Proizlazi da Opći sud ne može odlučivati o zahtjevu za naknadu štete koji je usmjeren protiv Unije i zasnovan na nezakonitosti akta ili postupanja čiji autor nije niti institucija, tijelo, ured ili agencija Unije niti jedan od njihovih službenika koji je djelovao u obavljaju svojih dužnosti. Tako šteta koju nacionalna tijela prouzroče u obavljanju svojih vlastitih nadležnosti može dovesti do odgovornosti samo ovih potonjih te su nacionalni sudovi i dalje jedini nadležni da osiguraju njezinu. S druge strane nije isključeno da Opći sud može odlučivati o tužbi za naknadu štete prouzročene aktom ili postupanjem kojim nacionalno tijelo osigurava primjenu propisa Unije. U takvom slučaju valja radi uspostave nadležnosti suda Unije provjeriti potječe li nezakonitost istaknuta u prilog tužbi od institucije, tijela, ureda ili agencije Unije ili od jednog od njihovih službenika koji su djelovali u obavljanju svojih dužnosti i za nju se ne može smatrati da je u stvarnosti pripisiva predmetnom nacionalnom tijelu. To je slučaj kada nacionalna tijela ne raspolažu nikakvom marginom prosudbe radi provedbe propisa Unije koji je zahvaćen takvom nezakonitošću.

Stoga neovisno o svojstvu akta koji se može pobijati tužbom za poništenje na temelju članka 263. UFEU-a, svaki akt institucije, tijela, ureda ili agencije Unije ili jednog od njihovih službenika koji su djelovali u obavljanju svojih dužnosti, može u načelu biti predmet tužbe za naknadu štete na temelju članka 268. UFEU-a. Isto tako, tužba za naknadu štete može se zasnivati na nedonošenju odluka koje može dovesti do izvanugovorne odgovornosti Unije iako ono ne može biti predmet tužbe za poništenje. Proizlazi da u sustavu pravnih lijekova uvedenih Ugovorom o FEU-u, tužba za utvrđivanje izvanugovorne odgovornosti ima kompenzacijski cilj kojim se, među ostalim, želi osobi osigurati djelotvorna sudska zaštita također protiv akata i postupanja institucija, tijela, ureda agencija Unije ili jednog od njihovih agenata službenika koji su djelovali u obavljanju svojih dužnosti, a koji ne mogu biti predmet tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU-a. Stoga, s obzirom na različite i dopunske ciljeve tih dviju vrsta tužbi, ne može se zaključiti da je sadržaj pojma „institucije” u smislu članka 340. drugog stavka UFEU-a nužno ograničen na institucije, tijela, urede i agencije Unije iz članka 263. prvog stavka UFEU-a.

Nadležnost koju sud Unije izvršava u sporovima o zakonitosti na temelju članka 263. UFEU-a razlikuje se, kako po svojem cilju tako i po prigovorima koji se mogu istaknuti, od nadležnosti koja mu je dodijeljena u sporovima o izvanugovornoj odgovornosti na temelju članaka 268. i 340. UFEU-a. Naime, tužba za naknadu štete na temelju izvanugovorne odgovornosti Unije za postupanja ili propuste njezinih institucija predviđena je kao neovisno pravno sredstvo u odnosu na druge putove pravne zaštite, s obzirom na njezinu posebnu ulogu u okviru sustava pravnih sredstava te s obzirom na to da je njezino korištenje, zbog njezine specifične svrhe, uvjetovano ispunjenjem određenih pretpostavki. Iako tužba za poništenje predviđena u članku 263. UFEU-a dovodi do poništenja određene mjere, predmet tužbe za naknadu štete na temelju članka 340. UFEU-a naknada je štete koju je prouzročila institucija.

