ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
16

Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je u trenutku kad su se dogodile okolnosti koje su dovele do glavnih postupaka zabrana privatizacije proizlazila iz zajedničkog čitanja, s jedne strane, članka 93. Zakona koji propisuje proizvodnju, opskrbu i prijenos električne energije (Zakon o električnoj energiji iz 1998.) [Wet houdende regels met betrekking tot de productie, het transport en de levering van elektriciteit (Elektriciteitswet 1998)] od 2. srpnja 1998. (Staatsblad 1998, no 427, u daljnjem tekstu: Zakon o električnoj energiji) i/ili članka 85. Zakona koji propisuje prijenos i opskrbu plina (Zakon o plinu) [Wet houdende regels omtrent het transport en de levering van gas (Gaswet)] od 22. lipnja 2000. (Staatsblad 2000, no 305, u daljnjem tekstu: Zakon o plinu) i, s druge strane, Odluke kojom se utvrđuju pravila o izdavanju odobrenja za izmjene o pravima na dionice kod operatora sustava kako je utvrđeno u Zakonu o električnoj energiji iz 1988. i u Zakonu o plinu (Odluka o dionicama operatora sustava) [Besluit houdende regels omtrent het verlenen van instemming met wijzigingen ten aanzien van rechten op aandelen in een netbeheerder als bedoeld in de Elektriciteitswet 1998 en in de Gaswet (Besluit aandelen netbeheerders)] od 9. veljače 2008. (Staatsblad 2008, no 62, u daljnjem tekstu: Odluka iz 2008.), koja je donesena na temelju članka 93. stavka 4. Zakona o električnoj energiji i članka 85. stavka 4. Zakona o plinu.
40

Osim toga, kako naglašava njemačka vlada, podcjenjivanje određene imovine kao što su dionice, u poslovnim knjigama društva, zbog njihove procjene na temelju nabavne cijene ili troška proizvodnje, u skladu je s načelom procjene na razumnoj osnovi navedenim u članku 31. stavku 1. točki (c) Četvrte direktive. Naime, procjena takve imovine na temelju njezine stvarne vrijednosti dovest će do pojave kapitalne dobiti u poslovnim knjigama društva, koja odgovara razlici između stvarne vrijednosti i nabavne vrijednosti te imovine, suprotno članku 31. stavku 1. pod (c) podtočki aa. navedene direktive, prema kojem može biti upisana samo dobit ostvarena do dana zaključenja bilance.
31

Naime, kao što proizlazi iz članka 2. Uredbe br. 2078/92, u vezi s člankom 1. točkom (a) te uvodnim izjavama 2. i 12. te uredbe, kao i s člankom 22. Uredbe br. 1257/1999, navedene obveze, u mjeri u kojoj se njima zahtijeva provedba načina upotrebe poljoprivrednih zemljišta koji uključuju osobito smanjenje upotrebe gnojiva i sredstava za zaštitu bilja, proširenje poljoprivrede, smanjenje omjera goveda i ovaca po jedinici krmne površine tako da to dovodi do gubitka prihoda, stavljanje poljoprivrednog zemljišta na ugar s ciljem upotrebe u svrhe povezane s okolišem, ili upravljanje zemljištima za javni pristup i aktivnosti u slobodno vrijeme, same po sebi nepovoljno utječu na proizvodnju poljoprivrednika koji im je podvrgnut.
11

Odlukom od 29. veljače 2012. Sofiyski rayonen sad odbacio je ovaj zahtjev obrazloživši to time da akt raspolaganja odnosnim dobrom nije u interesu osobe proglašene djelomično nesposobnom. Taj sud je dakle odlučio da je protivno interesima gospodina Schneidera, punoljetne osobe pod skrbništvom, da se njegova nekretnina proda i da se time dobiveni novac stavi u fond, s obzirom na to da bi on istovremeno ostao bez doma u Mađarskoj.
58

