ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Članak 1. stavak 1. točku (a) Direktive Vijeća 98/59 o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje treba tumačiti na način da se protivi nacionalnom propisu ili praksi koja prilikom izračunavanja broja zaposlenih radnika, predviđenog tom odredbom, ne uzima u obzir člana uprave društva kapitala poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji svoju djelatnost obavlja prema uputama i uz nadzor drugog organa tog društva, kao protučinidbu za tu djelatnost prima naknadu i sam nema nikakve udjele u spomenutom društvu.

U tom smislu, činjenica da je neka osoba član upravljačkog organa društva kapitala ne može sama po sebi isključiti mogućnost da se ta osoba u pogledu tog društva nalazi u odnosu podređenosti. Naime, treba ispitati uvjete pod kojima je taj član zaposlen, narav dužnosti koje su mu povjerene, okvir unutar kojeg se one izvršavaju, opseg ovlasti te osobe i opseg nadzora kojem je ona podvrgnuta unutar društva kao i okolnosti pod kojima se taj član može opozvati. Iako takav član uprave društva kapitala prilikom izvršavanja svojih dužnosti raspolaže marginom prosudbe većom od one koju uživa osobito radnik u smislu nacionalnog prava – u odnosu na kojeg poslodavac može detaljno odrediti zadatke koje mora obavljati i način na koji se moraju obavljati – to ne mijenja činjenicu da se spomenuti član u pogledu tog društva nalazi u odnosu podređenosti.

Osim toga, to tumačenje potvrđuje cilj Direktive 98/59, koji je, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 2., među ostalim, usmjeren na pružanje veće zaštite radnicima u slučaju kolektivnog otkazivanja. Sukladno tom cilju, pojmovi kojima se određuje područje primjene spomenute direktive ne mogu se usko tumačiti, uključujući pojam „radnik“ iz njezina članka 1. stavka 1. točke (a).

Konačno, nacionalni propis ili praksa koja ne uzima u obzir članove uprave društva kapitala prilikom izračunavanja broja zaposlenih radnika predviđenog člankom 1. stavkom 1. točkom (a) Direktive 98/59 može ne samo utjecati na zaštitu koju ta direktiva pruža tim članovima već prije svega lišiti sve radnike zaposlene u određenim poduzećima koja inače imaju više od 20 zaposlenika pravâ koja oni imaju na temelju spomenute direktive, čime ugrožava koristan učinak te direktive.

(t. 38., 41., 44., 47., 48. i t. 1. izreke)
–

time što je odobrila odlaganje građevnog otpada na zemljišnu česticu br. 115/1 u općini Teharje (Bukovžlak) a da pritom nije osigurala to da nijedan drugi otpad nije prethodno ili istovremeno bio prihvaćen na to odlagalište i s obzirom na to da nije poduzela nijednu mjeru kako bi uklonila od potonjeg otpad za koji nije bila izdana dozvola s toga odlagališta, navedeno odlagalište treba smatrati nezakonitim odlagalištem koje nije u skladu s uvjetima i zahtjevima predviđenima, s jedne strane, člankom 13. i člankom 36. stavkom 1. Direktive 2008/98/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 19. studenoga 2008. o otpadu i stavljanju izvan snage određenih direktiva i, s druge strane, člankom 5. stavkom 3. točkom (e) i člankom 6. zajedno s Odlukom Vijeća 2003/33/EZ od 19. prosinca 2002. kojom se utvrđuju kriteriji i postupci prihvata otpada na odlagališta, u skladu s člankom 16. i Prilogom II. Direktive 1999/31/EZ, člancima 7. do 9., 11. i 12. Direktive Vijeća 1999/31/EZ od 26. travnja 1999. o odlagalištima otpada kao i Prilozima I. do III. te direktive, i
3.

Tužba zbog povrede obveze — Akt kojim se pokreće postupak — Navođenje prigovora i tužbenih razloga — Formalni zahtjevi — Smislen i detaljan prikaz (čl. 258. UFEU‑a; Statut Suda, čl. 21. st. 1.; Poslovnik Suda, čl. 120. t. (c); Direktiva Vijeća 1999/31, čl. 8. i čl. 14., t. (a) do (c)) (t. 28.‑33.)
Za potrebe izračuna iznosa novčane kazne za povredu pravila tržišnog natjecanja, pojam vrijednosti prihoda od prodaje naveden u točki 13. Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003 obuhvaća prihode od prodaje ostvarene na tržištu zahvaćenom povredom koje se nalazi unutar Europskog gospodarskog prostora (EGP), pri čemu nije potrebno utvrđivati je li spomenuta prodaja doista bila zahvaćena tom povredom, s obzirom na to da dio prihoda od prodaje proizvoda na koje se povreda odnosi najbolje odražava njezinu ekonomsku važnost. Iako se taj pojam ne može proširiti tako da uključuje prodaju dotičnog poduzetnika koja nije obuhvaćena područjem primjene zabranjenog sporazuma koji mu se stavlja na teret, bilo bi protivno cilju kojem teži članak 23. stavak 2. Uredbe br. 1/2003 kada bi vertikalno integrirani sudionici zabranjenog sporazuma mogli postići to da se, samo zato što su proizvode obuhvaćene povredom ugradili u gotove proizvode izvan EGP‑a, iz izračuna novčane kazne isključi onaj dio vrijednosti prihoda koje su ostvarili prodajom gotovih proizvoda unutar EGP‑a koji bi mogao odgovarati vrijednosti proizvoda obuhvaćenih povredom.

