ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
40.

Na taj zaključak ne utječe članak 1. stavak 2. točka (c) treća alineja Direktive 2003/98, na koji se poziva nacionalni sud. U skladu s tom odredbom, ta se direktiva ne primjenjuje na dokumente kojima se ne može pristupiti na temelju nacionalnog prava. To je upravo zato što je, kao što sam već napomenuo, ponovna uporaba (na temelju te direktive) moguća samo kada se dokumentima može pristupiti (na temelju nacionalnog prava). Stoga, činjenica da se u članku 1. stavku 2. točki (c) trećoj alineji razlozi „komercijalne povjerljivosti (npr. poslovne ili profesionalne tajne ili tajne poduzeća)” navode kao jedan od primjera ( 11 ) mogućih osnova za (nacionalnu) nemogućnost pristupa dokumentima, koje za posljedicu imaju, ako i kada su primjenjive, da ti dokumenti nisu obuhvaćeni tom direktivom, ne može se tumačiti kao da se državama članicama nalaže obveza da utvrde ograničenja pristupa na tim osnovama.
6.

Članak 2. stavak 1. i stavak 2. točka (a), članak 3. stavak 1. točka (c) i članak 17. Direktive 2000/78 glase: „Članak 2. Pojam diskriminacije 1. Za potrebe ove Direktive ‚načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1. 2. Za potrebe stavka 1.: (a) smatra se da se radi o izravnoj diskriminaciji u slučaju kada se prema jednoj osobi postupa lošije [nepovoljnije] nego prema drugoj osobi ili je došlo do takvog postupanja ili je moglo doći do takvog postupanja u sličnim situacijama [nego što se postupa ili se postupalo ili bi se postupalo prema drugoj osobi u usporedivoj situaciji], zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.; […] Članak 3. Područje primjene 1. U granicama nadležnosti prenesenih na Zajednicu, ova se Direktiva primjenjuje na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, u odnosu na: […] (c) zapošljavanje i uvjete rada, uključujući otkaze i plaće; […] Članak 17. Sankcije Države članice donose pravila o sankcijama koja se primjenjuju na kršenja odredbi nacionalnog prava donesenih u skladu s ovom Direktivom, a poduzimaju i sve potrebne mjere kako bi se osigurala primjena tih pravila. Sankcije, koje mogu uključivati isplatu odštete žrtvi, moraju biti djelotvorne, proporcionalne i odvraćajuće. Države članice o tim odredbama obavješćuju Komisiju najkasnije do 2. prosinca 2003., a neodgodivo je obavješćuju i o svakoj naknadnoj izmjeni koja bi na te odredbe mogla utjecati.”
43.

Pravosudna suradnja u području europskog kaznenog prava temelji se, kao što to jasno proizlazi iz članka 82. stavka 1. UFEU‑a, na načelu uzajamnog priznavanja. To načelo je „kamen temeljac” te suradnje ( 18 ) te, prema mišljenju Suda, ima „temeljnu važnost” u pravu Unije, s obzirom na to da omogućuje stvaranje i održavanje područja bez unutarnjih granica, zajedno s načelom uzajamnog povjerenja na kojem se temelji ( 19 ).
58.

Iz prethodnih razmatranja proizlazi da na prethodna pitanja koja je postavio Vestre Landsret (Žalbeni sud regije Zapad) valja odgovoriti na sljedeći način: 1. Članak 9. stavak 1. Direktive 2006/112/EZ treba tumačiti na način da gospodarska djelatnost u smislu te odredbe uključuje, osim pripremnih radnji za njezin početak, i radnje koje dovode do njezina prestanka. Prijenos dionica društva kćeri, kojim prestaje prethodno obavljena oporeziva djelatnost, odnosno zadiranje u upravljanje tim društvom radi ostvarivanja oporezivih transakcija, je zbog toga gospodarska djelatnost u smislu članka 9. stavka 1. Direktive 2006/112. 2. Članak 168. Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da holding društvo ne može odbiti pretporez za usluge savjetovanja koje se oporezuju PDV‑om koje su pružene prije namjeravanog prijenosa dionica društva kćeri ako postoji izravna i trenutačna veza tih usluga savjetovanja i namjeravanih transakcija koje su u skladu s člankom 135. stavkom 1. točkom (f) Direktive 2006/112 izuzete od poreza. Na nacionalnom je sudu da to utvrdi je li to tako.
62.