Kada drugi proizvod ima više važnih obilježja među onima iz članka 1. točke 2. podtočke (b) Direktive 2001/83, to jest isti sastojak i isti način djelovanja kao i proizvod razvrstan kao lijek, načelno bi ga trebalo također razvrstati i stavljati u promet kao lijek. S obzirom na to, na sudu koji je uputio zahtjev je da u okviru ispitivanja od slučaja do slučaja, o kojemu je riječ u točki 42. ove presude, provjeri da druga značajka koja je svojstvena takvom proizvodu i relevantna s obzirom na članak 1. stavak 2. točku (a) Direktive 93/42 ne isključuje da taj proizvod bude razvrstan kao lijek i stavljan u promet kao takav.
23

U tim okolnostima je Juzgado de Primera Instancia no 2 de Badajoz, zbog sumnji u vezi s usklađenošću španjolskog prava s načelima koja proizlaze iz Direktive 1999/44, odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeće prethodno pitanje: „Može li sud, u slučaju kada potrošač nakon što roba nije dovedena u stanje usklađenosti – zato što, unatoč tomu što je on to nekoliko puta zahtijevao, nije izvršen popravak – sudskim putem zatražiti jedino raskid ugovora i, ako takav raskid nije moguć jer je riječ o neznatnoj neusklađenosti, ex offo priznati potrošaču pravo na odgovarajuće umanjenje cijene?”
37

Međutim, u situaciji poput one iz glavnog postupka, članovi BKK‑a, koje očito valja smatrati potrošačima u smislu Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi mogu biti dovedeni u zabludu zbog zavaravajućih informacija koje to tijelo širi, čime ih sprječava da donesu informirani odabir (vidjeti uvodnu izjavu 14. te direktive) i tako ih navodi da donesu odluku koju ne bi donijeli da nije bilo takvih informacija, kao što to predviđa članak 6. stavak 1. iste direktive. U tom kontekstu, nisu relevantni javni ili privatni karakter predmetnog tijela kao ni specifična djelatnost kojom se potonje bavi.
54

Međutim, iz podataka dostavljenih ovom Sudu nije razvidno da bi odgovor na to pitanje bio, kao što to potvrđuju F. van der Helder, nizozemska vlada i Komisija u odgovoru na pitanje Suda tijekom rasprave, takve prirode da bi potaknuo utvrđivanje, u glavnom predmetu, države članice koja snosi troškove davanja u pitanju, s obzirom na to da je zakonodavstvo koje se odnosi na mirovine, a kojem su tužitelji u glavnom postupku najdulje podlijegali, u svakom slučaju, nizozemsko zakonodavstvo.
28

Iz točaka 24. do 27. ove presude proizlazi da se odredbe Uredbe br. 561/2006, kao što to Komisija s pravom tvrdi u svojim očitovanjima podnesenima Sudu, primjenjuju prije svega na profesionalne vozače, a ne na one koji voze u privatne svrhe.
23

Također, treba naglasiti da postoje situacije kojima je svojstvena činjenica da, iako su uređene propisima koji a priori spadaju u nadležnost država članica, kao što su propisi o pravu ulaska i boravišta državljana trećih zemalja koji se nalaze izvan područja primjene odredaba sekundarnog zakonodavstva i koji, pod određenim uvjetima, predviđaju priznanje takvog prava, one bez obzira na to imaju stvarnu vezu sa slobodom kretanja građana Unije kojoj je protivno odbijanje priznanja navedenim državljanima prava ulaska i boravišta u državi članici gdje boravi taj građanin, s obzirom na to da bi to bilo u suprotnosti s tom slobodom (vidjeti presudu Ymeraga i Ymeraga‑Tafarshiku, gore navedenu, točku 37.).
33

