ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
15

Hervis iz toga zaključuje da se takvim sustavom, s obzirom na to da dovodi do toga da se u većoj mjeri oporezuju pravne osobe porezni obveznici posebnog poreza, u smislu Zakona br. LXXXI iz 1996., koje su povezane s društvima nerezidentima, povrjeđuju članci 18., 49. do 55., 65. i 110. UFEU‑a i da on predstavlja zabranjenu državnu potporu. Budući da je porezna uprava odbila njegovu žalbu kojom traži da ga se izuzme od posebnog poreza za 2010., Hervis je od Székesfehérvári Törvényszék (sud u Székesfehérváru), koji odlučuje u upravnim stvarima, tražio da utvrdi da su odredbe Zakona o posebnom porezu protivne pravu Unije.
8

U tim okolnostima Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich odlučio je prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeća prethodna pitanja: „1. Je li nacionalni propis, kakav je članak 10. stavak 2. točka 3. ApG‑a u [predmetu] u glavnom postupku, u skladu s kojim u zakonu nisu određena ni bitna obilježja kriterija potrebe za osnivanjem nove ljekarne, nego je konkretizacija odlučnih dijelova njegova sadržaja prepuštena nacionalnoj sudskoj praksi, protivan načelu zakonitosti iz članka 16. Povelje i/ili načelu transparentnosti iz članka 49. UFEU‑a, s obzirom na to da se ne može isključiti to da zainteresirane nacionalne osobe, pojedinačno ili zajedno, u odnosu na državljane drugih država članica imaju odlučujuću konkurentsku prednost? 2. U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje: je li nacionalna odredba, kao što je članak 10. stavak 2. točka 3. ApG‑a, koja kao bitni kriterij za provjeru potrebe određuje strogo ograničenje od 5.500 osoba, za koje, kao osnovno pravilo, u zakonu nije predviđena nikakva mogućnost odstupanja, protivna članku 49. UFEU‑a, s obzirom na to da se čini da se s tim de facto ne može (bez daljnjeg) osigurati ostvarenje zadanog cilja na dosljedan način u smislu [presude od 1. lipnja 2010., Blanco Pérez i Chao Gómez, C-570/07 i C-571/07, Zb., str. I-4629.], točaka 98. do 101.? 3. U slučaju negativnog odgovora i na drugo pitanje: je li nacionalna odredba, kao što je članak 10. stavak 2. točka 3. ApG‑a, iz koje proizlaze, na temelju sudske prakse nacionalnih vrhovnih sudova u području provjere postojanja potrebe, drugi detaljniji kriteriji – kao što je prvenstvo koje se daje prije podnesenom zahtjevu; prekluzivni učinak postupka u tijeku u pogledu podnositelja koji su zahtjeve podnijeli poslije; razdoblje isključenja od dvije godine u slučaju odbijanja zahtjeva; kriteriji za određivanje broja „stalnih stanovnika“s jedne strane i „posjetitelja“ s druge strane, kao i raspodjela potrošačkog potencijala u slučaju preklapanja dvije ili više ljekarni oko područja od 4 kilometra; itd. – protivna članku 49. UFEU‑a i/ili članku 47. Povelje, s obzirom na to da situacija ne dopušta, u načelu, predvidivu primjenu te odredbe u razumnom roku, zbog čega se (vidjeti gore navedenu presudu Blanco Pérez i Chao Gómez, t. 98. do 101. kao i 114. do 125.) može ustvrditi da se spomenutom odredbom konkretno ne može ostvariti zadani cilj na dosljedan način i/ili da ona, de facto, ne osigurava odgovarajuću ljekarničku uslugu i/ili da postoji tendencija diskriminacije između nacionalnih zainteresiranih osoba ili između njih i zainteresiranih osoba iz drugih država članica?“
26

