MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MACIEJA SZPUNARA

od 10. rujna 2015. ( 1 )

Predmet C‑315/14

Marchon Germany GmbH

protiv

Yvonne Karaszkiewicz

(zahtjev za prethodnu odluku koji je sastavio Bundesgerichtshof (Njemačka))

„Direktiva 86/653/EEZ — Članak 17. — Samozaposleni trgovački zastupnici — Raskid ugovora — Pravo na odštetu trgovačkog zastupnika — Pojam ‚novih stranaka’“

I – Uvod

1. Je li moguće imati i ovce i novce? To je pitanje koje se postavlja u ovom predmetu u kojem sud koji je uputio zahtjev želi doznati mogu li se postojeće nalogodavčeve stranke, za potrebe primjene odredbe iz sekundarnog prava Unije, u određenim okolnostima smatrati „novim strankama”.

2. Sukladno članku 17. stavku 2. točki (a) prvoj alineji Direktive Vijeća 86/653/EEZ od 18. prosinca 1986. o usklađivanju prava država članica u vezi samozaposlenih trgovačkih zastupnika ( 2 ), trgovački zastupnik ima pravo na odštetu nakon raskida ugovora ako „je nalogodavcu osigurao nove stranke ili je u značajnoj mjeri povećao opseg posla s postojećim strankama”. Sud koji je uputio zahtjev želi utvrditi može li pojam „nove stranke” u određenim okolnostima također obuhvaćati nalogodavčeve postojeće stranke, odnosno one koje su prethodno bile u poslovnom odnosu s nalogodavcem, ali tada nisu kupile određene marke iz cjelokupnog nalogodavčeva asortimana proizvoda.

3. Je li stoga pojam „nove stranke” u biti povezan s identitetom stranaka ili s proizvodima koje kupuju?

4. Ovaj zahtjev za prethodnu odluku – koji je uputio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka) u okviru postupka u kojem je trgovačka zastupnica Y. Karaszkiewicz tužila proizvođača i trgovca na veliko okvirima za naočale Marchon Germany GmbH radi isplate odštete zbog raskida ugovora o zastupanju – Sudu daje prvu priliku za tumačenje pojma „novih stranaka” iz članka 17. Direktive.

5. Predlažem Sudu da odgovori na način da se članak 17. Direktive u određenim okolnostima ne protivi primjeni nacionalne odredbe prema kojoj „nove stranke” također mogu biti one koje je trgovački zastupnik osigurao kao stranke, a koje su prethodno bile u poslovnom odnosu s nalogodavcem.

6. Stoga, s obzirom na to da takvo tumačenje dovodi do toga da nalogodavac mora platiti odštetu, smatram da članak 17. Direktive ima za posljedicu to da nalogodavac ne može istodobno imati i ovce i novce.

II – Pravni okvir

A – Pravo Europske unije

7. Uvodna izjava 2. preambule Direktive navodi: „[…] razlike u nacionalnim pravima, koje se odnose na trgovačko zastupanje, značajno utječu na uvjete tržišnog natjecanja i na provođenje djelatnosti zastupanja unutar Zajednice, te su štetne kako za zaštitu koja se pruža trgovačkim zastupnicima u odnosu na njihove nalogodavce, tako i za sigurnost trgovačkih poslova; budući da su, štoviše, te razlike takve da u značajnoj mjeri sprečavaju sklapanje i izvršavanje ugovora o trgovačkom zastupanju u kojima nalogodavac i trgovački zastupnici imaju poslovni nastan u različitim državama članicama”.

8. Članak 1. stavak 2. Direktive navodi: „Za potrebe ove Direktive ‚trgovački zastupnik’ znači samozaposleni posrednik koji ima stalno ovlaštenje za posredovanje pri prodaji ili kupnji robe u ime druge osobe, dalje u tekstu ‚nalogodavca’, odnosno za posredovanje i sklapanje takvog posla u ime i za račun nalogodavca.”

9. Članak 3. stavak 2. Direktive glasi: „[t]rgovački zastupnik posebno mora: (a) uložiti odgovarajući trud radi posredovanja, ako je potrebno, pri sklapanju posla koji mu je povjeren na obavljanje; […]”