S jedne strane, kasnije promjene namjera poreznog obveznika u području PDV‑a načelno ne djeluju retroaktivno. To pokazuje, primjerice, sudska praksa Suda o pravu na odbitak pretporeza. To pravo ne prestaje retroaktivno kada se od planirane poslovne aktivnosti odustane prije njezina početka (neuspješno poduzeće). U slučaju troškova koji nastaju prilikom pripreme gospodarske aktivnosti, pravo na odbitak pretporeza može se isticati i u slučaju ako započinjanje gospodarske aktivnosti ne uspije i ako se ne ostvare planirane oporezive transakcije ( 35 ). Ni izmijenjena ocjena visine porezne stope i odgovarajuće naknadno utvrđenje porezne obveze prema najnovijoj sudskoj praksi Suda ne dovode do retroaktivnog odbitka pretporeza ( 36 ), nego samo do odbitka pretporeza ex nunc.
47.

Prijedlog Komisije navodi da su socijalne pogodnosti poput javnog prijevoza s popustom ili subvencionirani obroci u školama za djecu iz obitelji s niskim prihodima gospodarske ili kulturne prirode ( 33 ). Sud je već presudio da pomoć dodijeljena za troškove života i obrazovanje u svrhu nastavka sveučilišnih studija po čijem se završetku stječe stručna kvalifikacija jest socijalna pogodnost u smislu članka 7. stavka 2. Uredbe br. 1612/68 ( 34 ). Prema mojem mišljenju, to obuhvaća financiranje studija koje je „horizontalno” – to jest, dodijeljeno svima u skladu s kriterijima koji se odnose, primjerice, na prihod ili status zaposlenja studenata ili njihovih roditelja. Smatram da su takvi slučajevi povezani s pristupom „obrazovanju” i da su „socijalna pogodnost”. To znači da se preklapanje područja primjene dviju odredaba ne može isključiti. Međutim, kada se financiranje dodjeljuje ograničenom broju studenata u skladu s kriterijima koji se odnose na njihova akademska postignuća ili druge zasluge (što je, čini se, slučaj u glavnom postupku), mislim da to financiranje treba biti obuhvaćeno pojmom „obrazovanje”.
14.

Društvo Korlea dopisom od 13. listopada 2008. zatražilo je od društva Slovenská elektrizačná prenosová sústava a.s. i nadležnog tijela da obustave prikupljanje naknade te da mu vrate iznos koji je do tada platilo. Društvo Slovenská elektrizačná prenosová sústava a.s. dopisom od 30. listopada 2008. odbilo je taj zahtjev.
49.

Ne čini se da su u glavnom postupku nositelji autorskih prava uzeli u obzir reemitiranje društva Playmédia programa društva France Télévisions jer je sudski postupak s tim u vezi trenutačno u tijeku pred Courom de cassation (Kasacijski sud). U svakom slučaju, okolnost da je to uzeto u obzir ne može se predmnijevati za potrebe obveze prijenosa koja nadilazi onu predviđenu u članku 31. Direktive 2002/22. To osobito vrijedi stoga što, prema očitovanjima u ovom predmetu, nije sigurno da su u francuskom nacionalnom pravu poduzeća kao što je društvo Playmédia obuhvaćena tom obvezom. Francuska vlada smatra da ona to nisu, što je suprotno spornoj odluci u glavnom postupku. Osim toga, ta je odluka bila donesena tek na zahtjev društva Playmédia, koje je zainteresirano za mogućnost da se programi društva France Télévisions uključe u njegovu ponudu. No, nositeljima autorskih prava vrlo je teško predvidjeti koja to poduzeća koja posluju na internetu mogu biti zainteresirana za ponovno emitiranje emisija koje uključuju njihova djela.
63.

