječenja tijekom razdoblja u kojem je država članica obvezna, nakon što je podnio žalbu, odgoditi njegovo udaljavanje. Naime, kada je, kao prvo, riječ o obilježjima žalbe koja bi se trebala moći podnijeti protiv takve odluke o vraćanju, iz članka 13. stavka 1. Direktive 2008/115, u vezi s njezinim člankom 12. stavkom 1., proizlazi da državljanin treće zemlje treba imati pravo na djelotvoran pravni lijek protiv odluke o vraćanju koja se na njega odnosi. Spomenuta direktiva, međutim, ne zahtijeva da žalba predviđena u njezinu članku 13. stavku 1. nužno mora imati suspenzivan učinak. Međutim, obilježja te žalbe treba utvrditi u skladu s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, kojim se još jednom potvrđuje načelo djelotvorne sudske zaštite i u skladu s kojim svatko komu su povrijeđena prava i slobode zajamčene pravom Unije ima pravo na djelotvoran pravni lijek pred sudom, u skladu s uvjetima utvrđenima navedenim člankom. U tom smislu, u vrlo iznimnim slučajevima u kojima bi udaljavanje državljanina treće zemlje koji boluje od teške bolesti u zemlju u kojoj ne postoji primjeren liječnički tretman povrijedilo načelo non‑refoulement, države članice ne smiju, sukladno članku 5. Direktive 2008/115, u vezi s člankom 19. stavkom 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, provesti takvo udaljavanje. Te vrlo iznimne slučajeve obilježavaju ozbiljnost i nepopravljivost štete prouzročene udaljavanjem državljanina treće zemlje u zemlju u kojoj postoji ozbiljna opasnost da će biti podvrgnut nečovječnom ili ponižavajućem postupanju. Djelotvornost žalbe koja je podnesena protiv odluke o vraćanju čije izvršenje može izložiti dotičnog državljanina treće zemlje ozbiljnoj opasnosti od naglog i nepovratnog pogoršanja njegova zdravstvenog stanja traži da u tim okolnostima on ima pravo na žalbu sa suspenzivnim učinkom, kako bi se osiguralo da odluka o vraćanju neće biti izvršena prije nego što nadležno tijelo ispita prigovor o povredi članka 5. Direktive 2008/115, u vezi s člankom 19. stavkom 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima. Kada je, kao drugo, riječ o sigurnosnim uvjetima koje na temelju članka 14. Direktive 2008/115 država članica mora pružiti državljaninu treće zemlje koji boluje od teške bolesti do donošenja rješenja o žalbi koju je podnio protiv odluke o vraćanju čije bi ga izvršenje moglo izložiti ozbiljnoj opasnosti od naglog i nepovratnog pogoršanja njegova zdravstvenog stanja, članak 9. stavak 1. točka (b) navedene direktive predviđa da države članice odgađaju udaljavanje za vrijeme trajanja suspenzivnog učinka odobrenog u skladu s njezinim člankom 13. stavkom 2. Iz opće strukture te direktive proizlazi da članak 9. stavak 1. točka (b) treba obuhvatiti sve slučajeve u kojima je država članica dužna suspendirati izvršenje odluke o vraćanju nakon što je podnesena žalba protiv te odluke. Prema tome, u takvoj situaciji dotična država članica dužna je na temelju članka 14. stavka 1. točke (b) navedene direktive, koliko je to moguće, preuzeti brigu o osnovnim potrebama državljanina treće zemlje koji boluje od teške bolesti kada on ne raspolaže sredstvima za zadovoljavanje vlastitih potreba. Naime, osiguravanje hitne zdravstvene zaštite i osnovnog liječenja, predviđeno u članku 14. stavku 1. točki (b) te direktive, može biti lišeno stvarnog učinka ako se pritom ne preuzme i briga o osnovnim potrebama dotičnog državljanina treće zemlje. Na državama je članicama, međutim, da utvrde na koji će način preuzeti brigu o osnovnim potrebama dotičnog državljanina treće zemlje.