10. Sukladno članku 17. Direktive: „1. Države članice poduzimaju neophodne mjere kako bi osigurale da trgovački zastupnik, nakon raskida ugovora o zastupanju, bude obeštećen sukladno stavku 2. ovog članka, odnosno da mu se nadoknadi šteta sukladno stavku 3. ovog članka. (a) Trgovački zastupnik ima pravo na odštetu ako i u mjeri u kojoj: — je nalogodavcu osigurao nove stranke ili je u značajnoj mjeri povećao opseg posla s postojećim strankama te nalogodavac nastavlja ostvarivati znatnu korist od poslovanja s takvim strankama, i — plaćanje odštete je pravično uzmu li se u obzir sve okolnosti, a posebno izgubljena provizija trgovačkog zastupnika od poslovanja s takvim strankama. Države članice mogu propisati da takve okolnosti također uključuju primjenu ili neprimjenu trgovinske klauzule, u smislu članka 20. ove Direktive. (b) Iznos odštete ne može prelaziti iznos koji odgovara odšteti za jednu godinu izračunatoj na temelju prosječne godišnje naknade za rad trgovačkog zastupnika tijekom prethodnih pet godina, a ako se ugovor izvršava manje od pet godina, odšeta se izračunava na temelju prosjeka za to razdoblje. (c) Odobrenje ovakve odštete ne sprečava trgovačkog zastupnika da zahtijeva naknadu štete. 3. Trgovački zastupnik ima pravo na naknadu štete koju trpi, a koja je nastala zbog raskida njegovih ugovornih odnosa s nalogodavcem. Smatra se da takva šteta nastaje posebno onda kada do raskida dolazi u okolnostima: — koje trgovačkom zastupniku uskraćuju proviziju koju bi stekao urednim izvršenjem ugovora o zastupanju osiguravajući tako nalogodavcu znatne koristi vezano uz svoje djelatnost, — i/ili koje nisu omogućile trgovačkom zastupniku amortizaciju troškova i rashoda koje je pretrpio s ciljem izvršenja ugovora o zastupanju, a po savjetu nalogodavca. 4. Pravo na odštetu na način kako je propisano stavkom 2. ovog članka, odnosno na naknadu štete na način kako je propisano stavkom 3. ovog članka, također nastupa u slučaju kad ugovor o zastupanju prestaje zbog smrti trgovačkog zastupnika. 5. Trgovački zastupnik gubi pravo na odštetu u slučajevima iz stavka 2. ovog članka, odnosno na naknadu štete u slučajevima iz stavka 3. ovog članka, ako u roku od jedne godine nakon raskida ugovora nije obavijestio nalogodavca da namjerava ostvariti svoje pravo. 6. Komisija u roku od osam godina od dana notifikacije ove Direktive, Vijeću podnosi izvješće o provedbi ovog članka te, ako je potrebno, podnosi prijedloge za njegove izmjene.”

11. Prema članku 18. Direktive: „Obveza plaćanja odštete ili naknade štete iz članka 17. ove Direktive ne nastaje: (a) ako je nalogodavac raskinuo ugovor o zastupanju zbog propusta koji se može pripisati trgovačkom zastupniku, što bi opravdalo raskid ugovora o zastupanju bez otkaznog roka prema nacionalnom zakonodavstvu; (b) ako je trgovački zastupnik raskinuo ugovor o zastupanju, a ako takav raskid nije opravdan okolnostima koje se mogu pripisati nalogodavcu ili na temelju godina, nemoći ili bolesti trgovačkog zastupnika, zbog čega se od njega ne može razumno zahtijevati da nastavi s djelatnostima; (c) ako trgovački zastupnik, sporazumno s nalogodavcem, svoja prava i obveze iz ugovora o zastupanju prenese na drugu osobu.”

B – Njemačko pravo

12. Članak 89.b stavak 1. Handelsgesetzbucha (Trgovački zakonik) (u daljnjem tekstu: HGB) navodi: „Trgovački zastupnik može, nakon raskida ugovornog odnosa, od nalogodavca zahtijevati primjerenu odštetu ako i u mjeri u kojoj: 1. nalogodavac nastavi uživati znatnu korist, čak i nakon raskida ugovora o zastupanju, od opsega posla s novim strankama koje je osigurao trgovački zastupnik i 2. plaćanje odštete je pravično uzmu li se u obzir sve okolnosti, a osobito gubitak provizije trgovačkog zastupnika od poslovanja s tim strankama. Osiguranju nove stranke istovjetno je ako trgovački zastupnik poveća opseg posla s postojećom strankom u mjeri toliko značajnoj da je s poslovnoga gledišta to istovjetno osiguranju nove stranke.”

III – Činjenice, glavni postupak i upućeno prethodno pitanje

13. Y. Karaszkiewicz, tužiteljica u glavnom postupku, od rujna 2008. do lipnja 2009. godine radila je kao trgovačka zastupnica za Marchon Germany, proizvođača i trgovca na veliko različitim markama okvira za naočale, koji je tuženik u glavnom postupku. Stranke se spore zbog tužbe Y. Karaszkiewcz za odštetu nakon raskida njezina ugovora.