Kao drugo, „[a]nother and far more important principle laid down in Article 15(1) is that this transfer can be for the benefit of any Member State’s court. The provision states that this transfer should concern a court “with which the child has a particular connection”, and the exact nature of these connections is listed in paragraph (3). However, Article 15(1) does not require that the designated court would otherwise have jurisdiction over the subject matter. Therefore, the transfer mechanism is […] [one] allowing a competent court to transfer a case to any Member State court, provided that the particular connection is identified. This analysis implies that Article 15 is not only a court cooperation provision, but contains also a jurisdictional rule. The effect of this rule is to give jurisdiction to any Member State court, providing there is a particular connection between the court and the child” ( 19 ), što se čini da je ovdje slučaj.
74.

Kao što je napomenula Komisija, u izvješću Virgós/Schmit objašnjava se povezanost članaka 16., 21. i 24. Uredbe br. 1346/2000. Iako se člankom 16. te uredbe predviđa automatsko priznavanje svake sudske odluke koju je donio sud nadležne države članice na temelju članka 3. navedene uredbe, člankom 24. iste uredbe to se pravilo ublažava u korist stranaka koje su obvezu ispunile u dobroj vjeri, s obzirom na to se dobra vjera ocjenjuje u pogledu činjenice da dotična osoba nije imala saznanja o otvaranju postupka. To neimanje saznanja pretpostavlja se ako je obveza ispunjena prije objave u dotičnoj državi članici.
28.

Međutim, sud koji je uputio zahtjev smatra da je moguć drugi pristup na temelju kojeg bi se to smanjenje kvalificiralo kao osobna porezna pogodnost. S tog gledišta, na temelju primjene pro rata temporis nizozemskog zakonodavstva na osobu koja je sav svoj dohodak ostvarila u Nizozemskoj, razlikovali bi se rezidenti od nerezidenata, protivno slobodi kretanja osoba, s obzirom na to da bi obveznik plaćanja poreza na dohodak koji je cijelu godinu boravio u toj državi članici imao pravo na smanjenje u cijelosti ( 15 ). U tom slučaju, sud koji je uputio zahtjev ističe da bi se uzimanje u obzir osobne i obiteljske situacije poreznog obveznika trebalo odnositi na cijelu poreznu godinu ( 16 ), iako ne treba isključiti mogućnost da se one uzmu u obzir pro rata temporis ( 17 ).
55.

Člankom 3. stavkom 15. Direktive 2009/72 državama članicama nameće se obveza obavješćivati Komisiju o svim mjerama koje su usvojile radi ispunjenja obveza univerzalne usluge i javne usluge, uključujući zaštitu okoliša, bez obzira na to zahtijevaju li takve mjere odstupanje od direktive. Također, one moraju svake dvije godine obavijestiti Komisiju o svim promjenama takvih mjera, bez obzira na to zahtijevaju li one odstupanje od direktive.
51.

Prema mojem mišljenju, porezni obveznik kao što je to društvo Cartrans ne mora dokazivati da je isporučena roba stvarno izvezena. Ono što mora dokazati jest to da su isporučene usluge prijevoza izravno povezane s izvozom robe. Postupak utvrđivanja te činjenice nije uređen propisima Unije te je u konačnici to pitanje za nacionalna tijela nad kojima nadzor provode nacionalni sudovi. Imajući u vidu tu činjenicu, s obzirom na to da karnet TIR nije nužno ključan dokaz izvoza, čini mi se da je on dokument koji je stvarno relevantan u kontekstu ocjene toga jesu li pružene usluge prijevoza povezane s izvozom robe koju izvozi predmetni cestovni prijevoznik. Budući da ne postoje dokazi o tome da roba obuhvaćena karnetom TIR nije stvarno isporučena, taj mi se dokument čini čvrstim dokazom u prilog zahtjevu za izuzeće od PDV‑a u skladu s člankom 146. stavkom 1. točkom (e) Direktive o PDV‑u ( 37 ).
12.