Prema sudu koji je uputio zahtjev, nesporno je da je predmetna roba podrijetlom iz Egipta. Jedino sporno jest to, smatra sud, je li zamjenska potvrda o prometu koju je Helm Düngemittel predao takve naravi da dokazuje povlašteno podrijetlo dijela robe uvezenog u Njemačku, u smislu Protokola 4. Sud koji je uputio zahtjev mišljenja je da se, sukladno članku 20. tog Protokola, zamjensku potvrdu o prometu može izdati samo dok je pod nadzorom carinarnice države članice koja izdaje spomenutu potvrdu kako bi ona mogla provjeriti je li ta roba istovjetna robi opisanoj u izvornoj potvrdi o prometu. Međutim, kako se predmetna roba u trenutku izdavanja zamjenske potvrde o prometu već nalazila u slobodnom prometu, to ovdje ne bi bio slučaj. Iz sudske prakse Suda proizlazilo bi ipak da postoje iznimke od načela prema kojem se povlašteni tretman može dodijeliti samo uz predaju valjanog dokaza o pravu na to. Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu ističe da u predmetnom slučaju odbijanje priznavanja zamjenske potvrde kao dokaza o podrijetlu počiva isključivo na formalnom razlogu.
27

U nastavku pobijane presude, ispitujući – zbog cjelovitosti u pogledu dokumenata obuhvaćenih potonjim kategorijama – osnovanost izuzeća od prava na pristup na koja se pozvalo u spornoj odluci, on je prihvatio tri dijela prvog tužbenog razloga. U prvom redu, u točkama 113. do 130. i 173. pobijane presude Opći sud je ispitao dio tužbenog razloga koji se temelji na povredi članka 4. stavka 2. treće alineje Uredbe br. 1049/2001 u vezi sa svrhom istraga. Zatim, u točkama 131. do 150. i 174. te presude Opći sud je ispitao dio spomenutog tužbenog razloga koji se temelji na povredi članka 4. stavka 2. prve alineje te uredbe u vezi s komercijalnim interesima predmetnih poduzetnika. Konačno, u točkama 151. do 170. i 175. spomenute presude Opći sud je ispitao dio tog tužbenog razloga koji se temelji na nepoštovanju članka 4. stavka 3. drugog podstavka spomenute uredbe, a koji se odnosi na mišljenja u smislu te odredbe.
6

Uvodne izjave 1., 4., 6., 7., 9. i 19. Direktive 2001/29 propisuju: „(1) Ugovorom se predviđa uspostavljanje unutarnjeg tržišta i uvođenje sustava koji će osigurati da na unutarnjem tržištu tržišno natjecanje ne bude narušeno. Usklađivanje zakonodavstava država članica o autorskom pravu i srodnim pravima pridonosi postizanju tih ciljeva. [...] (4) Usklađeni pravni okvir autorskog prava i srodnih prava će, kroz povećanu pravnu sigurnost i omogućujući stupanj zaštite intelektualnog vlasništva, potaknuti znatno ulaganje u stvaralaštvo i inovativnost, uključujući mrežnu infrastrukturu, i usporedno dovesti do rasta i povećane konkurentnosti europske industrije, i u sadržaju i u području informacijske tehnologije i još općenitije u cijelom nizu industrijskih i kulturnih sektora. [...] [...] (6) Bez usklađivanja na razini Zajednice, zakonodavne djelatnosti na nacionalnoj razini koje su već započele u većem broju država članica kao odgovor na tehnološke izazove mogle bi rezultirati značajnim razlikama u zaštiti, a time i u ograničenjima slobodnog kretanja usluga i proizvoda koji sadrže intelektualno vlasništvo ili se temelje na intelektualnom vlasništvu, što dovodi do ponovnog cjepkanja unutarnjeg tržišta i pravne nedosljednosti. Utjecaj takvih zakonskih razlika i pravne nesigurnosti postat će značajniji daljnjim razvojem informacijskog društva, koje je već znatno povećalo prekogranično iskorištavanje intelektualnog vlasništva. Taj razvoj će se povećati i treba se dalje povećavati. Značajne zakonske razlike i pravna nesigurnost u zaštiti mogle bi ometati ekonomiju razvoja u odnosu na nove proizvode i usluge koji sadrže autorsko pravo i srodna prava. (7) Zakonski okvir Zajednice za zaštitu autorskog prava i srodnih prava mora, stoga, također biti prilagođen i dopunjen koliko god je to potrebno za nesmetano funkcioniranje unutarnjeg tržišta. S tim ciljem, one nacionalne odredbe o autorskom pravu i srodnim pravima država članica koje se znatno razlikuju ili koje uzrokuju pravne nesigurnosti ometajući nesmetano funkcioniranje unutarnjeg tržišta i pravilan razvoj informacijskog društva u Europi trebalo bi uskladiti, a nedosljedne nacionalne odgovore na tehnološki razvoj trebalo bi izbjegavati, dok razlike koje ne utječu štetno na funkcioniranje unutarnjeg tržišta ne bi trebalo ukloniti niti ih sprečavati. [...] (9) Svako usklađivanje autorskog prava i srodnih prava mora se temeljiti na visokoj razini zaštite, budući da su takva prava ključna za intelektualno stvaralaštvo. Njihova zaštita pomaže u održavanju i razvoju kreativnosti u interesu autora, umjetnika izvođača, producenata, potrošača, kulture, industrije i javnosti u cjelini. […] [...] (19) Moralna prava nositelja prava trebala bi se izvršavati sukladno zakonodavstvima država članica i odredbama Bernske konvencije za zaštitu književnih i umjetničkih djela, Ugovoru o autorskom pravu Svjetske organizacije za intelektualno vlasništvo i Ugovoru o izvedbama i fonogramima. [...]“
34

