ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
40.

To dolazi do izražaja kada (kontrolirano) tuzemno društvo kći sklopi, primjerice, ugovore s inozemnim poduzetnikom koji su valjani s aspekta građanskog prava i koji se izvršavaju i oporezuju u sjedištu društva kćeri. Naime, kada bi društvo kćer trebalo smatrati stalnom poslovnom jedinicom društva majke, porez na dodanu vrijednost, u skladu s člankom 196. Direktive o PDV‑u, ne bi trebalo platiti društvo kći u tuzemstvu, nego društvo majka. To bi vrijedilo i kada se, kao u ovom slučaju, društvo majka nalazi u trećoj državi.
46.

S jedne strane, prema mišljenju CVVP‑a, do neovlaštenog korištenja sastojaka sorte dolazi svaki put kad je radnja iz članka 13. stavka 2. Uredbe br. 2100/94 počinjena bez suglasnosti oplemenjivača. CVVP napominje da oplemenjivač tijekom razdoblja privremene zaštite nije ovlašten zabraniti poduzimanje takve radnje s obzirom na to da na temelju članka 95. te uredbe može tražiti samo razumnu naknadu. Stoga svaka radnja te vrste koja je počinjena tijekom tog razdoblja čini neovlašteno korištenje, čak i kad je oplemenjivaču isplaćena razumna naknada, s obzirom na to da on nije mogao dati suglasnost za njezino poduzimanje ( 25 ).
41.

Tekstom članka 90. stavka 1. Uredbe br. 6/2002 zagovara se takvo tumačenje: bilo koji sud države članice (treba smatrati da se to odnosi na one sudove koji u toj državi rješavaju sporove u pogledu dizajna) može imati pristup toj vrsti mjera. Njime se potvrđuje da se izraz „uključujući sudove za dizajn Zajednice” ne treba odnositi na specijalizirani sud, s obzirom na to da su sudovi za dizajn Zajednice jednako nadležni kao i ostali sudovi za donošenje privremenih mjera, uključujući zaštitne mjere ( 10 ).
52.

Osim toga, u uvodnoj izjavi 50. Direktive 2009/72 navedeno je da je cilj te direktive jačati „zahtjev[e] javne usluge i zajedničk[e] minimaln[e] standard[e] koji iz njih slijede […] kako bi se osiguralo da svi potrošači […] mogu imati koristi od tržišnog natjecanja i poštenih cijena” i da bi „[g]rađani Unije i, u slučajevima u kojima to države članice smatraju odgovarajućim, mala poduzeća trebali […] imati mogućnost uživanja obveza javne usluge posebno što se tiče sigurnosti opskrbe i razumnih cijena […]”. Iz toga proizlazi da PSO, u smislu Direktive 2009/72, čini obvezu koja može stvoriti zajedničke minimalne standarde i od koje koristi ima neodređena skupina osoba, iako to možda nisu nužno krajnji potrošači. Nasuprot tomu, obveze financiranja ne stvaraju zajedničke minimalne standarde i od njih koristi ima samo određena skupina korisnika, to jest države članice kada odluče same pružati danu uslugu od općeg gospodarskog interesa odnosno poduzeća kojima je povjereno pružanje te usluge.
77.

Dodajem da je to tumačenje pojma „ništavost”, u smislu članka 19. Šeste direktive, kao sankcioniranja odluke čiji uvjeti za podnošenje nisu ispunjeni, koje dovodi do toga da je ta odluka bez učinka i koje proizvodi učinke u odnosu na sve, uostalom potkrijepljeno tumačenjem drugih instrumenata prava Unije koji se koriste pojmom „ništavost” i, konkretnije, Prvom direktivom koja se odnosi na ništavost društava. Člankom 11. drugim stavkom Prve direktive predviđa se da „[o]sim spomenutih razloga ništavosti, trgovačko društvo ne podliježe nijednom drugom razlogu za nepostojanje, apsolutnu ni relativnu ništavost ni izjavu o ništavosti”. Pojam „ništavost”, u smislu članka 11. drugog stavka Prve direktive, stoga se proširuje na nepostojanje, apsolutnu i relativnu ništavost ili izjavu o ništavosti, s obzirom na to da se svi ti pojmovi odnose na postupke koji dovode do toga da je odluka bez učinka, odnosno njezina poništenja.
33.

