ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5.

Člankom 5. („Sklapanje ugovora o javnim uslugama”) predviđa se: „1. Ugovori o javnim uslugama sklapaju se u skladu s pravilima utvrđenim u ovoj Uredbi. Međutim, ugovori o uslugama ili ugovori o javnim uslugama kako su određeni u direktivama 2004/17/EZ ili 2004/18/EZ za usluge javnog prijevoza putnika autobusom ili tramvajem sklapaju se u skladu s postupcima propisanim onim direktivama u kojima takvi ugovori nemaju oblik ugovora o koncesijama za usluge određene u tim direktivama. Kada se ugovori sklapaju u skladu s direktivama 2004/17/EZ ili 2004/18/EZ, odredbe stavaka 2. do 6. ovog članka ne primjenjuju se. […] 7. Države članice poduzimaju potrebne mjere da bi osigurale da se odluke donesene u skladu sa stavcima 2. do 6. mogu revidirati brzo i učinkovito, na zahtjev svake osobe u čijem interesu jest ili je bilo dobivanje posebnog ugovora i koja je oštećena ili postoji rizik da bude oštećena navodnom povredom, zbog toga što su takve odluke dovele do povrede prava Zajednice ili nacionalnih pravila kojima se to pravo provodi. […]”
76.

Već sam skrenula pozornost, u točki 60. ovog mišljenja, na ključnu razliku između izračunavanja i pripisivanja. Članak 66. stavak 1. predviđa da se „[umanjenje primjenjuje] na ukupan iznos izravnih plaćanja […] koji je odobren ili treba odobriti poljoprivredniku na temelju zahtjeva koje je podnio ili još treba podnijeti u kalendarskoj godini utvrđivanja prekršaja” (moje isticanje). Komisija poziva Sud da riječ „primjenjuje” protumači na način da znači i „izračunava” i „pripisuje”. Međutim, koliko je meni poznato, ne postoji jezični razlog koji bi opravdao takvo tumačenje. Riječ „primjenjuje” poprilično je apstraktna i općenita. Može se (prihvaćam) shvatiti kao „izračunava” (što je sinonim izraza „izračunava na temelju”); a to je očito način na koji Komisija želi da ju se tumači. Međutim, riječ „primjenjuje” isto tako može značiti i „pripisuje” (nakon „izračunavanja” ili „utvrđivanja”, na drukčijoj osnovi). Smatram da ne postoji dobar razlog za tvrdnju da riječ „primjenjuje” nužno mora značiti i„izračunava”i„pripisuje” ako je to protivno smislu onoga što se mjerom nastoji postići (a bilo bi ako bi se to kombinirano tumačenje ovdje prihvatilo).
28.

Ne vidim razloga da se navedena načela ne primijene u ovom predmetu. Doplatak se isplaćuje na temelju Kolektivnog ugovora u pogledu radnog odnosa sklopljenog između osoba kao što je S. S. Bedi i oružanih snaga smještenih na njemačkom državnom području. Taj ugovor predviđa mjere u obliku doplatka koje izričito navode prestanak tog odnosa. Visina doplatka izračunava se (na temelju članka 4. Kolektivnog ugovora) s obzirom na otpremninu isplaćenu nakon prestanka radnog odnosa. U odluci kojom se upućuje prethodno pitanje navodi se da se doplatak isplaćuje samo „dugotrajno” zaposlenima. Stoga se čini jasnim da je zadovoljen i uvjet da su isplate izravno povezane s navršenim radnim stažem. Okolnost da doplatak isplaćuje Njemačka i da se financira iz nacionalnih poreznih prihoda nije, kao što je to Komisija pravilno zapazila, od utjecaja, s obzirom na to da proizlazi da je njemačka uloga dio unutarnjeg dogovora između Njemačke i država čiji su vojnici bili smješteni na njezinu državnom području. To uključuje Ujedinjenu Kraljevinu, u svojstvu bivšeg poslodavca S. S. Bedija. Ono što je odlučujuće jest je li potonja država članica, kao izvorni korisnikov poslodavac, provela dogovor kako bi se osigurale isplate njezinim bivšim zaposlenicima „u vezi s njihovim zaposlenjem”.
107.