S druge strane, potrebno je napomenuti da, kada je Sudu upućen zahtjev za prethodnu odluku u području tarifnog razvrstavanja, njegova zadaća sastoji se u tome da pojasni kriterije primjena kojih će omogućiti nacionalnom sudu pravilno razvrstavanje predmetnih proizvoda u KN, a ne u tome da sam provodi to razvrstavanje, to više što sam Sud ne raspolaže nužno svim elementima koji su za to prijeko potrebni. Tako se čini da je nacionalni sud u boljem položaju da to učini (presude od 7. studenoga 2002., Lohmann i Medi Bayreuth, C-260/00 do C-263/00, Zb., str. I-10045., t. 26.; od 22. prosinca 2010., Lecson Elektromobile, C-12/10, Zb., str. I-14173., t. 15. i od 22. studenoga 2012., Digitalnet i dr., C‑320/11, C‑330/11, C‑382/11 i C‑383/11, t. 61.).
3

Uvodna izjava 23. Direktive 2001/29 glasi: „Ovom Direktivom trebalo bi se dodatno uskladiti pravo autora na priopćavanje javnosti. To bi se pravo trebalo tumačiti u širem smislu tako kao da ono obuhvaća svako priopćavanje javnosti koja nije prisutna na mjestu na kojem se priopćavanje obavlja. To pravo trebalo bi obuhvaćati svaki takav prijenos ili reemitiranje djela za javnosti putem žice ili bežičnim putem, uključujući radiodifuzijsko emitiranje. To pravo ne bi trebalo obuhvaćati nikakve druge radnje.“
9

Članak 11. stavak 1. Zakona br. LXXIV iz 1992. o porezu na dodanu vrijednost (Magyar Közlöny 1992/128, u daljnjem tekstu: Stari zakon o PDV‑u) određuje pojam „izvoz proizvoda” kako slijedi: „Izvoz proizvoda: svaka isporuka proizvoda koja za izravnu posljedicu ima to da carinsko tijelo najkasnije posljednjeg dana trećeg mjeseca od kad je isporuka obavljena dopusti izlazak proizvoda prema području treće zemlje kao odredištu. Proizvodi u razdoblju od isporuke do njihovog izlaska s područja ne smiju biti upotrebljavani ni ocjenjivani, pri čemu se to ne odnosi na njihovo testiranje ili probnu proizvodnju.»
29