14. Marchon Germany posluje s više trgovačkih zastupnika, od kojih svakomu dodijeli samo kolekcije okvira za naočale pojedinih marki, a ne svoj cjelokupan asortiman proizvoda. Y. Karaszkiewicz bila je povjerena prodaja kolekcija okvira za naočale marki C. K. i F. Ona je stoga konkurirala drugim područnim zastupnicima Marchona Germany kojima je bila povjerena prodaja drugih kolekcija marki okvira za naočale.

15. Marchon Germany dao je Y. Karaszkiewicz popis kupaca s optičarima koji su već kupovali kolekcije okvira za naočale drugih marki Marchona Germany.

16. Nakon raskida ugovora, Y. Karaszkiewicz zatražila je odštetu na koju trgovački zastupnik ima pravo na temelju članka 89.b stavka 1. HGB‑a, koju je Marchon Germany odbio platiti. Y. Karaszkiewicz tvrdi da se, među ostalim, optičari koji su zbog njezina truda prvi put kupili okvire za naočale marki C. K. ili F. trebaju smatrati „novim strankama”, čak i ako su prethodno bili stranke Marchona Germany, ali za druge marke okvira za naočale.

17. Landgericht München I (Okružni sud) smatrao je da se stranke koje je osigurala Y. Karaszkiewicz, a koje su prethodno kupovale druge kolekcije od društva Marchon Germany, zaista trebaju smatrati „novim strankama”. Međutim, odštetu je zbog pravičnosti umanjio za iznos od 50 % zbog popisa stranaka koji je Y. Karaszkiewicz primila od Marchona Germany jer je prodaja okvira za naočale lakša za trgovačkog zastupnika ako stranka već zna njegova ugovornog partnera.

18. Marchon Germany podnio je žalbu Oberlandesgerichtu München (Viši zemaljski sud). Žalbeni sud odbio je žalbu.

19. Marchon Germany podnio je reviziju Bundesgerichtshofu (Savezni vrhovni sud), tvrdeći da zahtjev trgovačkog zastupnika za odštetu treba odbiti.

20. Zauzevši stajalište da ishod nacionalnog postupka za odštetu ovisi o tumačenju članka 17. stavka 2. točke (a) prve alineje Direktive, osobito pojma „novih stranaka”, Bundesgerichtshof je prekinuo postupak i na temelju članka 267. stavka 1. točke (b) UFEU‑a uputio Sudu sljedeće pitanje: „Treba li članak 17. stavak 2. točku (a) prvu alineju Direktive tumačiti na način da se protivi primjeni nacionalnih propisa prema kojima se ‚novim strankama’ smatraju i takve stranke koje je osigurao trgovački zastupnik koje već imaju poslovne odnose s nalogodavcem u vezi s proizvodima koje on prodaje u svojem asortimanu, ali ne u vezi s proizvodima za prodaju kojih je nalogodavac ovlastio trgovačkog zastupnika?”

21. Marchon Germany, njemačka i češka vlada te Europska komisija podnijeli su pisana očitovanja. Rasprava je održana 4. lipnja 2015.

IV – Analiza

22. Stranke u glavnom postupku spore se o pitanju ima li trgovački zastupnik nakon raskida ugovora pravo na odštetu od nalogodavca na temelju članka 89.b stavka 1. HGB‑a, kojim je prenesen članak 17. stavak 2. Direktive.

A – Upućeno pitanje u kontekstu

1. Ciljevi Direktive

23. Članak 17. Direktive potrebno je tumačiti s obzirom na cilj koji se njome želi postići i sustav koji se njome uspostavlja ( 3 ).

24. Nesporno je da je cilj Direktive uskladiti pravo država članica u pogledu pravnih odnosa između stranaka ugovora o trgovačkom zastupanju ( 4 ) – neovisno o prekograničnim elementima ( 5 ). Iz uvodne izjave 2. Direktive proizlazi da joj je svrha, među ostalim, ujednačiti uvjete tržišnog natjecanja unutar Unije, ukloniti ograničenja u obavljanju djelatnosti trgovačkih zastupnika i povećati sigurnost trgovačkih transakcija ( 6 ). Osim toga, Sud je u više navrata objasnio da je cilj Direktive zaštititi trgovačke zastupnike u njihovim odnosima s nalogodavcima i da u tu svrhu propisuje, među ostalim, pravila kojima se uređuju sklapanje i raskid ugovora o zastupanju (članci 13. do 20. Direktive) ( 7 ). Direktivom se uspostavljaju obvezujuća ( 8 ) pravila kojima se određuje minimalna zaštita za trgovačkog zastupnika ( 9 ).