Osim toga, budući da je zaposlenik općinske ljekarne, to jest osoba CT, iskoristio pravo prvokupa koje je predmet glavnog postupka te je ponuda tog zaposlenika stoga imala prednost pred ponudama farmaceuta, osoba AV i BU, u spisu kojim Sud raspolaže nema dovoljno informacija koje bi upućivale na to da je spor u glavnom postupku usredotočen ili da se na bilo koji način odnosi na upravljanje javnim (ili čak privatnim) poduzećima, to jest poduzećima kojima je država članica dodijelila posebna ili isključiva prava odnosno poduzećima kojima je povjereno obavljanje usluga od općeg gospodarskog interesa ili koja su po svojoj naravi monopoli koji ostvaruju prihod u smislu članka 106. UFEU‑a.
42.

Sud je u skladu s tim u nizu slučajeva dvostrukog prodajnog lanca (A – B – C) presudio da se prijevoz ne može više pripisati „prvoj” isporuci ako je ovlast raspolaganja stvari kao vlasnik već prije prijevoza prenesena na krajnjeg kupca (C), dakle na primatelja „druge” isporuke (B – C) ( 25 ).
24.

Naravno, to znači i da subjekt koji nije subjekt javnog prava, a koji medicinske usluge pruža u socijalnim uvjetima koji su slični onima koji se primjenjuju na subjekte javnog prava, u smislu članka 132. stavka 1. točke (b) Direktive 2006/112, i u drugim uvjetima, postaje takozvani mješoviti porezni obveznik, odnosno onaj koji obavlja oporezive i izuzete transakcije. To podrazumijeva dodatna administrativna opterećenja potrebna za pravilno obračunavanje PDV‑a, kako dospjelog tako i ulaznog ( 4 ). Međutim, to je neizbježna posljedica obavljanja djelatnosti koja je izuzeta od PDV‑a.
20.

Smatra da, u svakom slučaju, apsolutna zabrana nije proporcionalna zadanom cilju. Osim toga, ne mogu se prihvatiti razlozi koje je ta država članica istaknula, to jest interes za izbjegavanje upravnih tereta koji dovodi do uspostave mjera i internih postupaka kako bi se očuvala neovisnost i nepristranost računovođe, kao i navodna nedostatnost nadzora ex post.
41.

Ako bi se slijedilo tumačenje koje je Opći sud predložio, a koje tužitelji u prvom stupnju podupiru što se tiče ovog pitanja, to bi dovelo do umnažanja postupovnih zahtjeva. Naime, da bi se moglo primijeniti usklađivanje NŽU‑a koji se primjenjuju na službenike koji rade u trećim zemljama, tijelo za imenovanje se, s jedne strane, mora savjetovati s odborom osoblja i ishoditi mišljenje odbora za Pravilnik o osoblju kako bi donijelo OPO‑e i, s druge strane, mora utvrditi detaljne odredbe primjene i ponovno ishoditi mišljenje odbora osoblja. Stoga ako, kao što je Opći sud zaključio, tijelo za imenovanje mora donijeti OPO‑e prije donošenja odluke o usklađivanju iznosa NŽU‑a, treba uzeti u obzir razloge za navođenje detaljnih odredaba primjene u članku 10. stavku 3. Priloga X. Pravilniku o osoblju s obzirom na to da potonji postavlja niže postupovne zahtjeve u usporedbi s onima iz članka 110. Pravilnika o osoblju.
20.

U skladu s člankom 53. stavkom 1. točkom (b) Zakona o radu, raskid ugovora o radu zbog jednog od razloga iz članka 52. tog zakona dovodi do isplate radniku, istodobno s pisanom obavijesti, otpremnine u visini plaće za 20 dana za svaku godinu radnog staža, koja se računa razmjerno broju radnih mjeseci za razdoblja kraća od godine dana, i to najviše do dvanaest mjesečnih plaća.
50.