S druge pak strane sud koji je uputio zahtjev napominje da navedeno zakonodavstvo na isti način oštećuje i radnike koji su ponovno pristupili službama Landa Salzburg nakon što su iste napustili i radili kod drugih poslodavaca, i to u mjeri u kojoj im se ukupna razdoblja rada ostvarena do ponovnog pridruživanja službama Landa uvažavaju samo u visini od 60 %. Na taj način to zakonodavstvo može demotivirati radnike koji već rade kod Landa Salzburg da izvršavaju svoje pravo na slobodu kretanja. Naime, ako se odluče napustiti službe Landa, a potom se naknadno požele vratiti, cjelokupna razdoblja rada do tog trenutka bi se prilikom obračuna njihovih primitaka od rada uvažila samo djelomično.
—

za Ministério da Agricultura, do Mar, do Ambiente e do Ordenamento do Território, M. Ferreira da Costa i M. Pires da Fonseca, u svojstvu agenata,
15

Nasuprot tome, taj sud izražava sumnje glede mogućnosti da svoju nadležnost temelji na pravilu predviđenom člankom 4. belgijskog zakona od 27. srpnja 1961. On ističe da su, na temelju članka 2. Uredbe, koji se prema njegovu mišljenju primjenjuje na činjenice u predmetnom slučaju, nadležni francuski sudovi, ali da bi se također mogao primjenjivati i članak 5. stavak 1. iste uredbe. U tom pogledu, uzimajući u obzir sudsku praksu Suda, on pita treba li ugovor o distribuciji kvalificirati kao ugovor o kupoprodaji robe i/ili ugovor o pružanju usluga, u smislu članka 5. stavka 1. podstavka (b) Uredbe. Ako se takvoj vrsti ugovora ne može pripisati nijedna od tih kvalifikacija, on dodaje da je tada potrebno odrediti spornu obvezu koja je temelj tužbe u glavnom postupku u smislu članka 5. stavka 1. podstavka (a) Uredbe.
38

Nacionalni propis, kao što je ovaj o kojemu je riječ u glavnom postupku, ne poštuje navedena ograničenja mogućnosti koja se daje člankom 133. stavkom 1. točkom (d) Direktive 2006/112. No uz to što se njime izbjegava narušavanje tržišnog natjecanja koje proizlazi iz uvjeta u kojima je, sukladno nacionalnom propisu kojim se prenosi ta direktiva, odobreno izuzeće, on rezultira dovođenjem u pitanje razlike u uvjetima tržišnog natjecanja koja proizlazi iz samog izuzeća predviđenog u članku 132. stavku 1. točki (m) Direktive 2006/112. Naime, do isključenja prava na to izuzeće dolazi ovisno o svojstvu osobe za koju se izvršava odnosna isporuka, dok to svojstvo ne mijenja sadržaj isporuke usluge, odnosno davanje pristupa igralištu za golf radi sudjelovanja u tom sportu.
21

Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev problem tumačenja članka 6. stavka 1. Direktive 2005/29 nalazi se u razlikama njegovih drugih jezičnih verzija. Naime, gledajući verzije na talijanskom (u kojoj se koristi izraz „e in ogni caso”) i na njemačkom jeziku (u kojoj se koristi izraz „und [...] in jedem Fall”), čini se da se one odnose na opću odredbu prema kojoj je sama činjenica da poslovna praksa može utjecati na potrošačevu odluku o poslu dovoljna da bi je se označilo zavaravajućom. Nasuprot tome, verzije na engleskom (u kojoj se navodi izraz „and in either case”) i na francuskom jeziku („et dans un cas comme dans l'autre”) upućivale bi na zaključak da zavaravajuća poslovna praksa može postojati samo kada su ispunjeni, s jedne strane, jedan od dva alternativna uvjeta navedena u prvom dijelu uvodnog stavka tog članka i, s druge strane, uvjet prema kojemu poslovna praksa mora biti takva da utječe na potrošačevu odluku o poslu.
53