25. Stoga se pravila kojima se propisuje dosuđivanje odštete trgovačkim zastupnicima nakon raskida ugovornog odnosa s nalogodavcem iz članka 17. Direktive moraju tumačiti tako da služe cilju zaštite trgovačkih zastupnika ( 10 ).

2. Sustav odštete ili naknade štete uspostavljen člankom 17. Direktive

26. Članak 17. Direktive nalaže državama članicama da uspostave mehanizam obeštećenja trgovačkog zastupnika nakon raskida ugovora. Države članice mogu birati između dviju mogućnosti: odštete u skladu s kriterijima navedenima u članku 17. stavku 2. Direktive ili naknade štete u skladu s onima u članku 17. stavku 3. Direktive ( 11 ). Njemačka je odabrala uspostaviti mehanizam odštete propisan člankom 17. stavkom 2. Direktive ( 12 ).

27. Takva odšteta predstavlja trajnu korist za nalogodavca zbog truda trgovačkog zastupnika ( 13 ). Ovaj mehanizam odštete zakonodavac Zajednice smatra nužnim, s obzirom na to da bi zastupnik primao proviziju samo tijekom trajanja ugovora koja općenito ne odražava vrijednost poslovnog ugleda stvorenu za nalogodavca ( 14 ).

28. Stoga trgovačkom zastupniku treba dodijeliti odštetu za vrijednost poslovnog ugleda stvorenu za nalogodavca na temelju poslovanja sa strankama. S obzirom na to, nije potrebno platiti odštetu ako nije stvoren poslovni ugled ili postoji skupina stranaka od kojih nalogodavac ne može ostvarivati nikakvu korist ( 15 ). Sukladno članku 17. stavku 2. Direktive, trgovački zastupnik ima pravo na odštetu ako i u mjeri u kojoj je ispunjeno nekoliko uvjeta koji slijede. Tako se člankom 17. stavkom 2. Direktive propisuju uvjeti u skladu s kojima se dodjeljuje odšteta i metoda za izračun takve odštete ( 16 ).

29. Pet uvjeta iz članka 17. stavka 2. Direktive uređuje taj mehanizam odštete.

30. Kao prvo, da bi ušao u područje primjene članka 17. Direktive, ugovor između trgovačkog zastupnika i nalogodavca mora biti raskinut.

31. Kao drugo, trgovački zastupnik morao je nalogodavcu osigurati „nove stranke” ili „u značajnoj mjeri poveća[ti] opseg poslovanja s postojećim strankama” (članak 17. stavak 2. točka (a) prva alineja Direktive).

32. Kao treće, nalogodavac mora nastaviti ostvarivati znatnu korist od poslovanja s takvim strankama (članak 17. stavak 2. točka (a) prva alineja Direktive).

33. Kao četvrto, iznos utvrđen na temelju gore navedenih kriterija mora biti pravičan, uzmu li se u obzir sve okolnosti slučaja, a posebno izgubljena provizija trgovačkog zastupnika od poslovanja s takvim strankama (članak 17. stavak 2. točka (a) druga alineja Direktive).

34. Kao peto, iznos odštete podložan je gornjoj granici iznosa koji odgovara odšteti za jednu godinu izračunatoj na temelju prosječne godišnje naknade za rad trgovačkog zastupnika tijekom prethodnih godina (najviše pet) (članak 17. stavak 2. točka (b) Direktive) ( 17 ).

35. Osim toga, obveza plaćanja odštete zbog raskida ugovora ne nastaje ako se primjenjuje jedna od okolnosti iz članka 18. Direktive (ako nalogodavac raskine ugovor zbog propusta koji se može pripisati trgovačkom zastupniku, ako trgovački zastupnik raskine ugovor o zastupanju, ako takav raskid nije opravdan okolnostima propisanima tim člankom, ako trgovački zastupnik, sporazumno s nalogodavcem, svoja prava i obveze iz ugovora o zastupanju prenese na drugu osobu) koje se, kao iznimka od prava trgovačkog zastupnika na odštetu, moraju usko tumačiti ( 18 ).

36. Predmet o kojem je riječ odnosi se samo na drugi gore opisani uvjet, točnije, na pojam „novih stranaka”. Ne odnosi se na drugu mogućnost iz članka 17. stavka 2. točke (a) prve alineje Direktive („u značajnoj mjeri povećao opseg posla s postojećim strankama”) ni na metode izračuna odštete.