Kako je to Sud više puta utvrdio, tumačenje zakonodavnog izraza mora se utvrditi s obzirom na njegovo uobičajeno značenje u svakodnevnom jeziku, uzimajući pritom u obzir kontekst u kojem se koristi i ciljeve pravila kojih je dio. Uobičajeno značenje riječi „izlazak” (exit) jest „otići ili istupiti” (to go out or to go forth) iz mjesta. Riječ „izlazak” ima i značenje „odobrenja” (authorisation) ili „dozvole za odlazak iz zemlje” (permission to leave a country) ( 35 ).
Kao što je prethodno opisano, društvo Henry am Zug dijelom koristi vlastite radnike, a dijelom one iz drugog društva. Sud koji je uputio zahtjev smatra da to nije obuhvaćeno člankom 1. stavkom 3. točkom (c) Direktive 96/71 zbog nedostatka prekograničnog elementa. Naime, to je ustupanje obavljeno unutar Mađarske ( 55 ).
91.

Potrebno je utvrditi je li prijenosom FSI‑ju MIP‑ovih udjela u FSE‑u dodijeljena prednost korisniku te mjere potpore. U tu ću svrhu kao prvo proučiti je li se prijenosom udjela dodijelila prednost stjecatelju, odnosno FSI‑ju, s obzirom na to da je FSI stekao društvo u financijskim poteškoćama te se obvezao financijski oporaviti to društvo. To bi bilo tako da je FSE imao izgleda za profitabilnost. Potom ću, kao drugo, razmotriti je li prijenos udjela dodijelio prednost FSE‑u s obzirom na to da se FSI obvezao oporaviti FSE.
3.

U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje i, prema tome, prihvaćanja mogućnosti da država članica primijeni i neki drugi uvjet osim onog iz članka 10. stavka 2. [Direktive 2003/86] (da je član obitelji ‚ovisan o izbjeglici’), je li ona ovlaštena, ako to smatra prikladnim, postaviti bilo koji uvjet, uključujući i one koji su u članku 4. stavcima 2. i 3. [te direktive] ustanovljeni u pogledu drugih članova obitelji ili smije primijeniti isključivo uvjet iz članka 4. stavka 3. [navedene direktive]? U tom slučaju, što podrazumijeva uvjet iz članka 4. stavka 3. Direktive prema kojem su članovi obitelji ‚objectively unable to provide for their own needs on account of their state of health’? Treba li ga tumačiti na način da se član obitelji ne može [skrbiti] ‚za svoje vlastite potrebe’ ili na način da ‚[nije] u mogućnosti’ brinuti se ‚o sebi’ ili ovisno o slučaju na neki drugi način?”
34.

Tako prema nekim jezičnim verzijama članka 30. stavka 1. Direktive o otpadu proizlazi zapravo da se rok od šest godina primjenjuje isključivo na vrednovanje, dok preispitivanje ne podliježe nužno tom roku. Ovo gramatički proizlazi iz redoslijeda pojmova primjerice u francuskom („que les programmes de prévention des déchets soient évalués au moins tous les six ans et révisés, s‘il y a lieu”), engleskom („the waste management plans and waste prevention programmes are evaluated at least every sixth year and revised as appropriate”), talijanskom („i piani di gestione e i programmi di prevenzione dei rifiuti siano valutati almeno ogni sei anni e, se opportuno, riesaminati”) i španjolskom („los planes de gestión de residuos y los programas de prevención de residuos se evalúen, como mínimo, cada seis años y se revisen en la forma apropiada”).
146.