Ovo ponovno korištenje odnosi se na znatan dio sadržaja odnosne baze podataka, ako ne i na cjelokupan sadržaj, s obzirom na to da namjenski metapretraživač poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku omogućuje istraživanje cjelokupnog sadržaja te baze podataka, poput zahtjeva za pretragu koji je izravno upućen u pretraživač navedene baze. U takvim je okolnostima bez važnosti broj stvarno dobivenih i prikazanih rezultata za svaki zahtjev za pretragu unesen u metapretraživač. Naime, kako je to istaknula Europska komisija, činjenica da se na temelju kriterija pretrage koje krajnji korisnik definira u stvarnosti konzultira i prikazuje samo jedan dio baze podataka ni na koji način ne mijenja činjenicu da je cijela baza podataka stavljena na raspolaganje tom krajnjem korisniku, kao što je to navedeno u točkama 39. i 40. ove presude.
22

Telefónica ističe da odluka kojom se sustav potpora proglašava nespojivim sa zajedničkim tržištem ima izravan učinak i ne zahtijeva provedbene mjere s obzirom na to da odmah dovodi do nezakonitosti dodijeljenih potpora i obično uključuje obvezu njihovog povrata za državu članicu u pitanju. Mjere donesene nakon takve odluke koje mogu biti potrebne radi provedbe obveze povrata potpora od određenih korisnika, kao što su one obuhvaćene člankom 6. stavkom 2. sporne odluke, a koje je Opći sud spomenuo u točki 43. pobijanog rješenja, predstavljale su samo akcesornu obvezu koja ne može dovesti u pitanje izravan učinak članaka iz izreke te odluke. Prema Telefónici, ako bi se prihvatilo, kao što to smatra Opći sud, da je provedbena mjera u smislu zadnjeg dijela rečenice članka 263. stavka 4. UFEU‑a bilo koja mjera, koliko god neznatna bila, koju je država članica dužna donijeti radi provedbe akta Unije, velik broj različitih provedbenih akata automatski bi bio isključen iz područja primjene te odredbe, što bi bilo u suprotnosti s ciljem zakonodavca Unije koji teži olakšati pristup Općem sudu onim pojedincima na čije su interese utjecali nezakonodavni akti koje su donijele institucije Unije.
21

Smatrajući da je za rješavanje spora koji se pred njime vodi nužno tumačenje prava Unije, Handelsgericht Wien odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1) Je li odredba nacionalnog prava koja predviđa odgovornost dioničkog društva izdavatelja prema stjecatelju dionica zbog povrede obveze informiranja iz prava tržišta kapitala na temelju sljedećih odredbi sadržanih u — člancima 6. i 25. [Direktive o prospektu]; — člancima 7., 17. i 28. [Direktive o transparentnosti]; — članku 14. [Direktive o zlouporabi tržišta] spojiva s člancima 12., 15., 16., 19. i 42. [Druge direktive]? 2) Treba li odredbe članaka 12., 15., 16. i, posebno, članaka 18., 19. i 42. [Druge direktive] tumačiti u smislu da su protivne nacionalnim propisima koji obvezuju dioničko društvo, na temelju odgovornosti navedene [u prvom pitanju], da nadoknadi stjecatelju kupovnu cijenu i ponovno preuzme stečene dionice? 3) Treba li odredbe članaka 12., 15., 16., 18., 19. i 42. [Druge direktive] tumačiti u smislu da odgovornost dioničkog društva navedena [u prvom pitanju] — može obuhvatiti i imovinu dioničkog društva (upisani kapital uvećan za rezerve u smislu članka 15. stavka 1. točke a) [Druge direktive]), i — može postojati iako bi mogla uzrokovati insolventnost dioničkog društva? 4) Treba li odredbe članaka 12. i 13. Direktive 2009/101 […] tumačiti u smislu da su protivne nacionalnim propisima koji omogućuju retroaktivno poništenje stjecanja udjela, u smislu da se smatra da u slučaju poništenja ugovora o kupnji dionica isti proizvodi učinke ex nunc [vidjeti presudu od 15. travnja 2010., E. Friz, C‑215/08, Zb., str. I‑2947.]? 5) Treba li odredbe članaka 12., 15., 16., 18., 19. i 42. [Druge direktive] i članke 12. i 13. Direktive 2009/101 […] tumačiti u smislu da je odgovornost ograničena do visine vrijednosti dionica – ako dionice društva kotiraju na burzi, do cijene tih dionica na burzi – u vrijeme kada je zahtjev podnesen, na način da bi naknada dioničaru u određenim slučajevima mogla biti niža od cijene koju je prvotno platio za dionice?”
13