Spornom odlukom Komisija je to stjecanje 30. siječnja 2013. proglasila nespojivim s unutarnjim tržištem i Sporazumom o Europskom gospodarskom prostoru (EGP) jer bi to u petnaest država članica na tržištu međunarodnih usluga brze dostave malih paketa unutar EGP‑a dovelo do bitnog ograničavanja učinkovitog tržišnog natjecanja.
63.

To vrijedi neovisno o tome tko u tim slučajevima izvana obavlja prijevoz (to je u odlučenim slučajevima najčešće bio posrednik) ( 29 ) i neovisno o tome kako se pravno treba kvalificirati odnos onoga tko ima ovlast raspolaganja ( 30 ) (to jest je li on već vlasnik ili ima samo pravo na prijenos vlasništva).
48.

Izbor poduzetnika mora biti financijski neutralan za Uniju: odgoda plaćanja ne smije dovesti do gubitka za proračun Unije. Računovodstveni službenik koji, u suradnji s odgovornim dužnosnikom za ovjeravanje, donosi odluku o zahtjevu poduzetnika za odgodu plaćanja nema ovlast mijenjati vrijednost novčane kazne koju je utvrdila Komisija kao institucija (odnosno Kolegij povjerenika). Istodobno, poduzetnikova odluka da odmah podmiri novčanu kaznu, unatoč njegovoj namjeri da osporava odluku Komisije pred sudovima Unije, ne smije dovesti do neopravdanog bogaćenja Europske unije. Stoga, s jedne strane, ako sudovi Unije potvrde odluku Komisije, novčanu kaznu čije je plaćanje odgođeno treba platiti s kamatama. S druge strane, poništenje sporne odluke Komisije dovodi do obveze Unije da vrati plaćeni iznos uvećan za primjenjivu kamatnu stopu ( 18 ).
26.

U točkama 111. i 114. do 116. pobijane presude Opći sud napomenuo je da Gascogne ne bi bio morao platiti troškove bankarske garancije tijekom razdoblja koje odgovara prekoračenju razumnog roka za suđenje da u postupku u predmetima T‑72/06 i T‑79/06 nije došlo do tog prekoračenja. Prema njegovu mišljenju, to je značilo da postoji uzročna veza između povrede obveze suđenja u razumnom roku i nastanka štete koju je Gascogne pretrpio zbog toga što je to društvo plaćalo troškove bankarske garancije tijekom razdoblja prekoračenja.
30.

U tim je okolnostima Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden (Žalbeni sud u Arnhem‑Leuvardeu, Nizozemska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. a) Protivi li se pravu Unije zaštita okusa prehrambenog proizvoda autorskim pravom kao vlastite intelektualne tvorevine autora? Osobito: b) Protivi li se zaštiti autorskim pravom činjenica da pojam ‚književna i umjetnička djela’ iz članka 2. stavka 1. Bernske konvencije, koja je obvezujuća za sve države članice Europske unije, obuhvaća ‚sve tvorevine iz književnoga, znanstvenoga i umjetničkoga područja, bez obzira na način i oblik njihova izražavanja’, ali se primjeri navedeni u toj odredbi odnose samo na vizualne i/ili zvučne tvorevine? c) Protivi li se (moguća) kvarljivost prehrambenog proizvoda i/ili subjektivnost doživljaja okusa tome da se okus prehrambenog proizvoda smatra djelom zaštićenim autorskim pravom? d) Protivi li se sustav isključivih prava i ograničenja iz članaka 2. do 5. Direktive 2001/29 zaštiti okusa prehrambenog proizvoda autorskim pravom? 2. U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje pod a): a) Koje uvjete treba ispuniti kako bi okus prehrambenog proizvoda mogao uživati zaštitu autorskim pravom? b) Temelji li se zaštita određenog okusa autorskim pravom samo na okusu kao takvom ili (također) i na recepturi predmetnog proizvoda? c) Što mora dokazati stranka koja u postupku (zbog povrede prava) tvrdi da je stvorila okus prehrambenog proizvoda zaštićenog autorskim pravom? Je li dovoljno da ta stranka prehrambeni proizvod tijekom postupka podnese nacionalnom sudu kako bi on, mirisanjem i kušanjem, ocijenio ispunjava li okus prehrambenog proizvoda uvjete za zaštitu autorskim pravom? Ili tužitelj mora (također) opisati kreativne odluke koje se odnose na sastav okusa i/ili recepturu, na temelju kojih se taj okus može smatrati vlastitom intelektualnom tvorevinom autora? d) Kako bi nacionalni sud u postupku zbog povrede trebao utvrditi je li okus tuženikova prehrambenog proizvoda do te mjere sličan okusu tužiteljeva prehrambenog proizvoda da postoji povreda autorskih prava? Je li u tom smislu (također) odlučujuće da ukupni dojmovi dvaju okusa budu slični?”
4.