B – Pojam „novih stranaka ”

1. Argumenti stranaka

37. Marchon Germany naglašava da bi pravedna ravnoteža između interesa trgovačkog zastupnika i nalogodavca bila narušena ako bi se Direktivom od nalogodavca zahtijevalo da plati odštetu čak i kad je rad trgovačkog zastupnika samo doveo do proširenja njegova asortimana proizvoda. Nadalje tvrdi da se ovaj predmet odnosi na proizvode iste vrste, samo označene drugom markom. Prema tome, Marchon Germany smatra da je isplata uobičajene provizije ( 19 ) bila dovoljna jer, unatoč povećanoj prodaji proizvoda, za njega nije stvorena trajna korist.

38. Y. Karaszkiewicz smatra da Marchon Germany preusko tumači pojam „novih stranaka”. Ona tvrdi da se postojeće stranke mogu smatrati „novim strankama” ako su osigurane u odnosu na „nove proizvode” i zbog toga dođe do kvalitativnog proširenja poslovnih odnosa između nalogodavca i stranke.

39. Slično tomu, njemačka vlada podržava široko tumačenje pojma „novih stranaka” i smatra da sve ovisi o poslovima koji su povjereni trgovačkom zastupniku. U okolnostima kad nalogodavac trgovačkim zastupnicima povjeri samo dio cjelokupnog asortimana proizvoda, trgovački zastupnik može također osigurati „nove stranke” prodajući nove proizvode postojećim nalogodavčevim strankama jer se uspostavljaju novi poslovni odnosi za nalogodavca.

40. Suprotno tomu, Češka Republika smatra da bi u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku druga mogućnost iz prve alineje članka 17. stavka 2. točke (a) bila primjerenija jer ona obuhvaća i količinski i kvalitativni aspekt. Češka Republika upućuje na njemačku ( 20 ) i francusku jezičnu verziju ( 21 ), koje su, prema njezinu mišljenju, opsegom šire od engleske ( 22 ).

41. Komisija tvrdi da u obzir treba uzeti strukturu prodaje koju je nalogodavac sam odabrao: pojam „novih stranaka” može čak obuhvatiti one stranke koje je osigurao trgovački zastupnik, a koje su prethodno imale poslovne odnose s nalogodavcem, ali sad prvi put kupuju proizvode koji su isključivo povjereni trgovačkom zastupniku.

2. Predloženi odgovor na upućena pitanja

42. Očito je da u predmetu o kojem je riječ Y. Karaszkiewicz nije osigurala „nove stranke” sukladno članku 17. stavku 2. točki (a) Direktive ako se pojam tumači tako da označava samo stranke koje prethodno nisu imale apsolutno nikakve veze s nalogodavcem, nego s njim prvi put sklapaju posao posredstvom zastupnika.

43. Međutim, smatram da pojam „novih stranaka” iz članka 17. stavka 2. točke (a) ne bi trebalo tako usko tumačiti.

44. Počevši od teksta članka 17. Direktive, iako ta odredba razlikuje „nove stranke” i „postojeće stranke”, nigdje se detaljnije ne definira pojam „novih stranaka” ( 23 ).

45. Prema ustaljenoj sudskoj praksi ( 24 ), s obzirom na to da nijedna odredba prava Unije ne upućuje izričito na pravo država članica kako bi se utvrdio smisao i doseg pojma, iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije proizlazi da taj pojam u cijeloj Europskoj uniji treba tumačiti samostalno i ujednačeno, a do takvog tumačenja treba doći uzimajući u obzir tekst i kontekst odredbe o kojoj je riječ te cilj kojemu teži predmetni propis ( 25 ).

46. S obzirom na to da je Sud smatrao da je „tumačenje članka 17. Direktive […] dopušteno samo ako je isključeno da bi ono bilo štetno za trgovačkog zastupnika” ( 26 ), tekst te odredbe ne bi se trebao usko tumačiti.

47. Direktiva općenito slijedi pristup temeljen na poslu, a ne pristup temeljen na osobi. Stoga, sukladno njezinu članku 3. stavku 2. točki (a), „trgovački zastupnik mora uložiti odgovarajući trud radi posredovanja […] pri sklapanju posla ( 27 ) koji mu je povjeren na obavljanje”.

48. Pojam „novih stranaka” treba promatrati u tom kontekstu, a ne ga ograničiti na pojedinu fizičku ili pravnu osobu koja može biti stranka. Zapravo bi ga trebalo tumačiti tako da uključuje određene aspekte samog posla (Geschäftsabschluss) između stranke i nalogodavca ( 28 ).

49. Nadalje, kao što je to njemačka vlada naglasila u svojim pisanim očitovanjima, pojam koji treba tumačiti sastoji se od dvaju dijelova, odnosno „nove” i „stranke”. Pojam „stranke” treba tumačiti u kontekstu određenog poslovnog odnosa (Geschäftsbeziehung) i, s obzirom na to, kupac općenito ne postaje nužno kupnjom određenog proizvoda nalogodavčeva stranka.