Žalitelj je tvrdio da bi sporno izvješće potencijalnim konkurentima pružilo plan zahvaljujući kojem bi imitirali njegov uspješan zahtjev za OSP. Opći sud odbio je taj argument navevši: „Kao drugo, treba također odbiti argument prema kojem otkrivanje spornog izvješća konkurentu daje ‚plan’ o načinu na koji treba ispuniti zahtjev za izdavanje OSP‑a za konkurentski proizvod. Naime, tužitelj nije dokazao novost svojih modela, analiza ili metoda. Kao što to navodi EMA, modeli i metode korišteni u predmetnom kliničkom ispitivanju temelje se na znanju i iskustvu u području zapošljavanja, parametara i statističke analize koje je široko dostupno u znanstvenoj zajednici i to ispitivanje slijedi primjenjive smjernice, i tako se temelji na najrecentnijim načelima. Usto, dokument ne sadržava nikakve podatke u vezi sa sastavom ili proizvodnjom lijeka Translarna, s obzirom na to da je EMA proaktivno obrisala upućivanja na rasprave o sastavljanju protokolâ s U. S. Food and Drug Administrationom, brojeve grupa, materijale i opremu, ispitivačke analize, kvantitativni i kvalitativni opis metode mjerenja koncentracije lijeka kao i datume početka i kraja liječenja i druge datume koji mogu omogućiti identificiranje pacijenata. Stoga otkrivanje spornog izvješća konkurentima tužitelja ne daje nikakve korisne podatke o dugoročnoj strategiji kliničkog razvoja i provođenju ispitivanja povrh podataka koji su već dostupni javnosti o lijeku Translarna.” ( 92 )
106.

Iako je to, naravno, točno, u predmetnom je kontekstu, kako je i sâm Opći sud to prihvatio ( 97 ), bitno to da se, sukladno zahtjevima iz sudske prakse, dokaže kako točno otkrivanje tog dokumenta može konkretno i stvarno ugroziti interes zaštićen člankom 4. stavkom 2. Uredbe br. 1049/2001. Osim toga, opasnost od ugrožavanja interesa mora biti razumno predvidljiva. Usto, ne smije biti isključivo hipotetska ( 98 ), iako, naravno, nije potrebno dokazati da je izvjesna. Argumenti Općeg suda da opasnosti koje su žalitelji opisali nisu konkretne temelje se na pretpostavci Općeg suda da informacije u izvješćima o ispitivanjima iz grupe 1 nisu povjerljive jer konkurenti moraju provesti vlastita toksikološka ispitivanja. Međutim, to je, prema mojem mišljenju, preusko shvaćanje, zbog svih razloga koje sam naveo na drugim mjestima u ovom mišljenju i u mišljenju u predmetu C‑175/18 P, PTC Therapeutics International/EMA, koje sam već iznio danas. Mogućnost praćenja pristupa i uspoređivanja vlastitog djelovanja s uspješnim radom nekog drugog očito čini stvarnu prednost za potencijalne konkurente. Žalitelji su uputili na stvarnost – to jest očitost – te opasnosti. Sama činjenica da je podnositelj zahtjeva u predmetnom slučaju drugo farmaceutsko društvo na svoj način mnogo govori o naravi te opasnosti.
82.

Kao što sam već naveo, nema razloga za to da se a priori pretpostavi da mjere, postupci i pravna sredstva kojima se u Francuskoj uređuje podnošenje zahtjeva za naknadu štete na temelju ugovora dovode do tih poteškoća do te mjere da u praksi onemogućavaju zaštitu prava koja imaju nositelji autorskih prava na programe.
5.

Komisija je nastavno na svoju korespondenciju s Poljskom, na temelju članka 108. stavka 2. UFEU‑a, odlukom od 2. srpnja 2013. pokrenula službeni istražni postupak i pozvala zainteresirane stranke da podnesu svoje primjedbe (Odluka C (2013.) 4045 final od 2. srpnja 2013. o mjeri SA.35388 (2013/C) (ex 2013/NN i ex 2012/N) – Poljska – Osnivanje trgovačkog društva Gdynia‑Kosakowo Airport (SL 2013., C 243, str. 25.) (u daljnjem tekstu: odluka o pokretanju postupka). S obzirom na to da nije primila nikakve primjedbe od Poljske ili zainteresiranih stranaka, Komisija je 11. veljače 2014. donijela Odluku 2014/883 u kojoj je utvrdila da je državna potpora (potpora za ulaganje i operativna potpora) nespojiva s unutarnjim tržištem. Komisija je ispitala tu potporu na temelju odstupanja iz članka 107. stavka 3. točke (a) UFEU‑a i Smjernica za nacionalne regionalne potpore za 2007.‑2013. (SL 2006., C 54, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 139.; u daljnjem tekstu: Smjernice o regionalnim potporama).
48.