Time se podrazumijeva i to da, na temelju članka 8. stavka 3. Uredbe br. 1393/2007 ( 23 ), nepravilnost dostave zbog neobavještavanja adresata o mogućnosti da je odbije ne dovodi sama po sebi do nevaljanosti dostave, nego samo do odgode početka roka za podnošenje prigovora u smislu odredbi članka 16. stavka 1. Uredbe br. 1896/2006.
44.

Naposljetku, razlikovanje troškova dovelo bi osim toga do paradoksa. Smatram (kao i češka vlada) da bi u slučaju kašnjenja u plaćanju vjerovnik tada mogao po osnovi naplate svojeg potraživanja uz pomoć pravnika u svojem poduzeću dobiti samo fiksnu naknadu od 40 eura, čak i ako bi bio u mogućnosti dokazati da su njegovi troškovi bili zapravo veći. S druge strane, u slučaju korištenja uslugama vanjskog odvjetnika, razumna naknada svih troškova bila bi moguća u iznosu koji prelazi fiksnih 40 eura po osnovi internih troškova vjerovnika. Takvo bi tumačenje dovelo dakle do neopravdane razlike u postupanju s usporedivim situacijama. Osim toga, takvo bi tumačenje potaknulo vjerovnika da se u praksi koristi vanjskim uslugama odvjetnika umjesto usluga vlastitih pravnika koje su obično jeftinije. Drugim riječima, razlikovanje troškova moglo bi dovesti do umjetnog i neopravdanog povećanja potraživanja na koja se kašnjenja u plaćanju odnose, ili čak do prekomjerne naknade.
42.

Točno je da je u članku 218. stavku 8. prvom podstavku UFEU‑a navedeno da Vijeće „tijekom čitavog postupka odlučuje kvalificiranom većinom”. Međutim, kao što proizlazi iz teksta prvog sljedećeg drugog podstavka, to se odnosi na sklapanje međunarodnih sporazuma. Iz konteksta u kojem se nalazi stavak 8. unutar čitave odredbe članka 218. UFEU‑a također slijedi da se pod „postupkom” tijekom kojeg Vijeće treba odlučivati kvalificiranom većinom misli na postupak u skladu s prethodnim stavcima 1. do 7., dakle na sve one faze koje je potrebno proći od pregovora do sklapanja nekog međunarodnog sporazuma.
47.

Kao što proizlazi iz teksta drugog prethodnog pitanja, u ovom predmetu „telekomunikacijski operator prilikom sklapanja ugovora o korištenju uslugama mobilne telefonije nije pravilno informirao potrošača o tome da su usluge govorne pošte i korištenja internetom prethodno ugrađene na SIM karticu, što ima za posljedicu to da sam potrošač potencijalno može koristiti navedene usluge bez ad hoc podešavanja (setting)”. Stoga je došlo do „prodaje” dviju usluga (usluge govorne pošte i korištenja internetom) kojima je korisnik naknadno mogao pristupiti. S obzirom na navedeno, smatra se da je „izostavljena informacija” o toj prodaji. Postavlja se pitanje je li zbog same te činjenice riječ o „prodaji nenaručene robe ili nenaručenih usluga”.
21.

Člankom 4. GrO‑a iz 1993., naslovljenim „Obveze odanosti”, predviđa se: „1. Svi zaposlenici katoličke vjere dužni su priznati i poštovati načela katoličkog nauka koja se odnose na vjeru i običaje. Osobni život zaposlenika mora biti odraz načela katoličkog nauka u pogledu vjere i običaja; to osobito vrijedi za zaposlenike u pastoralnoj, katehetskoj i odgojnoj službi, kao i za one koji djeluju na temelju kanonske misije. To vrijedi i za zaposlenike na rukovodećim položajima. 2. Zaposlenici kršćanske, ali ne i katoličke vjere dužni su poštovati istine i vrijednosti evanđelja te pridonijeti isticanju njihove vrijednosti u instituciji. […] 4. Svi su zaposlenici dužni suzdržati se od iskazivanja neprijateljskog stava prema Crkvi. Svojim osobnim načinom života i ponašanjem tijekom službe ne smiju ugroziti vjerodostojnost Crkve i institucije za koju rade.”
40.