50. Opseg rada trgovačkog zastupnika određen je ugovorom između trgovačkog zastupnika i nalogodavca. Taj je opseg potrebno uzeti u obzir pri odlučivanju trebaju li se stranke smatrati „novim strankama”. Taj ugovor i stoga opseg rada ovise o strukturi prodaje koju je nalogodavac namjerno odabrao i koja se, u skladu s tim, također mora uzeti u obzir.

51. Marchon Germany namjerno je donio odluku povjeriti Y. Karaszkiewicz isključivo prodaju dvaju proizvoda iz svojeg cjelokupnog asortimana: to jest okvira za naočale C.K i F. Time je ograničio Y. Karaszkiewicz u mogućnosti prodaje na temelju kategorija koje je sam stvorio. Y. Karaszkiewicz namjerno je isključena iz prodaje ostalih konkurirajućih proizvoda.

52. Ako nalogodavac tako pravi razliku između cjelokupnog asortimana svojih proizvoda na temelju svojstva marke, time šalje poruku svojim trgovačkim zastupnicima da se posao mora sklopiti odvojeno za svaku marku. Takvim ponašanjem nalogodavac također upućuje na to da se treba uložiti osobit trud kako bi se stranku uvjerilo da kupi određenu marku koja je povjerena trgovačkom zastupniku. Nalogodavac se koristi uslugama trgovačkog zastupnika kako bi ostvario korist od njegove/njezine strategije, pristupa i vještina u uvjeravanju stranaka da kupe nalogodavčeve proizvode. Ako je on odabrao podijeliti kanale prodaje, ti kanali prodaje moraju se promatrati odvojeno.

53. Drugim riječima: iz strategije prodaje Marchona Germany proizlazi da je „nova stranka” svaka stranka koja od njega kupi određenu marku, a koja nije prethodno kupovala tu određenu marku ( 29 ).

54. Stoga zagovaram funkcionalan pristup u određivanju „nove stranke”: bitno je je li trgovački zastupnik prvi put prodao određenu kategoriju proizvoda. Stoga pojam „novih stranaka” treba tumačiti u vezi s „novom kategorijom proizvoda” – stranka je nova ako prvi put kupi novu kategoriju proizvoda.

55. Završno razmatranje: čini mi se da poteškoća u predmetu o kojem je riječ proizlazi iz činjenice da su proizvodi koje Marchon Germany proizvodi i prodaje – okviri za naočale – usporedivi. Okvir za naočale marke A može se usporediti s okvirom za naočale marke B. Ako, recimo, društvo prodaje automobile i cipele, ne smatram da bi bilo oklijevanja stranku koja je prethodno kupovala samo automobile, ali sada kupuje cipele, opisati kao „novu”. U takvoj situaciji stranka postaje „nova” zbog objektivnog svojstva da proizvodi o kojima je riječ nisu usporedivi. Međutim, nagrađuju se strategija, pristup i vještina trgovačkog zastupnika koji je stvorio poslovni ugled za nalogodavca glede nove kategorije proizvoda.

56. Ne vidim zašto bismo se prema predmetu o kojem je riječ odnosili različito. Na kraju krajeva, trgovački zastupnik jest onaj koji je, na temelju nalogodavčeve odluke da mu se povjeri prodaja samo dviju marki, svojom strategijom, pristupom i vještinama uspio prodati proizvode stranci koja prethodno nije kupila te proizvode.

57. S obzirom na to, ako trgovački zastupnik prvi put proda proizvode koji su dio pojedine kategorije koju je nalogodavac stvorio za podjelu tržišta (poput, u ovom slučaju, marki), trgovački zastupnik u smislu članka 17. stavka 2. točke (a) Direktive osigurao je za nalogodavca „nove stranke” – neovisno o tome je li nalogodavac prethodno imao poslovni odnos s kupcem takvih proizvoda.

V – Zaključak

58. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem sljedeći odgovor na pitanje koje je uputio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud): Članak 17. stavak 2. točku (a) prvu alineju Direktive Vijeća 86/653/EEZ od 18. prosinca 1986. o usklađivanju prava država članica u vezi samozaposlenih trgovačkih zastupnika treba tumačiti na način da se ne protivi primjeni nacionalne odredbe na temelju koje „nove stranke” mogu biti i stranke koje je osigurao trgovački zastupnik, a koje su već bile u poslovnom odnosu s nalogodavcem u vezi s proizvodima koje on prodaje u svojem asortimanu, ali ne u vezi s proizvodima čiju je prodaju nalogodavac isključivo povjerio trgovačkom zastupniku.