U tim je okolnostima Supreme Court odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „U nedostatku konačnog tumačenja pojma ‚otpad’ u smislu prava Unije, može li država članica, u skladu sa svojim nacionalnim zakonodavstvom, proizvođaču svinjske gnojnice naložiti obvezu da dokaže da ta gnojnica nije otpad, ili se pak pojam otpada treba utvrditi na temelju objektivnih kriterija kao što su to oni navedeni u sudskoj praksi Suda Europske unije. To konkretno dovodi do sljedećih pitanja: 1. U slučaju da pojam otpada treba utvrditi na temelju objektivnih kriterija kao što su to oni navedeni u sudskoj praksi Suda Europske unije, koji se stupanj sigurnosti zahtijeva u vezi s ponovnom upotrebom svinjske gnojnice koju nositelj dozvole prikuplja i skladišti ili može skladištiti u razdoblju do 12 mjeseci prije predaje njezinim korisnicima? 2. Ako je svinjska gnojnica otpad ili ako se u skladu s relevantnim kriterijima utvrdi da je otpad, je li sukladno pravu da država članica od proizvođača koji gnojnicu ne upotrebljava na svojim zemljištima nego je predaje trećim osobama za upotrebu kao gnojivo na njihovim zemljištima zahtijeva osobnu odgovornost za to da se navedeni korisnici pridržavaju zakonodavstva Unije u vezi s nadzorom nad otpadom i/ili gnojivom radi osiguranja da treće osobe upotrebom navedene gnojnice na zemljištima neće prouzročiti rizik od znatnog onečišćenja okoliša? 3. Je li navedena svinjska gnojnica isključena iz područja primjene pojma ‚otpad’, u skladu s člankom 2. stavkom 1. točkom (b) podtočkom iii. Direktive [75/442], zato što je ‚već uređuje drugo zakonodavstvo’, osobito Direktiva [91/676], uzimajući u obzir da Irska u trenutku dodjele dozvole još nije bila prenijela Direktivu [91/676], da nije postojala nijedna druga nacionalna odredba u vezi s kontrolom upotrebe svinjske gnojnice kao gnojiva i da još nije bila donesena Uredba (EZ) br. 1774/2002 Europskog parlamenta i Vijeća [od 3. listopada 2002. o utvrđivanju zdravstvenih pravila u vezi s nusproizvodima životinjskog podrijetla koji nisu namijenjeni prehrani ljudi (SL L 273, str. 1.)?”
3

Direktiva 2009/103 sadržava sljedeće uvodne izjave: „[...] (20) Žrtvama prometnih nezgoda trebalo bi biti zajamčeno usporedivo postupanje bez obzira na to gdje se u Zajednici nezgoda dogodila. [...] (34) Osobe oštećene u prometnoj nezgodi koja je obuhvaćena ovom Direktivom i koja se dogodila u državi koja nije država njihova boravišta trebale bi imati pravo podnijeti odštetni zahtjev u državi članici svog boravišta predstavniku za likvidaciju štete kojega je tamo imenovalo društvo za osiguranje odgovorne strane. To bi rješenje trebalo omogućiti da šteta koju pretrpe oštećene osobe izvan države članice svoga boravišta bude riješena u skladu s postupcima s kojima su upoznati. (35) Sustav koji se temelji na predstavniku za likvidaciju štete u državi članici boravišta oštećene osobe ne utječe na materijalno pravo koje se primjenjuje u svakom pojedinom slučaju niti na sudsku nadležnost. [...] (37) Trebalo bi predvidjeti da država članica u kojoj je društvo za osiguranje dobilo odobrenje za rad zahtijeva da to društvo imenuje predstavnike za likvidaciju štete s boravištem ili poslovnim nastanom u drugim državama članicama za prikupljanje svih potrebnih informacija u vezi sa štetama koje proizlaze iz takvih nezgoda i poduzimanje odgovarajućih mjera za njihovu likvidaciju u ime i za račun društva za osiguranje, uključujući isplatu naknade štete. Predstavnici za likvidaciju štete morali bi imati dovoljno ovlasti da zastupaju društvo za osiguranje u odnosu na osobe koje su pretrpjele štetu zbog takvih nezgoda i također da zastupaju društvo za osiguranje na sudovima, u mjeri u kojoj je to u skladu s propisima međunarodnog privatnog prava o dodjeli sudske nadležnosti.”
48