Međutim, Sud je izrazio zabrinutost u pogledu usklađenosti pravila o zbrajanju s pravom Unije ( 16 ). Međutim, čak i ako se pravilom o zbrajanju u predmetnom slučaju krši pravo Unije, to ne bi bilo relevantno za rješenje ovog spora te se time ne bi ni odgovorilo na pitanje suda koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku. S obzirom na to da se to pravilo ne primjenjuje na Tesca, to ni na koji način ne utječe na glavni postupak.
10.

U skladu s člankom 2. („Područje primjene”): „1. Ova se Direktiva primjenjuje na osumnjičenike ili optužene osobe u kaznenom postupku od trenutka kada su im nadležna tijela države članice, putem službene obavijesti ili na drugi način, ukazala na to da su osumnjičeni ili optuženi za počinjenje kaznenog djela te neovisno o tome je li im oduzeta sloboda ili ne. Primjenjuje se do završetka postupaka, što podrazumijeva konačno razjašnjenje pitanja je li osumnjičenik ili optužena osoba počinila kazneno djelo, uključujući, gdje je to primjenjivo, osuđivanje i rješavanje bilo kakve žalbe. […] 3. Ova se Direktiva također primjenjuje, pod istim uvjetima koji su predviđeni u stavku 1., na osobe koje nisu osumnjičenici ili optužene osobe, a koje tijekom ispitivanja policije ili drugog tijela odgovornog za provedbu zakona, postanu osumnjičenicima ili optuženim osobama. […]”
84.

U prethodnim točkama obrazlaže se da pravo na odustanak ugovaratelja osiguranja u slučaju nedavanja pouke ili davanja pogrešne pouke treba ostati netaknuto čak i nakon otkaza ugovora i naknadne isplate otkupne vrijednosti njegova ugovora ( 54 ). Razlog tomu naposljetku su različite pravne posljedice otkaza ugovora i odustanka, neovisno o tome kako su one uređene nacionalnim odredbama. Nije neuobičajeno da otkazi u načelu imaju učinak ex nunc ili pro futuro, dok odustanak dovodi do nastanka obveze povrata ex tunc. Točno je da se u Direktivama o osiguranju određuje da ugovaratelja osiguranja u slučaju odustanka nakon pravilne pouke treba osloboditi „svih budućih obveza koje proizlaze iz toga ugovora” ( 55 ). Direktivama o osiguranju prepušta se uređenje ostalih pravnih učinaka odustanka, a time i učinak odustanka na već izvršena davanja, nacionalnom zakonodavcu pri čemu se poštuje načelo djelotvornosti.
28.

A. Bocero Torrico i J. P. K. F. Bode smatraju da „ostvarenu mirovinu” u smislu članka 208. stavka 1. točke (c) Općeg zakona o socijalnoj sigurnosti treba izjednačiti s iznosom teoretskog davanja definiranog u članku 52. stavku 1. točki (b) podtočki i. Uredbe br. 883/2004 jer to rezultira izjednačavanjem radnika migranta s domaćim radnikom koji se nalazi u istoj situaciji, ali nije radio u drugim državama članicama. Podredno tvrde da taj izraz treba tumačiti u skladu s člankom 5. točkom (a) Uredbe br. 883/2004, na način da se odnosi na zbroj razmjernih mirovina koje je odnosna osoba ostvarila u dvjema ili više država članica za sva razdoblja osiguranja uzeta u obzir za potrebe priznavanja i izračunavanja prijevremene starosne mirovine u Španjolskoj. Međutim, ističu da taj pristup ima dvije mane. Kao prvo, on priznavanje prijevremene starosne mirovine uvjetuje iznosom koji nadležna ustanova dane države članice mora plaćati na ime doprinosa uplaćivanih na temelju zakonodavstva te države u skladu s člankom 52. stavkom 1. točkom (b) podtočkom ii. Uredbe br. 883/2004, neovisno o iznosu mirovine na koji bi odnosna osoba imala pravo u Španjolskoj da je sva razdoblja osiguranja navršila na temelju španjolskog zakonodavstva te, kao drugo, on priznavanje prijevremene starosne mirovine u jednoj državi članici uvjetuje ostvarenjem i primanjem prijevremene starosne mirovine u drugoj državi ne uzimajući u obzir činjenicu da prijevremeno umirovljenje nije predviđeno u zakonodavstvima svih država članica te da nije jednako uređeno u onim državama u kojima njegova mogućnost jest predviđena.
30.