Doduše, države članice čija je valuta euro pozvale su institucije Unije, to jest Komisiju i Europsku središnju banku da ispune određene zadaće u ime Europskog stabilizacijskog mehanizma. Međutim, zadaće koje su tim institucijama dodijeljene u okviru Ugovora o uspostavljanju Europskog stabilizacijskog mehanizma ne pružaju nikakvu ovlast donošenja vlastitih odluka i aktivnosti koje te institucije obavljaju u okviru tog ugovora obvezuju isključivo Europski stabilizacijski mehanizam. Stoga se, kada je riječ o Memorandumu o razumijevanju sklopljenom između stabilizacijskog mehanizma i države članice čija je valuta euro, zahtjevi uvršteni u taj memorandum mogu se pripisati samo Europskom stabilizacijskom mehanizmu, a ne Komisiji.

Uspostavom Europskog stabilizacijskog mehanizma, države članice čija je valuta euro odlučile su toj međunarodnoj organizaciji koja ima pravnu osobnost dodijeliti konkretne i isključive nadležnosti na području dodjele financijske pomoći navedenim državama članicama koje se nalaze u poteškoćama. Izvršavanje tih nadležnosti podliježe pravilima međunarodnog javnog prava koja su svojstvena međuvladinoj organizaciji za suradnju, pri čemu se pravo Unije primjenjuje samo ako je to posebno predviđeno Ugovorom o uspostavljanju Europskog stabilizacijskog mehanizma. Države članice čija je valuta euro jasno su stoga dodjelu instrumenta financijske pomoći stavile izvan kako područja aktivnosti Unije tako i njezina normativnog okvira.

Slijedom toga tužitelj ima pravo prigovoriti Komisiji zbog nezakonitih postupanja vezanih uz donošenje Memoranduma o razumijevanju u ime Europskog stabilizacijskog mehanizma u svrhu tužbe za naknadu štete. U tom pogledu, nezakonita postupanja Komisije vezana uz donošenje Memoranduma o razumijevanju nisu jedina nezakonita postupanja institucije Unije u okviru Ugovora o uspostavljanju Europskog stabilizacijskog mehanizma koja mogu dovesti do izvanugovorne odgovornosti Unije. Naime, u okviru tužbe za naknadu štete Komisiji i Europskoj središnjoj banci može se prigovoriti zbog nezakonitih postupanja povezanih s njihovim nadzorom nad primjenom mjera predviđenih u Memoranduma o razumijevanju. Dakle, odgovornost Unije može nastati na temelju pregovaranja o Memorandumu o razumijevanju i njegova potpisivanja od strane Komisije te na temelju Komisijina i ESB-ova nadzora nad primjenom njime predviđenih mjera na temelju članka 13. stavka 7. Ugovora o uspostavljanju Europskog stabilizacijskog mehanizma.

Načelo zaštite legitimnih očekivanja je nadređeno opće načelo prava Unije za zaštitu pojedinaca čija povreda od strane institucije Unije može dovesti do odgovornosti Unije. Pravo pozivanja na to načelo pretpostavlja da su nadležna tijela Unije zainteresiranoj osobi dala precizna, bezuvjetna i dosljedna jamstva koja potječu iz ovlaštenih i pouzdanih izvora. Naime, to pravo pripada svakom pojedincu kod kojeg je institucija, tijelo, ured ili agencija Unije stvorila legitimna očekivanja temeljena na preciznim jamstvima koja mu je pružila.

Posljedično, davanjem konkretnih jamstava od strane Euroskupine o mjerama predviđenim u Memorandumu o razumijevanju sklopljenom između Europskog stabilizacijskog mehanizma i države članice čija je valuta euro može nastati odgovornost Unije. Međutim, kada je riječ o jamstvima u pogledu dodjele instrumenta financijske pomoći takvoj državi članici, pri čemu dodjela takvog instrumenta spada u nadležnost Europskog stabilizacijskog mehanizma, a ne Europskupine, ta jamstva ne potječu od nadležnog tijela.

(t. 205., 206., 404., 427.)