( 1 ) Izvorni jezik: engleski

( 2 ) SL L 1986., L 382, str. 17. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 45.)

( 3 ) Vidjeti presude Honyvem Informazioni Commerciali (C‑465/04, EU:C:2006:199, t. 17.) i Semen (C‑348/07, EU:C:2009:195, t. 13.). Vidjeti također Thume, K.-H., „Grenzüberschreitende Vertriebsverträge“ u Internationales Handelsrecht, 2009., str. 141.‑153., posebice str. 142.

( 4 ) Vidjeti presude Bellone (C‑215/97, EU:C:1998:189, t. 10.); Centrosteel (C‑456/98, EU:C:2000:402, t. 13.); Honyvem Informazioni Commerciali (C‑465/04, EU:C:2006:199, t. 18.); Semen (C‑348/07, EU:C:2009:195, t. 14.) i Unamar (C‑184/12, EU:C:2013:663, t. 36.). Vidjeti također, primjerice, Fock, T., Die europäische Handelsvertreter‑Richtlinie, Nomos Verlagsgesellschaft, Baden‑Baden, 2001., str. 25.

( 5 ) Vidjeti presudu Centrosteel (C‑456/98, EU:C:2000:402, t. 13.). Za dodatne informacije o pravu koje se primjenjuje u različitim državama članicama prije stupanja na snagu Direktive 86/653 vidjeti, primjerice, povijesni pregled Fock, T., op. cit., Baden‑Baden, 2001., str. 43. i slj.

( 6 ) Vidjeti presude Bellone (C‑215/97, EU:C:1998:189, t. 17.); Ingmar (C‑381/98, EU:C:2000:605, t. 23.); Honyvem Informazioni Commerciali (C‑465/04, EU:C:2006:199, t. 19.) i Unamar (C‑184/12, EU:C:2013:663, t. 37.).

( 7 ) Vidjeti presude Bellone (C‑215/97, EU:C:1998:189, t. 13.); Ingmar (C‑381/98, EU:C:2000:605, t. 20. i 21.); Honyvem Informazioni Commerciali (C‑465/04, EU:C:2006:199, t. 19. i 22.); Chevassus‑Marche (C‑19/07, EU:C:2008:23, t. 22.) i Semen (C‑348/07, EU:C:2009:195, t. 14.). Vidjeti također Macgregor, L., „Case Comment Compensation for commercial agents: an end to plucking figures from the air?“ u Edinburgh Law Review, 2008., str. 86. do 93., str. 87.

( 8 ) Vidjeti presude Ingmar (C‑381/98, EU:C:2000:605, t. 21. i 22.); Honyvem Informazioni Commerciali (C‑465/04, EU:C:2006:199, t. 22. i 34.) i Unamar (C‑184/12, EU:C:2013:663, t. 40.).

( 9 ) Vidjeti presudu Unamar (C‑184/12, EU:C:2013:663, t. 52.). Vidjeti također Rott‑Pietrzyk, E., „Agent Handlowy – Regulacje Polskie i Europejskie“, C. H. Beck, Varšava, 2006., str. 68.

( 10 ) Vidjeti presudu Ingmar (C‑381/98, EU:C:2000:605, t. 24.).

( 11 ) Za objašnjenje ovih dviju mogućnosti vidjeti, primjerice, Rott‑Pietrzyk, E., „Komentarz do Dyrektywy Rady nr 86/653 z 18 grudnia 1986 roku w sprawie harmonizacju praw państw członkowskich dotyczących niezależnych agentów handlowych“ u M. Pazdan (ed), Problemy Prawne Handlu Zagranicznego, Tom 19/20, Katowice, 2000., str. 235. do 294., posebice str. 275.; McGee, A., „Termination of a commercial agency – the agent’s rights“ u Journal of Business Law 2011., str. 782. do 799., posebice str. 786.; Carr, B., „Legislative Comment – The UK Commercial Agents Regulation 1993. (Council Directive 86/653/EC)“ u International Business Law Journal 1995., str. 51. do 62., posebice str. 59.; Gardiner, C., „The EC (Commercial Agents) Directive: twenty years after its introduction, divergent approaches still emerge from Irish and UK courts“ u Journal of Business Law 2007., str. 412. do 441., posebice str. 426.

( 12 ) Vidjeti presudu Semen (C‑348/07, EU:C:2009:195, t. 16.). Vidjeti također Stellhorst, U.,„Der Ausschluß des Ausgleichs gemäß §89b Abs 3 HGB“ u I. Saenger i R. Schulze (ur.), op. cit., str. 17.