Člankom 1. stavkom 1. četvrtim podstavkom Direktive 89/665 predviđa se: „Države članice poduzimaju mjere neophodne kako bi osigurale da se, u pogledu ugovora obuhvaćenih područjem primjene Direktive 2014/24/EU ili Direktive 2014/23/EU, odluke javnih naručitelja mogu učinkovito razmatrati i, osobito, u najkraćem roku u skladu s uvjetima utvrđenima u člancima od 2. do 2.f ove Direktive, iz razloga što su takve odluke dovele do povrede prava Zajednice u području javne nabave ili povrede nacionalnih pravila koja prenose to pravo.
29.

U tom pogledu obrnuti zaključak proizlazi već iz teksta članka 2. stavka 1. točaka (a) i (c) Direktive o PDV‑u, i to da sama isplata novca (to jest isplata naknade) ne dovodi još do porezne obveze primatelja, čak i ako bi on trebao biti porezni obveznik. Naime, on mora obaviti isporuku ili pružiti usluge za koju se plaća novac ( 8 ).
4.

Italija je stoga država članica na čije je državno područje došla dotična osoba i u kojoj je, nakon što je Kraljevina Nizozemska izdala europski uhidbeni nalog, podnijela treći zahtjev. Prema tome, Talijanska Republika ima dvostruku ulogu. S jedne strane, to je država izvršenja europskog uhidbenog naloga, s obzirom na to da je podnositelja zahtjeva dužna predati nizozemskim tijelima u svrhu vođenja kaznenog progona. S druge strane, to je država članica koju su potonja tijela zamolila za ponovno prihvati podnositelja zahtjeva u svrhu razmatranja njegova zahtjeva za azil. Iako je, u skladu s člankom 23. stavkom 1. Uredbe Dublin III, Talijanska Republika od Kraljevine Nizozemske imala pravo zahtijevati da ponovno prihvati osobu X, to je pravo izgubila time što zahtjev nije podnijela u rokovima utvrđenima u stavku 2. tog članka. Na temelju članka 23. stavka 3. Uredbe Dublin III, čiji ću tekst ovdje tumačiti, nizozemska su tijela stoga Talijansku Republiku smatrala novom državom članicom koja je zbog ogluhe odgovorna za razmatranje trećeg zahtjeva. Prema tome, ta su tijela odlučila transferirati dotičnu osobu talijanskim tijelima te su se, osim toga, proglasila nenadležnima za razmatranje četvrtog zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji im je ona podnijela.
(17)