Potrebna isključivost proizlazila bi iz same odredbe kojom je, među ostalim, predviđeno da je izuzeće odobreno osim ako ono ne dovodi do narušavanja tržišnog natjecanja, što bi se dogodilo u slučaju usluga koje se nude trećim osobama s obzirom na to da je NUO najprije uspostavljen isključivo s ciljem pružanja usluga subjektima koji su članovi.
23.

Kao što sam prethodno naveo, članak 6. Zakonika o schengenskim granicama usko je povezan s člankom 20. CISA‑e, koji sam upućuje na članak 5. CISA‑e. Razlog javnog poretka ne može se tumačiti drukčije u kontekstu Zakonika o schengenskim granicama ili kontekstu CISA‑e. Osim toga, s obzirom na to da se prilikom razmatranja zahtjeva za jedinstvenu vizu utvrđuje jesu li ispunjeni uvjeti iz članka 6. stavka 1. točaka (a) i (c) do (e) Zakonika o schengenskim granicama ( 20 ) i da je konzulat dužan provjeriti da se podnositelj ne smatra prijetnjom za javni poredak ( 21 ), razlog javnog poretka trebalo bi definirati isto, neovisno o tome je li riječ o CISA‑i, Zakoniku o schengenskim granicama ili Zakoniku o vizama.
61.

Što se tiče slučaja G. S.-a, nizozemska tijela njegovu su dozvolu boravka kao člana obitelji koji se već nalazi na području Unije mogla povući zbog razlogâ povezanih s javnim poretkom zato što je predstavljao opasnost za javni poredak. Da bi to učinila, ta su tijela upotrijebila kliznu ljestvicu na temelju koje se može odrediti može li se povlačenje dozvole predvidjeti nakon što je donesena pravomoćna kaznena presuda. Ta ljestvica stavlja u odnos težinu kazne i trajanje boravka. Drugim riječima, što je državljanin treće države dulje zakonito boravio u Nizozemskoj, to je bolje zaštićen od odluke o povlačenju. Prema mišljenju nizozemske vlade, samo će slučajevi u kojima je dosegnut jedan od navedenih pragova biti predmet sveukupne ocjene kako bi se odredilo treba li povući dozvolu boravka, tako da se čini da nema automatizma između izricanja kazne čije se trajanje pokazuje bitnim u odnosu na trajanje boravka u Nizozemskoj i povlačenja dozvole. Postoje tri različite klizne ljestvice, odnosno jedna za lakša kaznena djela (manje od šest godina zatvora), jedna za teška kaznena djela (više od šest godina zatvora) i naposljetku jedna za slučaj ponavljanja kaznenog djela. U slučaju boravka u trajanju duljem od deset godina, dozvola boravka povlači se samo u slučaju vrlo teškog kaznenog djela. U slučaju G. S.-a povlačenje se moglo predvidjeti samo u slučaju pravomoćno izrečene kazne od najmanje tri godine zatvora u slučaju boravka u Nizozemskoj u trajanju jednakom ili duljem od tri godine. Nizozemska vlada ustraje na činjenici da povlačenje nije automatsko čak ni u sličnim okolnostima i da klizne ljestvice služe samo za utvrđivanje slučajeva u kojima je povlačenje moguće, pri čemu se njima nacionalna tijela ne oslobađaju obveze da zatim, prije donošenja odluke, odvagnu postojeće interese, osobito ocjenjivanjem kriterija koje je ESLJP utvrdio u pogledu članka 8. EKLJP‑a. Na sudu je koji je uputio zahtjev da se uvjeri u to nepostojanje automatizma i u to da je odluka o povlačenju dozvole boravka doista obrazložena na temelju činjenica i posebnih okolnosti slučaja. Podložno toj provjeri, čini se da se članku 6. stavku 2. Direktive 2003/86, u vezi s člankom 17. iste direktive, ne protivi evaluacijski okvir koji je utvrđen nizozemskim pravom radi vođenja nacionalnih tijela u njihovu donošenju odluka.
5.