Međutim, valja istaknuti da je Sud odbio navedenu argumentaciju, ne samo, kao što tvrde te vlade, u pogledu izračuna poreza na promet nekretnina čija obveza plaćanja nastaje pri darovanju nekretnine (gore navedena presuda Mattner, t. 35. do 38.), nego i u pogledu izračuna poreza na nasljedstvo za takvu nekretninu (vidjeti gore navedene presude Jäger, t. 44.; Eckelkamp i dr., t. 61. do 63., kao i Arens‑Sikken, t. 55. do 57.).
2

Ovaj prijedlog podnesen je u okviru spora između The Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (financijska i carinska uprava Ujedinjenog Kraljevstva, u daljnjem tekstu: Commissioners) i društva Sunico ApS, društva M & B Holding ApS i S. K. Harwanija (zajedno, u daljnjem tekstu: Sunico), glede postupka za utvrđenje valjanosti odluke o pljenidbi imovine Sunica koja se nalazi na teritoriju Danske, provedenog na zahtjev Commissioners.
33

Međutim, čak i ako to nacionalno pravo predviđa, kao što to zahtijeva njemačka vlada u vezi s nacionalnim propisima, da odnosni državljanin treće zemlje bude informiran o mogućnosti postavljanja zahtjeva za ograničenje duljine zabrane ulaska koji mu je određen, i da nacionalne vlasti uvijek poštuju tu obvezu o informiranju, to svejedno ne jamči da će takav zahtjev biti učinkovito podnesen od strane takvog stranog državljanina. U nedostatku takvog zahtjeva ne može se smatrati da je postignut cilj iz članka 11. stavka 2. direktive 2008/115.
14

Članak 306. Zakonika o socijalnom osiguranju glasi kako slijedi: „(1) Za vrijeme trajanja roditeljskog dopusta odobrenog na temelju članaka L. 234‑43. do L. 234‑49 Zakonika o radu, 29.a do 29.f izmijenjenog Zakona od 16. travnja 1979. kojim je utvrđen opći statut državnih službenika te 30.a do 30.f izmijenjenog Zakona od 24. prosinca 1985. o određivanju Općeg pravilnika o osoblju za državne službenike plaća se zamjenjuje paušalnom novčanom naknadom, u nastavku nazvanom ‚naknada’, koja iznosi 1778,31 EUR mjesečno za potpuni dopust i 889,15 EUR mjesečno za dopust uz rad u nepunom radnom vremenu. Isplaćuje se u mjesečnim obrocima tijekom čitavog trajanja roditeljskog dopusta iz ovog poglavlja. [...] (2) Pravo na naknadu ima i samozaposlena osoba za vrijeme trajanja roditeljskog dopusta, odobrenog zbog rođenja ili posvojenja jednog djeteta ili više djece za koju se isplaćuju obiteljske naknade, a koje u pogledu osobe koja zahtijeva roditeljski dopust ispunjavaju uvjete predviđene člankom 270. alinejama 2. i 3., do pete godine starosti te djece i koja (a) ima prebivalište i boravište u Luksemburgu ili obuhvaćena je područjem primjene uredbi Zajednice; (b) ima zakonito prebivalište na području Velikoga Vojvodstva Luksemburga u trenutku rođenja ili udomljavanja djeteta ili djece koju namjerava posvojiti; (c) kao samozaposlena osoba neprekidno je uključena u sustav obveznog osiguranja najmanje 12 mjeseci neposredno prije početka roditeljskog dopusta na temelju članka 1. prvog podstavka točaka (4), (5) i (10) ovog zakonika; [...]”
29

Štoviše, uvodna izjava 30. Uredbe br. 1346/2000 propisuje, posebice u verzijama na njemačkom („Zum Schutz solcher Personen, die [...] eine Zahlung an den Schuldner leisten”), engleskom („In order to protect such persons who make a payment to the debtor”) i švedskom („För att skydda sådana personer som infriar en skuld hos gäldenären”), da je situacija koja je posebno uređena u članku 24. stavku 1. ove Uredbe ona u kojoj se „plaćanje” vrši stečajnom dužniku.
(32)