Ova Direktiva obuhvaća jedino one usluge koje se pružaju u zamjenu za ekonomsku naknadu. Usluge od općeg interesa nisu obuhvaćene u definiciji iz članka 50. [UEZ‑a (koji je postao članak 57. UFEU‑a)] te stoga ne ulaze u područje primjene ove Direktive. [UOGI] su usluge koje se pružaju u zamjenu za ekonomsku naknadu te, stoga, ulaze u područje primjene ove Direktive. Međutim, određene [UOGI], kao one koje mogu postojati u području prijevoza, isključene su iz područja primjene ove Direktive, dok su određene druge [UOGI], kao one koje mogu postojati u području poštanskih usluga, predmet odstupanja od odredbi o slobodi pružanja usluga iz ove Direktive. U skladu s propisima Zajednice o tržišnom natjecanju ova se Direktiva ne bavi financiranjem [UOGI‑ja] niti se primjenjuje na programe potpore koje dodjeljuju države članice, posebno na području socijale. Ova se Direktiva ne bavi nastavkom na Bijelu knjigu Komisije o uslugama od općeg interesa.
44.

U svojim smjernicama Komisija u odgovoru na određena pitanja osobito navodi da „štedni račun” u pogledu kojeg imatelj računa može položiti i podići novčana sredstava bez ograničenja treba smatrati „računom za plaćanje” u smislu Direktive 2007/64, dok to ne bi trebao biti „oročeni depozit”, s obzirom na to da imatelj računa do dospijeća ne može ništa podizati s računa bez gubitka kamata ili kazni ( 31 ). Slijedom navedenog, na tom temelju nije jasno predstavlja li zahtjev za predmetni internetski izravni štedni račun, u smislu da prijenosi mogu biti izvršeni samo s tog računa na referentni račun, a ne na treće stranke, ograničenje koje onemogućava njegovu klasifikaciju kao „računa za plaćanje”.
32.

S obzirom na tu sudsku praksu, čini mi se da očitovanje njemačke vlade promašuje bit. Točno je da su činjenične okolnosti koje su navedene u odluci kojom se upućuje zahtjev nejasne, čak i nakon što ih je sud koji je uputio zahtjev pojasnio na traženje Suda. Ali to nije spriječilo ni njemačku vladu ni Komisiju da Sudu podnesu detaljna očitovanja pa se ne može zaključiti da su okolnosti toliko manjkave da nije moguće dati koristan odgovor. Što se tiče pitanja je li GGB imao dovoljno vlasničkog udjela i glasačkih prava u APSB‑u da bi imao „kontrolu” u smislu članka 2. stavka 4. te direktive, ono je okosnica pitanja suda koji je uputio zahtjev i bilo bi neutemeljeno smatrati ga hipotetskim. To bi stajalište moglo biti drukčije da je GGB pravodobno dao potrebne podatke APSB‑u i time omogućio da se održi savjetovanje, ali očito je da se to nije dogodilo ( 8 ). Doista, da je GGB to učinio, izgledno je da se na temelju Direktive 98/59 ne bi mogao pokrenuti postupak. Slijedom navedenog, tvrdnju njemačke vlade treba odbiti.
24.