( 13 ) Vidjeti, primjerice, Guski, R., „Der Ausgleichsanspruch des Handelsvertreters und seine Verwirkung: zur prinzipienorientierten Teleologie des Gemeinschaftsprivatrechts“ u Zeitschrift für Gemeinschaftsprivatrecht, 2009., str. 286. do 296., posebice str. 288. Vidjeti Rechtsnatur und Funktion des Ausgleichsanspruchs nach §89b HGB unter besonderer Berücksichtigung der Rechtsprechung des Bundesgerichtshofs u I. Saenger i R. Schulze (ur.), op. cit., str. 17.

( 14 ) Vidjeti izvješće Europske komisije od 23. srpnja 1996. o primjeni članka 17. Direktive Vijeća o usklađivanju prava država članica u vezi samozaposlenih trgovačkih zastupnika (86/653/EEZ) [COM(96) 364 final, str. 1.].

( 15 ) Idem

( 16 ) Vidjeti presude Honyvem Informazioni Commerciali (C‑465/04, EU:C:2006:199, t. 33. do 35.) i Semen (C‑348/07, EU:C:2009:195, t. 18.).

( 17 ) Gore iznesena analiza sustava uspostavljenog člankom 17. stavkom 2. točkom (a) Direktive dodaje dva stupnja analizi prethodno iznesenoj u presudi Semen (C‑348/07, EU:C:2009:195, t. 19.) jer je potonja upućivala samo na korist, pravičnost i gornje granice, koje su istovjetne mojim stupnjevima trećem, četvrtom i petom.

( 18 ) Vidjeti presudu Volvo Car Germany (C‑203/09, EU:C:2010:647, t. 42.).

( 19 ) Vidjeti članak 7. Direktive 86/653.

( 20 )

( 21 )

( 22 )

( 23 ) Osim toga, ni gore navedeno Komisijino izvješće to ne čini.

( 24 ) Presuda A (C‑184/14, EU:C:2015:479, t. 31. i 32. i navedena sudska praksa)

( 25 ) Potpuno sam svjesna da se sustav odštete iz Direktive izvorno temeljio na odredbama HBG‑a (iako je članak 89.b HGB‑a naknadno izmijenjen na temelju presude Suda, vidjeti presudu Semen (C‑348/07, EU:C:2009:195)). Vidjeti, primjerice, Genzow, C., „§89 HGB Die Falschberechnung des Ausgleichsanspruchs“ u Internationales Handelsrecht 2014., str. 133. do 136.; Balke, M., Groot, S., „Der Handelsvertreterausgleich nach §89b HGB im Umbruch“ u Neue Juristische Online‑Zeitschrift 2010., str. 1551. do 1556.; Christoph, M., „Muss der Handelsvertreterausgleich neu berechnet werden?“ u Neue Juristische Wochenschrift 2010., str. 647. do 651.; Steinhauer, M., „Auswirkungen der Neufassung des §89bI HGB“ u Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht 2009., str. 887.‑889.; Emde, R., „Das Handelsvertreterausgleichsrecht muss neu geschrieben werden – Folgen des EuGH‑Urteils vom 26.3.2009, C‑348/07, DStR 2009, 759“, u Deutsches Steuerrecht, 2009., str. 1478. do 1486. Naravno, kad se direktiva počne primjenjivati, nacionalni sud obvezuje sudska praksa Suda koja se na nju odnosi, a ne obrnuto.

( 26 ) Vidjeti presudu Semen (C‑348/07, EU:C:2009:195, t. 21.).

( 27 ) Moje isticanje

( 28 ) Mnogi akademski autori podržavaju takav pristup. Vidjeti, primjerice, Busche, J., u H. Oetker (ur.), Handelsgesetzbuch, C. H. Beck, 4. izdanje, München 2015., §89.b HGB, t. 12.; Roth, W.-H., u I. Koller, P. Kindler, W.-H. Roth i W. Morck (ur.), HGB, C. H. Beck, 8. izdanje, München 2015., §89.b HGB, t. 5.a; Löwisch, G., u C. Ebenroth, K. Boujong, D. Joost i L. Strohn (ur.), Handelsgesetzbuch, C. H. Beck, 3. izdanje, München 2014., §89.b HGB, t. 82.; Hoyningen‑Huene, G., u K. Schmidt (ur.), Münchener Kommentar zum HGB, C. H. Beck, 3. izdanje, München 2010., §89.b HGB, t. 59.

( 29 ) Sličan pristup vidjeti u, primjerice, Hopt, K., u A. Baumbach/K. Hopt (ur.), Handelsgesetzbuch, C. H. Beck, 36. izdanje, München 2014., §89b HGB t. 12.