Drugi je argument koji je iznio podnositelj zahtjeva da bi metoda koja se koristi u ovoj reviziji umjetno povećala dampinšku maržu. Taj argument ne može se prihvatiti. Korištena je metoda neutralna. Ona ima isti učinak kao da, primjerice, za određene proizvode i poslove trgovačko društvo vrši prodaju u Zajednicu po izvoznoj cijeni koja ne dovodi do dampinga. Drugim riječima, čak i pod pretpostavkom da bi uključivanje PDV‑a na obje strane jednadžbe povećalo razliku između dva elementa, to bi, također, bio slučaj za one modele za koje nije bilo dampinga.’”
32

Uputno je prema tome preformulirati postavljeno pitanje u smislu da sud koji je uputio zahtjev u biti želi saznati treba li pravo Unije, točnije odredbe Direktive 2004/38, tumačiti na način da se protive propisu države članice, kao što je to onaj u glavnom postupku, koji isključuje dodjelu davanja, kao što je to nadomjesni dodatak predviđen člankom 292. stavkom 1. ASVG‑a, ekonomski neaktivnom državljaninu druge države članice iz razloga što on, unatoč tome što mu je izdana potvrda o prijavi, ne ispunjava uvjete za uživanje prava zakonitog boravka dulje od tri mjeseca na području prve države članice, s obzirom na to da postojanje takvog prava boravka ovisi o dostatnosti sredstava kojima državljanin mora raspolagati kako ne bi tražio navedeno davanje.
35

U takvim okolnostima je Administrativen sad Varna odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1) Može li se odredba članka 2. stavka 1. točke (c) [PDV] Direktive tumačiti u smislu da stjecanje nematerijalne stalne imovine u zamjenu za troškove poboljšanja iznajmljene imovine ili imovine prepuštene na korištenje predstavlja plaćanje usluge poboljšanja, neovisno o činjenici da prema ugovoru vlasnik imovine nije dužan isplatiti naknadu? 2) Je li nacionalna odredba prema kojoj se u svakom slučaju smatra oporezivim svako pružanje usluga bez naknade koje se sastoji u poboljšanju imovine koja je iznajmljena ili prepuštena na korištenje protivno odredbama članka 2. stavka 1. točke (c) i članka 26. [PDV] Direktive? Je li u svrhu davanja odgovora na drugo pitanje, i u takvim okolnostima poput onih u glavnom postupku, važno da: — je pružatelj usluge bez naknade iskoristio svoje pravo na odbitak PDV‑a za proizvode i usluge upotrijebljene u svrhu poboljšanja, pravo koje mu još nije bilo odbijeno rješenjem o ponovnom utvrđivanju poreza koje je postalo konačno, i da: — društvo u trenutku porezne provjere još nije počelo upotrebljavati nekretnine za oporezive činidbe, ali ugovori još nisu istekli? 3) Je li nacionalna odredba prema kojoj oporezivi događaj za činidbu ne nastaje na datum pružanja usluge (u predmetnom slučaju prilikom izvršenja poboljšanja) nego na datum stvarnog povrata imovine u poboljšanom stanju do kojeg dolazi pri prestanku ugovora ili prekidu korištenja protivna člancima 62. i 63. [PDV] Direktive? 4) U slučaju negativnog odgovora na prva dva pitanja: prema kojem se od pravila iz glave VII. [PDV] Direktive mora odrediti oporezivi iznos kada je riječ o PDV‑u, u slučaju da činidba bez naknade ne ulazi u područje primjene članka 26. te Direktive?”
23

Iz toga proizlazi da se rezidentno društvo, bez obzira na to što društvo zajmodavac iz treće zemlje ima udio u njegovu kapitalu, i bez obzira na veličinu udjela, može pozvati na odredbe Ugovora koje se odnose na slobodno kretanje kapitala kako bi dovelo u pitanje zakonitost takvog nacionalnog propisa (vidjeti po analogiji gore navedenu presudu od 13. studenoga 2012., Test Claimants in the FII Group Litigation, t. 104.).
13