Presudom od 28. rujna 2011. Juzgado de Primera Instancia no 2 de Oviedo prihvatio je tužbu, ocjenjujući da je odredba u pitanju nepoštena s obzirom na to da oštećuje interese potrošača namećući mu terete koji mu ne pripadaju i s obzirom na to da, osim toga, nije utvrđeno da se s potonjim o njoj posebno pregovaralo.
2

Zahtjev je upućen u okviru spora između Secretary of State for the Home Department (ministar unutarnjih poslova, u daljnjem tekstu: Secretary of State) i M. G., u vezi s odlukom o protjerivanju potonje s područja Ujedinjene Kraljevine.
53

Stoga bi takav gubitak dobiti mogao ne samo uzrokovati smanjenje kvalitete usluge koju ljekarne pružaju javnosti, nego bi također mogao dovesti do, u tom slučaju, konačnog zatvaranja određenih ljekarni, dovodeći i do nestašice ljekarni u određenim dijelovima državnog područja te time do nestašice sigurne i kvalitetne opskrbe lijekovima.
37

Dakle, ako bi se prihvatila šira definicija pojma „potrošač” u okviru Uredbe br. 805/2004 od one iz Uredbe br. 44/2001, to bi moglo dovesti do nedosljednosti u primjeni tih dviju uredbi. Štoviše, izuzeci iz prve uredbe mogli bi dovesti do izostanka potvrđivanja presude kao europskog naloga za izvršenje za nesporne tražbine, dok bi izvršenje navedene ipak bilo moguće u okviru općeg sustava predviđenog Uredbom br. 44/2001 jer ne bi bili ispunjeni uvjeti u kojima ovaj sustav dopušta tuženiku da osporava izdavanje naloga za izvršenje zbog povrede pravila o nadležnosti prema državi domicila potrošača.
54

Međutim, pitanje u kojoj je zemlji uvezena roba prošla bitnu preradu ili obradu u smislu članka 24. Carinskog zakonika nije od presudne važnosti ako je carinska vrijednost iste robe transakcijska vrijednost u smislu članka 29. istog zakonika, do stupnja, kako to proizlazi iz točaka 37. do 39. ove presude, do kojega je ta vrijednost određena prema kriteriju stvarne ekonomske vrijednosti za tu robu, vodeći računa o različitim sastojcima koji je čine.
3

Članak 42. Uredbe br. 207/2009 uređuje postupak prigovora pred OHIM‑om. On određuje kako slijedi: „[…] 2. Ako podnositelj prijave to zatraži, nositelj ranijeg žiga Zajednice koji je podnio obavijest o prigovoru, mora dokazati da je tijekom petogodišnjeg razdoblja koje je prethodilo datumu objave prijave žiga Zajednice, raniji žig Zajednice bio u stvarnoj uporabi u Zajednici u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran i koje on navodi kao opravdanje za svoj prigovor ili da postoje opravdani razlozi za neuporabu, pod uvjetom da je raniji žig Zajednice na taj datum bio registriran najmanje pet godina. Ako nema dokaza o tomu, prigovor se odbacuje. Ako je raniji žig Zajednice rabljen u odnosu na samo jedan dio proizvoda ili usluga za koje je registriran, za potrebe ispitivanja prigovora, smatra se da je registriran samo za taj dio proizvoda ili usluga. 3. Stavak 2. primjenjuje se na ranije nacionalne žigove iz članka 8. stavka 2. točke (a), zamjenjujući uporabu u državi članici u kojoj je raniji nacionalni žig zaštićen, uporabom u Zajednici. […]”
16