Kao obrazloženje tog prigovora španjolska vlada i Consejeria na raspravi su u biti iznijele da je radni odnos bio vremenski ograničen (u svakom slučaju i) do završetka nastave, dakle do kraja lipnja 2012.: uputu na „školsku godinu 2011./2012.” u rješenju o imenovanju valja razumjeti tako da se od početka mislilo na razdoblje do završetka nastave. Ili je pak radni odnos u stvarnosti bio vremenski ograničen do prestanka razloga nužnosti i hitnosti koji su nastupili do završetka nastave, i samo maksimalno do nove školske godine.
49.

S obzirom na to, iako članak 314. stavak 9. UFEU‑a ne nameće nikakve formalnosti za to utvrđenje, ne nameće ni rok predsjedniku Parlamenta za to učiniti. Posljedično, ne može se legitimno tvrditi da se taj „akt” nije mogao donijeti na posljednjoj redovnoj plenarnoj sjednici Parlamenta održanoj u Strasbourgu od 12. do 15. prosinca 2016.
38.

Dodajem da to pitanje može biti važno za rješavanje glavnog postupka jer se Poveljom može, na temelju njezina članka 53., dodijeliti šira zaštita od one predviđene EKLJP‑om. Međutim, to je upravo slučaj što se tiče načela ne bis in idem na koje se poziva u glavnom postupku. Naime, kao što je istaknuto u Objašnjenjima koja se odnose na Povelju ( 11 ), iako je doseg načela ne bis in idem utvrđenog u članku 4. stavku 1. Protokola br. 7 uz EKLJP ograničen na državno područje svake države zasebno ( 12 ), člankom 50. Povelje taj je doseg proširen na područje Unije kao cjeline ( 13 ). Poput članka 50. Povelje, teritorijalni doseg članka 54. CISA‑e obuhvaća područje svih država koje su dio schengenskog prostora, koji se smatra cjelinom.
18.

Naime, po analogiji sa sudskom praksom koja proizlazi iz presude od 13. studenoga 2012., Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑35/11, EU:C:2012:707, t. 98. do 100. i 104.), takvo zakonodavstvo koje se, s jedne strane, ne primjenjuje isključivo na udjele društva države članice kojima se omogućuje izvršavanje određenog utjecaja na predmetno društvo iz treće zemlje i, s druge strane, koje se odnosi samo na porezni tretman prihoda društva iz države članice koji proizlaze iz ulaganja koje je provelo društvo sa sjedištem u trećoj zemlji, treba nedvojbeno ocijeniti s obzirom na članak 56. stavak 1. UEZ‑a ( 7 ).
42.

Kao prvo, radi se o članku 20. Povelje koji utvrđuje jednakost pred zakonom. Naime, prema informacijama koje je Bastei Lübbe dostavio u svojim očitovanjima, oko 70 % internetskih priključaka u Njemačkoj čine „obiteljski priključci”, dakle korišteni u obiteljskom kontekstu. Preostaje stoga 30 % priključaka koji se ne koriste u tom kontekstu, od kojih određeni broj vjerojatno koriste osobe koje žive same. Ako bi korištenje internetskog priključka u obiteljskom kontekstu omogućavalo jednostavno izuzeće od odgovornosti za povredu autorskih prava, to bi dovelo do postupanja nepovoljnog za osobe koje, time što žive same, ne omogućavaju drugim članovima obitelji pristupiti njihovu internetskom priključku. Međutim, iako se osobe koje žive u obitelji ne nalaze u istoj situaciji kao one koje žive same sa stajališta prava na poštovanje obiteljskog života, takva razlika u situaciji ne postoji u pogledu odgovornosti za povrede autorskih prava. Stoga puka činjenica zajedničkog stanovanja s drugim članovima obitelji ne može automatski dovesti do isključenja te odgovornosti.
22.