Provjerom prikladnosti ponuda koje su podnijela ta dva društva s obzirom na dokumentaciju za nadmetanje, a koju je naložio sud koji je uputio zahtjev, utvrđeno je da nijedna od tih ponuda nije u skladu sa svim propisanim tehničkim specifikacijama. Prema mišljenju tog suda, to bi utvrđenje trebalo logično dovesti do prihvaćanja obiju tužbi te stoga i do poništavanja postupka javne nabave iz glavnog postupka jer nijedan ponuditelj nije dostavio ponudu koja bi mogla dovesti do sklapanja ugovora. To rješenje predstavlja interes za tužitelja u glavnom postupku jer bi mu ponovno otvaranje postupka nabave pružilo novu priliku da bude odabran.
35

Što se tiče argumenta francuske vlade, koja je od Suda tražila da uzme u obzir članak 233. točku (c) Carinskog zakonika, treba istaknuti da su društvo Harry Winston i Europska komisija na raspravi pravilno naveli da se ta odredba primjenjuje samo na robu prijavljenu za carinski postupak koji obuhvaća obvezu plaćanja carine i da, s obzirom na to da je postupak carinskog skladištenja bio suspenzivan postupak, taj uvjet nije zadovoljen. Stoga u ovom slučaju ne treba ispitati pretpostavku gašenja carinskog duga kao što je predviđeno člankom 233. točkom (c) Carinskog zakonika.
10

Iz spisa dostavljenog Sudu proizlazi da je P, društvo osnovano 1998., zatražio 3. rujna 2008. od nadležne porezne uprave da mu u skladu s člankom 122. trećim podstavkom TVL‑a odobri odbitak gubitaka koje je pretrpio tijekom poslovnih godina 1998. do 2004., neovisno o promjeni vlasništva do koje je došlo u kolovozu 2004. Poduzetnik je nakon te, kao i nakon naknadnih promjena vlasništva, nastavio obavljati gospodarsku djelatnost. Nadležna porezna uprava odbila je taj zahtjev 24. listopada 2008. jer P nije utvrdio posebne razloge na temelju kojih bi to odobrenje bilo opravdano, neovisno o nastalim promjenama vlasništva.
32

Budući da pojam više sile nema jednak sadržaj u različitim područjima primjene prava Unije, njegovo značenje mora biti određeno u odnosu na pravni okvir u kojem bi trebao proizvesti učinke (vidjeti osobito presude od 7. prosinca 1993., Huygen i dr., C12/92, Zb., str. I6381., t. 30.; od 13. listopada 1993., An Bord Bainne Co‑operative i Compagnie Inter‑Agra, C124/92, Zb., str. I5061., t. 10. te gore navedenu presudu SGS Belgium i dr., t. 45.).
10

Zbog dvojbi o sukladnosti navedenog nacionalnog propisa s pravom Unije, Tribunale amministrativo regionale per il Lazio odlučio je prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li članak 3. Direktive [2010/13], opće načelo jednakog postupanja i odredbe [UFEU‑a] o slobodi pružanja usluga, pravu poslovnog nastana i slobodi kretanja kapitala tumačiti tako da zabranjuju odredbu članka 38. stavka 5. Zakonske uredbe br. 177/2005, koja za televizijske kuće koje naplaćuju program za vrijeme emitiranja posvećenog oglašavanju predviđa manja ograničenja po satu od onih utvrđenih za televizijske kuće koje ne naplaćuju program? 2. Zabranjuju li članak 11. [Povelje], tumačen u svjetlu članka 10. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda [potpisane u Rimu 4. studenog 1950.] i sudske prakse Europskog suda za ljudska prava i, posebno, načelo pluralizma informacija, odredbu poput one u članku 38. stavku 5. Zakonske uredbe br. 177/2005, koja predviđa manja vremenska ograničenja emitiranja posvećenog oglašavanju za televizijske kuće koje naplaćuju program od onih određenih za televizijske kuće koje ne naplaćuju program, što dovodi do poremećaja tržišnog natjecanja i potiče stvaranje ili jačanje vladajućih položaja na tržištu televizijskog oglašavanja?”
3.