Članak 20. stavci 1. i 2. Sporazuma Benelux glasi: „1. Na zahtjev stranke moliteljice, ako je to dopušteno nacionalnim pravom, zamoljena stranka oduzima i predaje predmete koji: (a) mogu služiti kao dokaz, (b) su stečeni kaznenim djelom i pronađeni prije ili nakon predaje uhićene osobe. 2. Predaja smije uslijediti samo uz odobrenje vijeća prvostupanjskog suda u čijem je okrugu došlo do pretresa i oduzimanja. Vijeće odlučuje hoće li oduzeti predmeti u cijelosti ili djelomično biti predani stranci moliteljici. Može naložiti povrat predmeta koji nisu izravno povezani s djelom za koje se tereti osumnjičena osoba i, ako je to potrebno, odlučuje o prigovorima trećih osoba koje su bile u posjedu predmeta te ostalih osoba koje imaju pravo podnijeti prigovor.”
29.

Kao prvo, dodatak predstavlja pravo u skladu sa slovačkim zakonom. On dakle nije izborno davanje već obvezna isplata. Kao drugo, on se automatski isplaćuje onima koji ispunjavaju objektivne kriterije, što znači da su predstavljali Slovačku ili državu koja je njezin prednik na utvrđenim međunarodnim sportskim događajima. Kao posljedica toga, ne postoji mogućnost individualne procjene ili diskrecijske odluke, a nadležno tijelo ne uzima u obzir potrebe podnositelja zahtjeva. Kao treće, dodatak je dopuna starosnoj mirovini s obzirom na to da se isplaćuje redovito i usporedno sa starosnom mirovinom. Stoga on jest mirovina u smislu članka 1. točke (w) Uredbe br. 883/2004 koja se proširuje i na dodatke mirovinama ( 8 ). Dodatak također odgovara davanju za slučaj starosti u smislu članka 3. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 883/2004 prema sudskoj praksi Suda ( 9 ). Činjenica da isplaćeni dodatak ne ovisi o iznosu isplaćene plaće ili razdobljima osiguranja ne umanjuje ovu ocjenu ( 10 ).
134.

Usto, nije riječ o tome da se od administracije traži da provede bilo kakvu istragu o situaciji dotičnog para i ocijeni pravna pitanja koja se odnose na bračno stanje zainteresiranih osoba s obzirom na to da se jedina provjera koju treba provesti odnosi na trajanje zajedničkog života prije braka, koje se lako može dokazati u slučaju registrirane izvanbračne zajednice, i uopće ne dovodi do poteškoća u slučaju izvanbračnog suživota kao što to pokazuje ovaj predmet. Ta isključivo materijalna ocjena ne može dovesti do nejednakog postupanja prema dužnosnicima.
62.

To je pitanje nacionalnog postupovnog prava. To je također pitanje poslovnog izbora i prosudbe, koji se mogu legitimno razlikovati od jednog gospodarskog subjekta do drugog. Međutim, jesu li nacionalna pravila u bitnome lišila gospodarske subjekte kao što je društvo Cargill Deutschland njihovih prava na zahtjev za povrat nije pitanje prava Unije u ovom postupku.
92.

U ovom slučaju, pod uvjetom da sud koji je uputio zahtjev smatra da je on sud mjesta izvršenja konkretne obveze u smislu pravila predviđenih u članku 7. točki 1. podtočkama (a) do (c) Uredbe Bruxelles I.a, a što mi se čini da je slučaj ( 46 ), on jest nadležan za odlučivanje u glavnom postupku.