Nasuprot tomu, u slučaju odbijanja odbitka pretporeza oporezivo korištenje robom ostalo bi opterećeno porezom na dodanu vrijednost. To očito nije u skladu s idejom neutralnosti u pravu o porezu na dodanu vrijednost. Zajednički sustav PDV‑a, u skladu sa sudskom praksom Suda, osigurava potpunu neutralnost u odnosu na porezno opterećenje svih gospodarskih aktivnosti, neovisno o njihovim ciljevima ili rezultatima, pod uvjetom da one same podliježu PDV‑u ( 6 ). Stoga u skladu sa sudskom praksom Suda, načelo neutralnosti zahtijeva da poduzetnika kao osobu koja ubire porez za račun države u načelu treba osloboditi od konačnog opterećenja PDV‑om ( 7 ) ako je poslovna djelatnost sama po sebi namijenjena ostvarivanju (u načelu) oporezivih transakcija ( 8 ). To ovdje jest tako.
22.

Isabel González Castro bila je zaposlena u društvu Prosegur España SL kao zaštitarka. Dana 8. studenoga 2014. rodila je sina kojeg je dojila. Od ožujka 2015. radila je u trgovačkom centru As Termas u Lugu (Španjolska) ( 21 ). Radila je u promjenjivim rotacijskim osmosatnim smjenama. Usluge osiguranja na njezinu mjestu rada pružalo je barem dvoje zaštitara, osim u slučaju sljedećih smjena, kada je radio samo jedan zaštitar: od ponedjeljka do četvrtka od ponoći do 8 sati; petkom je radila od 2 sata do 8 sati; subotom od 3 sata do 8 sati, a nedjeljom od 1 sat do 8 sati. Tijekom nekih od tih razdoblja morala je raditi sama, kao jedini zaštitar na dužnosti.
9.

Zakonom o mirovinama iz 2004. uspostavljen je obvezni fond za zaštitu mirovina, to jest Pension Protection Fund (u daljnjem tekstu: PPF). U slučaju insolventnosti poslodavca taj fond preuzima pod određenim pretpostavkama odgovornost za potraživanja zaposlenika iz dopunskog strukovnog mirovinskog sustava. Radi financiranja te zadaće on ubire pristojbu od svih dopunskih strukovnih mirovinskih sustava koji imaju odobrenje za rad. Osim toga, u slučaju preuzimanja odgovornosti on preuzima preostalu aktivu dotičnog sustava. Board of the Pension Protection Fund (u daljnjem tekstu: Odbor) upravlja PPF‑om.
22.

Kao što navodi sud koji je uputio zahtjev, u skladu s nacionalnim pravom postupak za izdavanje platnog naloga na temelju mjenice obuhvaća dva stupnja. Prvi stupanj pokreće se zahtjevom za izdavanje platnog naloga. On se odvija bez znanja tuženika. U skladu s člankom 485. stavkom 2. KPC‑a sud izdaje platni nalog ako postoji pravilno popunjena mjenica i „vjerodostojnost i sadržaj mjenice ne pobuđuju sumnju”. Prema navodima suda koji je uputio zahtjev, nacionalna sudska praksa tumači tu odredbu na način da se u prvom stupnju postupka po službenoj dužnosti ispituje samo je li mjenična isprava koju prilaže tužitelj vjerodostojna i ispunjava li zakonski oblik. Ako su ti uvjeti ispunjeni, sud je obvezan izdati platni nalog bez uzimanja u obzir sadržaja temeljnog odnosa. Ako se mjenicom osigurava tražbina iz ugovora o zajmu, tužitelj se u prvom stupnju postupka može ograničiti na to da kao dokazno sredstvo dostavi samo mjeničnu ispravu. On ne mora pružiti dokaz da osigurana tražbina iz ugovora o zajmu postoji i da je valjana.
72.