Pod tim okolnostima Tribunale amministrativo regionale per la Puglia odlučio je prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeće prethodno pitanje: „Je li odredba poput one iz članka 2. stavka 3. [Regionalnog zakona], kojom se na restriktivan način uređuje pristup tržištu za pružanje određenih specifičnih usluga u cilju poboljšanja razine obrazovanja na lokalnoj razini (provođenje magistarskih poslijediplomskih studija) ograničavajući ga samo jednim kriterijem koji je izabran i postavljen na arbitraran način (broj sati tijekom određenog razdoblja čija pretjerana duljina nije opravdana) u odnosu na razlog postojanja mjere Zajednice (poboljšanje kvalitete obrazovanja pa time i izbor pravnih osoba koje imaju tražene kvalifikacije), a da nije bio oblikovan ovisno o konkretnom trajanju dotične usluge, u skladu s člancima 56. [UFEU‑a] et seq., 101. [UFEU‑a] et seq. i 107. [UFEU‑a] et seq., kao i načelima slobodnog tržišnog natjecanja, proporcionalnosti, nediskriminacije i jednakosti postupanja koja prije svega proizlaze iz odredbi članaka 9. i 10. [EKLJP‑a], članka 2. odnosnog dodatnog protokola i članaka 11. i 14. [Povelje]?”
11

Ostale bitne odredbe Zakona Ujedinjene Kraljevine o patentima iz 1977. (UK Patents Act 1977) određuju: „Članak 125. – Opseg izuma 1) U svrhu ovog Zakona, izum za koji je podnesena patentna prijava ili za koji je patent dodijeljen smatrat će se, osim ako kontekst ne traži drukčije, onakvim kako je određen u spisu patentnog zahtjeva ili u patentu, ovisno o slučaju, kako se tumači opisom ili crtežima sadržanima u tom spisu te će se opseg zaštite koju dodjeljuje patent ili patentna prijava odrediti sukladno tome. 3) Protokol o tumačenju članka 69. Europske patentne konvencije (članka koji sadrži odredbu koja odgovara gornjem stavku 1.) će se dok je na snazi primjenjivati za potrebe gornjeg stavka 1. kao što se primjenjuje za potrebe navedenog članka. […] Članak 130. Tumačenje […] 7) Uzimajući u obzir da su se, na temelju rezolucije donesene prilikom potpisivanja Konvencije o europskom patentu za zajedničko tržište, vlade država članica Europske ekonomske zajednice obvezale da će prilagoditi svoje zakonodavstvo u vezi s patentima kako bi (među ostalim) uskladile to zakonodavstvo s odgovarajućim odredbama Europske patentne konvencije, Konvencije o europskom patentu za zajedničko tržište i Ugovora o suradnji u području patenata, proglašava se da su sljedeće odredbe ovog Zakona, odnosno članci 1. stavci 1. do 4., 2. do 6., 14. stavci 3., 5. i 6., 37. stavak 5., 54., 60., 69., 72. stavci 1. i 2., 74. stavak 4., 82., 83., 100. i 125. tako sročene da imaju, koliko god je to u praksi moguće, iste učinke u Ujedinjenoj Kraljevini kao što odgovarajuće odredbe Europske patentne konvencije, Konvencije o europskom patentu za zajedničko tržište i Ugovora o suradnji u području patenata imaju u državnim područjima u kojima se te konvencije primjenjuju.”