Tužitelji C i A podnijeli su žalbu protiv presuda donesenih u prvom stupnju pred Raad van State (Državno vijeće). Kao prvo, prema mišljenju tužitelja C i A, mogućnost da se stjecanje autonomne dozvole boravka podredi uvjetima utvrđenima u nacionalnom pravu, kao što je ispunjavanje, u skladu s člankom 3.80.a stavkom 1. Vb‑a 2000, uvjeta polaganja drugog ispita građanske integracije prije odobravanja autonomne dozvole boravka, ne proizlazi iz članka 15. Direktive 2003/86, čiji se stavak 4. odnosi samo na postupovne uvjete, a ne na materijalne uvjete. Kao drugo, osobe C i A prigovaraju prvostupanjskom sudu da se pogrešno oslonio na presudu od 9. srpnja 2015., K i A (C‑153/14, u daljnjem tekstu: presuda K i A, EU:C:2015:453), kako bi opravdao usklađenost uvjeta polaganja drugog ispita građanske integracije s Direktivom 2003/86. Naime, za tužitelje C i A, presuda K i A odnosi se na obvezu građanske integracije državljanina treće zemlje u okviru prava na spajanje obitelji prilikom dopuštanja ulaska u Nizozemsku. Presuda K i A različita je od slučaja u glavnom postupku. Prema mišljenju osobe C, autonomna dozvola boravka trebala joj je biti izdana, a da pritom nije morala ispuniti uvjet povezan s polaganjem drugog ispita građanske integracije, 10. veljače 2014., na dan od kojeg je zakonito boravila u Nizozemskoj već pet godina. Tužitelj A navodi da je cilj članka 15. stavka 1. Direktive 2003/86 upravo ograničavanje na pet godina razdoblja tijekom kojeg članovi obitelji ovise o sponzoru. Kao treće, tužitelj C tvrdi da je dozvola boravka kod supružnika trebala biti ukinuta na dan proglašenja razvoda, 2. veljače 2015., a ne kao što je smatrao prvostupanjski sud, 10. veljače 2014., dan od kojeg osoba C i njezin supružnik više nisu bili upisani kao rezidenti na istoj adresi u registru BRP. Osim toga, osoba C tvrdi da ukidanje dozvole boravka kod supružnika s retroaktivnim učinkom ima za posljedicu to da tijekom međurazdoblja nije imala zakonit boravak.
2.

Protivi li se uređenju Direktive [2003/86] […] nacionalna odredba poput one iz glavnog postupka, prema kojoj se zahtjev za uzimanje u obzir radi spajanja obitelji u skladu s povoljnijim odredbama poglavlja V. te direktive može odbiti isključivo zbog toga što nije bio podnesen u roku navedenom u članku 12. stavku 1. trećem podstavku? Je li za odgovor na to pitanje relevantno to da se u slučaju prekoračenja navedenog roka može podnijeti, neovisno je li to nakon odbijanja, zahtjev za spajanje obitelji u okviru kojeg se ispituje jesu li ispunjene pretpostavke iz članka 7. Direktive 2003/86 i jesu li uzeti u obzir interesi i okolnosti navedeni u članku 5. stavku 5. i članku 17. [navedene direktive]?
16.

U tim je okolnostima Verwaltungsgericht Berlin (Upravni sud u Berlinu) odlukom od 21. travnja 2017., koju je Sud zaprimio 27. travnja 2017., odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu, među ostalim, sljedeća pitanja: „1. […][ ( 5 )] (b) Je li članak 7. stavci 1. i 7. [Direktive 2014/40] u vezi s člankom 7. stavkom 14. [Direktive 2014/40] nevaljan zbog povrede načela jednakog postupanja, s obzirom na to da se njime, u pogledu zabrana koje trebaju usvojiti države članice, pravi razlika na temelju opsega prodaje, a da za to ne postoji opravdani razlog? […] 3. (a) Treba li članak 13. stavak 1. točku (c) u vezi s člankom 13. stavkom 3. [Direktive 2014/40] tumačiti na način da se njime od država članica zahtijeva da zabrane uporabu podataka o okusu, mirisu, aromi ili drugim aditivima čak i ako ti podaci nisu promotivni, a uporaba predmetnih sastojaka i dalje je dopuštena? (b) Je li članak 13. stavak 1. točke (c) [Direktive 2014/40] nevaljan, s obzirom na to da se njime povređuje članak 17. Povelje Europske unije o temeljnim pravima[ ( 6 )]?”
11.

Ta je klauzula, sastavljena na engleskom jeziku, u posljednjoj verziji ugovora o distribuciji od 20. prosinca 2005. glasila kako slijedi: „This Agreement and the corresponding relationship between the parties shall be governed by and construed in accordance with the laws of the Republic of Ireland and the parties shall submit to the jurisdiction of the courts of the Republic of Ireland. Apple reserves the right to institute proceedings against Reseller in the courts having jurisdiction in the place where Reseller has its seat or in any jurisdiction where a harm to Apple is occurring ( 3 ).”