Nadalje, takva bi razlika mogla isključiti iz obveze osiguranja u skladu s člankom 3. stavkom 1. Prve direktive mnoge situacije koje uključuju motorna vozila koja mogu dovesti do nezgoda. To bi značajno ugrozilo jedan od najvažnijih ciljeva Prve direktive, koji je već naznačen, odnosno zaštitu žrtava od nezgoda koje prouzroče motorna vozila ( 35 ). U tom smislu, moguće je da u svjetlu vlasničke strukture zemljišta i propisa o vlasništvu nekretnina u nekim državama članicama pojedinci vozila uvelike upotrebljavaju na privatnom zemljištu. Međutim, izgledi da se takva vozila nikada ne voze izvan privatnog zemljišta po javnim cestama i da postoji potpuno odsustvo trećih osoba na privatnom zemljištu te da ne postoji rizik nezgoda nevjerojatan su i nerealan scenarij. Prema mojem mišljenju on ne opravdava tumačenje koje bi ograničavalo pojam „upotreba vozila” a da za to ne postoji solidna osnova u tekstu te bi bilo protivno logici i cilju predmetnog zakonodavnog instrumenta.
4.

Prilog V. Aktu o pristupanju iz 2012. naslovljen je „Popis iz članka 18. Akta o pristupanju: prijelazne mjere”. Poglavlje 2. Priloga V. uređuje prijelazne mjere koje se odnose na slobodno kretanje osoba. U njemu se navodi: „1. Članak 45. i članak 56. prvi stavak UFEU‑a, kad je riječ o slobodi kretanja radnika i slobodi pružanja usluga koja uključuje privremeno kretanje radnika kako je određeno u članku 1. Direktive 96/71/EZ, između Hrvatske s jedne strane i svake od sadašnjih država članica s druge strane u cijelosti se primjenjuju samo podložno prijelaznim odredbama utvrđenima u stavcima 2. do 13. 2. Odstupajući od članaka 1. do 6. Uredbe (EU) br. 492/2011, do kraja razdoblja od dvije godine od dana pristupanja sadašnje države članice primjenjuju nacionalne mjere ili mjere koje proizlaze iz dvostranih sporazuma, koje uređuju pristup hrvatskih državljana njihovim tržištima rada. Sadašnje države članice mogu nastaviti primjenjivati te mjere do kraja razdoblja od pet godina od dana pristupanja. Hrvatski državljani koji na dan pristupanja zakonito rade u sadašnjoj državi članici i kojima je odobren pristup tržištu rada te države članice u neprekinutom razdoblju od 12 mjeseci ili dulje uživaju pristup tržištu rada te države članice, ali ne i tržištima rada ostalih država članica koje primjenjuju nacionalne mjere. Hrvatski državljani kojima je nakon pristupanja odobren pristup tržištu rada sadašnje države članice u neprekinutom razdoblju od 12 mjeseci ili dulje također uživaju ista prava. Hrvatski državljani iz drugog i trećeg podstavka prestaju uživati prava iz tih podstavaka ako dobrovoljno napuste tržište rada dotične sadašnje države članice. Hrvatski državljani koji na dan pristupanja ili tijekom razdoblja primjene nacionalnih mjera zakonito rade u sadašnjoj državi članici i kojima je odobren pristup tržištu rada te države članice u razdoblju kraćem od 12 mjeseci ne uživaju prava iz drugog i trećeg podstavka. […] 12. U svrhu rješavanja ozbiljnih poremećaja ili prijetnje od ozbiljnih poremećaja u određenim osjetljivim uslužnim sektorima na tržištima rada Njemačke i Austrije, koji bi se u određenim regijama mogli pojaviti kao posljedica transnacionalnog pružanja usluga, kako je određeno u članku 1. Direktive 96/71/EZ, a sve dok one, u skladu s gore utvrđenim prijelaznim odredbama, primjenjuju nacionalne mjere ili mjere koje proizlaze iz dvostranih sporazuma o slobodnom kretanju hrvatskih radnika, Njemačka i Austrija mogu, nakon što obavijeste Komisiju, odstupiti od članka 56. prvog stavka UFEU‑a kako bi, u kontekstu pružanja usluga od strane trgovačkih društava osnovanih u Hrvatskoj, ograničile privremeno kretanje radnika čije pravo na zasnivanje radnog odnosa u Njemačkoj i Austriji podliježe nacionalnim mjerama.”
44.