Treba li članak 35. stavak 4. točku (c) [Uredbe br. 1291/2000], u dijelu u kojem je njime propisano da ,ako, za određeni proizvod, postoje dozvole ili potvrde s različitim razinama sredstava osiguranja, najniža stopa koja se primjenjuje na uvoz ili izvoz upotrebljava se za izračun iznosa koji se zadržava [...]', tumačiti na način da, kada je gospodarski subjekt Zajednice pravilno uvezao žitarice, nepoštovanje roka propisanog za podnošenje dokaza da je izvršen uvoz u Europsku zajednicu treba podlijegati sankciji čiji iznos treba izračunati s obzirom na najnižu stopu sredstva osiguranja koja je na snazi tijekom razdoblja u kojem je proizvod o kojem je riječ uvezen, bez obzira na to jesu li ispunjeni posebni uvjeti u vezi s carinom (kao što to tvrdi [...] Martini) ili isključivo kada su ispunjeni posebni uvjeti (kao što tvrdi Talijanska Država)?”
51

S druge strane, izraz „mjesto u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi” iz članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001 odnosi se kako na mjesto gdje je nastala šteta tako i na mjesto uzročnog događaja koji je doveo do nastanka štete, tako da bi tuženik mogao biti tužen, prema izboru tužitelja, pred sudom jednog ili drugog od navedenih mjesta (vidjeti gore navedenu presudu Folien Fischer i Fofitec, t. 39. kao i navedenu sudsku praksu). Ta dva mjesta mogu predstavljati značajnu vezu s gledišta sudske nadležnosti, s obzirom na to da svako od njih može, ovisno o okolnostima, biti posebno korisno u pogledu dokaza i procesne ekonomije (vidjeti gore navedenu presudu eDate Advertising i Martinez, t. 41. kao i navedenu sudsku praksu).
7

Članak 2. Zakonodavnog dekreta br. 223 od 4. srpnja 2006. o hitnim odredbama za gospodarski i socijalni oporavak, ograničenje i racionalizaciju javnih troškova te intervencije u području prihoda i suzbijanja utaje poreza (decreto‑legge n. 223 – Disposizioni urgenti per il rilancio economico e sociale, per il contenimento e la razionalizzazione della spesa pubblica, nonchè interventi in materia di entrate e di contrasto all’evasione fiscale, GURI br. 153, od 4. srpnja 2006.), koji je Zakonom br. 248 od 4. kolovoza 2006. nakon izmjena pretvoren u zakon (u daljnjem tekstu: Zakonodavni dekret br. 223/2006), predviđa: „1. U skladu s načelima Zajednice o slobodnom tržišnom natjecanju i slobodi kretanja osoba i usluga te kako bi se korisnicima osigurala stvarna mogućnost izbora pri ostvarivanju njihovih prava i usporedbe usluga koje se nude na tržištu, od datuma stupanja na snagu ovog Zakonodavnog dekreta stavljaju se izvan snage odredbe zakona i drugih propisa kojima se za slobodna i intelektualna zanimanja predviđaju: (a) fiksne ili najniže obvezne tarife ili zabrana određivanja honorara ovisno o ostvarivanju postavljenih ciljeva; [...] 3. Etičke i ugovorne odredbe kao i pravilnik o samoregulaciji koji sadržava pravila iz stavka 1. prilagodit će se najkasnije do 1. siječnja 2007., uključujući donošenje mjera kojima se osigurava kvaliteta strukovnih usluga. Ako se ne prilagode, pravila koja su suprotna pravilima koja su predviđena stavkom 1. od toga su datuma u svakom slučaju ništavna.”