Čak i da je to pitanje bilo izričito istaknuto pred Općim sudom, zaključujem da žalitelj ne osporava činjenicu da su podaci koji su navedeni u pravilu 31. stavku 1. točkama (a) do (d) Uredbe br. 2868/95 i koje prijava za prijenos mora sadržavati, bili vidljivi već iz obavijesti o prigovoru i prijave za promjenu imena i adrese podnesene 9. travnja 2013., a kao što je to Opći sud istaknuo u točki 30. pobijane presude. Iako u okviru svojih navoda žalitelj upućuje osim toga na „izvođenje dokaza”, ističem da on ne osporava niti način na koji je Opći sud protumačio i primijenio pravilo 31. stavke 1. i 5. Uredbe br. 2868/95 kao i točku 3.5. dijela E, odjeljka 3., poglavlja 1. Smjernica EUIPO‑a, a osobito pravilo 31. stavak 5. te uredbe iz kojeg jasno proizlazi da dostatan dokaz o prijenosu u smislu članka 17. Uredbe br. 207/2009 jest okolnost da je prijavu za upis prijenosa u registar potpisao registrirani nositelj ranijeg žiga i njegov pravni sljednik. Iako žalitelj nastoji tako objasniti razloge zbog kojih je dokaz o prijenosu bio prema njegovu mišljenju nedostatan da se dokaže ovlaštenje intervenijenta za podnošenje prigovora, on ne prepoznaje nikakvu pogrešku koja se tiče prava, a kojom bi pobijana presuda bila zahvaćena.
18.

U dijelu ugovora naslovljenom „Izjava o upoznatosti s rizicima” bilo je predviđeno da „dužnik u pogledu rizika povezanih sa zajmom izjavljuje da je upoznat s detaljnim podacima koje mu je vjerovnik pružio o tom pitanju i da ih razumije te da je svjestan rizika uzimanja zajma izraženog u stranoj valuti, rizika koji samo on snosi. U pogledu rizika promjene tečaja, osobito je svjestan da bi se iznosi otplatnih obroka, koji su utvrđeni u stranoj valuti, a plaćaju se u forintama, mogli znatno povećati ako tijekom trajanja ugovora dođe do nepovoljne promjene tečaja forinte u odnosu na tečaj švicarskog franka (to jest, ako relativni tečaj forinte bude manji nego što je bio u vrijeme sklapanja ugovora). Dužnik potpisivanjem ovog ugovora potvrđuje da je svjestan da će financijske posljedice rizika snositi isključivo on. Također izjavljuje da je pažljivo ocijenio moguće rizike promjene tečaja, da ih prihvaća nakon što ih je odvagnuo u odnosu na svoju platnu sposobnost i financijsku situaciju te da od banke neće moći potraživati ništa povezano s posljedicama rizika promjene tečaja”.
26.

Takav zaključak moguć je i u slučaju kao što je ovaj – to izričito pita Supreme Court (Vrhovni sud) – ako stvarno ne dođe do planiranih upravljačkih usluga. Naime, kako bi se poreznom obvezniku zajamčila sveobuhvatna neutralnost sustava poreza na dodanu vrijednost, mora i u slučaju izdataka koji su nastali prilikom pripreme gospodarske aktivnosti postojati pravo na odbitak pretporeza ( 16 ). Presudna je samo namjera, potvrđena objektivnim elementima, obavljanja gospodarske aktivnosti ( 17 ). To vrijedi i u slučaju ako je već pri prvom utvrđivanju poreza poznato da se neće ostvariti planirana gospodarska aktivnost koja je trebala dovesti do oporezivih transakcija ( 18 ).
142.

Naime, utvrđujem da je za provedbu Odluke 2009/610 Komisija utvrdila rok od četiri mjeseca ( 66 ) i da je za ispunjenje obveza koje su detaljno navedene u dopisu od 1. prosinca 2010. Komisija Helenskoj Republici i EN‑u odredila rok od šest mjeseci. To mi se čini očitim s obzirom na to da se mjere, koje treba poduzeti radi provedbe te odluke ili radi ispunjenja obveza koje se detaljno navedene u tom dopisu, kao što je prodaja imovine na dražbi ili poduzimanje zakonskih mjera za ukidanje koncesije za suhi dok, ne može poduzeti od danas do sutra. To je danas osobito važno jer je EN stavljen pod posebno upravljanje, postupak koji u skladu s člankom 69. Zakona br. 4307/2014 može trajati i do dvanaest mjeseci.
14.

C. Klein je direktor atmed AG‑a, dioničkog društva osnovanoga u skladu s njemačkim pravom koje je trenutačno insolventno. On je također izumitelj proizvoda za pomoć pri inhalaciji za osobe koje boluju od astme, koji je patentirao početkom 1990-ih godina. C. Klein smatra da se radi o jedinom proizvodu za pomoć pri inhalaciji koji mogu koristiti osobito pacijenti u ležećem položaju i koji je posebno prilagođen pacijentima vezanim za krevet ili koji boluju od kronične opstruktivne plućne bolesti. Nesporno je da je taj proizvod pripadao klasi rizika I. medicinskih proizvoda u smislu članka 9. i Priloga IX. Direktivi 93/42 ( 3 ).
11.

Parlament je, sve do školske godine 2013./2014., uključujući i tu godinu, na osnovi troškova obrazovanja i do predviđene gornje granice naknađivao doprinos koji su žalitelji, čija su djeca već pohađala te ustanove, platili organizacijama. Parlament je 24. travnja 2015. odbio zahtjeve za naknadu doprinosa koji su roditelji platili organizacijama za školsku godinu 2014./2015., s obrazloženjem da uvjeti iz članka 3. stavka 1. Priloga VII. Pravilniku nisu bili ispunjeni (u daljnjem tekstu: odluke o odbijanju zahtjeva). Parlament je smatrao da dvije predmetne škole nisu obrazovne ustanove za koje se plaća školarina u smislu te odredbe, s obzirom na to da neobvezni doprinosi žaliteljâ organizacijama izlaze izvan okvira obveznoga besplatnog obrazovanja kako je predviđeno belgijskim zakonodavstvom.
9.

U skladu s člankom 143. stavkom 1. točkom (d) i člankom 143. stavkom 2. Direktive o PDV‑u: „1. Države članice oslobađaju od poreza sljedeće transakcije: […] (d) uvoz robe koja je otpremljena ili prevezena iz trećeg teritorija ili treće zemlje u državu članicu osim one u kojoj otprema ili prijevoz robe završava, ako je isporuka takve robe od strane uvoznika određenog ili priznatog u skladu s člankom 201. kao osobe odgovorne za plaćanje PDV‑a izuzeta u skladu s člankom 138.; […] 2. Oslobođenje od poreza navedeno u stavku 1. točki (d) se primjenjuje u slučajevima kad nakon uvoza robe slijedi njezina isporuka, oslobođena od plaćanja poreza na temelju članka 138. stavka 1. i stavka 2. točke (c) samo ako je uvoznik u trenutku uvoza nadležnim vlastima dostavio barem sljedeću informaciju: (a) svoj identifikacijski broj za PDV, koji je izdan u državi članici uvoza ili identifikacijski broj za PDV svog poreznog predstavnika koji je obvezan platiti PDV, izdan u državi članici uvoza; (b) identifikacijski broj za PDV kupca, kojem je roba isporučena u skladu s člankom 138. stavkom 1., izdan u drugoj državi članici, ili svoj identifikacijski broj za PDV koji je izdan u državi članici u kojoj otprema ili prijevoz robe završava, ako je roba predmet prijenosa u skladu s člankom 138. stavkom 2. točkom (c); (c) dokaz da je uvezena roba namijenjena prijevozu ili otpremi iz države članice uvoza u drugu državu članicu. Međutim, država članica može uvjetovati da se dokaz naveden u točki (c) predoči nadležnim vlastima isključivo na zahtjev.”
42.

Sud je primijetio da, iako se pojam „mjesto izvršenja” koji se navodi u predmetu Rehder, odnosi na izravni let koji je izveo suugovaratelj predmetnog putnika, on se također primjenjuje, mutatis mutandis, i u odnosu na situacije kao što su one posrijedi u predmetu flightright i dr., koje se, kao prvo, odnose samo na povezani let, a kao drugo, zračni prijevoznik koji je izveo let o kojemu je riječ nije izravno sklopio ugovor s predmetnim putnicima ( 28 ).