Doista, vertikalno integrirani poduzetnici mogu imati koristi od horizontalnog sporazuma o utvrđivanju cijena sklopljenih protivno članku 101. UFEU‑a, ne samo prilikom prodaje neovisnim trećim stranama na tržištu proizvoda obuhvaćenog povredom nego i na nizvodnom tržištu prerađenih proizvoda koji su sastavljeni, među ostalim, od proizvoda obuhvaćenih povredom, i to na dvjema osnovama. Ili ti poduzetnici prenose povećanja u cijeni faktora proizvodnje koja su posljedica povrede na prerađene proizvode, ili ih ne prenose, što im posljedično daje prednost pred njihovim konkurentima u pogledu troškova, koji te iste faktore proizvodnje nabavljaju na tržištu proizvoda obuhvaćenih povredom. Isključivanje te prodaje dovelo bi do umjetnog smanjivanja ekonomske važnosti povrede koju je počinio određeni poduzetnik jer bi sama činjenica da takva prodaja nije uzeta u obzir, iako je unutar EGP‑a doista obuhvaćena zabranjenim sporazumom, naposljetku dovela do izricanja novčane kazne koja ne bi vjerno odražavala područje primjene tog sporazuma u Europskom gospodarskom prostoru

Kada se prilikom izračuna novčane kazne u obzir uzima i ta unutarnja prodaja koju izvan EGP‑a ostvaruje vertikalno integrirani poduzetnik, ne prekoračuje se mjesna nadležnost Komisije. Ona je, naime, nadležna za primjenu članka 101. UFEU‑a na zabranjeni sporazum o kojem je riječ jer su njegovi sudionici unutar EGP‑a djelovali kao kartel s međunarodnim djelovanjem, izravno prodajući na tom području neovisnim trećim stranama proizvod na koji se povreda odnosi. U takvom je slučaju važno da vrijednost prihoda od prodaje koja se uzima u obzir prilikom izračuna novčane kazne odražava ekonomsku važnost povrede i veličinu poduzetnikova doprinosa toj povredi.

(t. 51., 55., 56., 62., 70.‑74.)
Za potrebe primjene sniženih stopa trošarine na pivo uvjet predviđen člankom 4. stavkom 2. Direktive 92/83 o usklađivanju struktura trošarina na alkohol i alkoholna pića, prema kojem pivovara ne smije proizvoditi prema licenci, nije ispunjen ako predmetna pivovara proizvodi svoje pivo sukladno ugovoru na temelju kojeg je ovlaštena koristiti se žigovima i postupkom proizvodnje trećeg.

Naime, Direktivom 92/83 želi se izbjeći dodjeljivanje koristi od sniženja trošarina pivovarama čija bi veličina i kapacitet proizvodnje mogli dovesti do narušavanja tržišnog natjecanja u okviru unutarnjeg tržišta.

Stoga članak 4. stavak 2. Direktive 92/83 zahtijeva da male pivovare kojih je godišnja proizvodnja piva manja od 200.000 hl budu zaista neovisne o bilo kojoj drugoj pivovari kako u svojoj pravnoj i gospodarskoj strukturi tako i u svojoj proizvodnoj strukturi kada se koriste prostorom koji je fizički odvojen od prostora druge pivovare i kada ne proizvode prema licenci.

Nepostojanje proizvodnje prema licenci tako je jedan od uvjeta kojim se želi zajamčiti da predmetna mala pivovara bude doista neovisna o bilo kojoj drugoj pivovari. Slijedi da pojam proizvodnje „prema licenci“ treba tumačiti na način da on podrazumijeva proizvodnju piva pod bilo kojim oblikom ovlaštenja iz kojeg proizlazi da navedena mala pivovara nije potpuno neovisna o trećem koji joj je dao to ovlaštenje. To je slučaj kada je riječ o ovlaštenju korištenja patenta, žiga ili proizvodnog postupka koji pripada tom trećem.

(t. 21.‑23., 25. i izreka)
Pojam „prirodna mineralna voda iz jednog te istog izvora“ iz članka 8. stavka 2. Direktive 2009/54 o iskorištavanju i stavljanju na tržište prirodnih mineralnih voda treba tumačiti na način da označava prirodnu mineralnu vodu iz jednog ili više prirodnih ili bušenih izvora koja potječe iz jednog te istog podzemnog vodonosnika ako, u svim tim prirodnim ili bušenim izvorima, ta voda ima identična svojstva, s obzirom na kriterije navedene u Prilogu I. toj direktivi, koja ostaju stabilna unutar granica prirodne fluktuacije.

Naime, pojam izvora iz članka 8. stavka 2. Direktive 2009/54 ne treba izjednačavati ni s pojmom podzemni vodonosnik, ni s pojmom bušotina. Budući da su prirodne mineralne vode definirane i u odnosu na njihov sastav, svojstva prirodne mineralne vode imaju odlučujuće značenje u identificiranju te vode.

Nadalje, budući da deklaracija na prirodnim mineralnim vodama obvezno sadržava podatak o mjestu iskorištavanja izvora i naziv izvora, da taj naziv ima odlučujuću ulogu u identificiranju te vode od strane potrošača i da se identifikacija predmetne prirodne mineralne vode obavlja ponajprije u pogledu njezinih svojstava, potonja su svojstva nužno ta koja u bitnome određuju identitet izvora iz kojeg potječe mineralna voda.

To je tumačenje, s jedne strane, sukladno općoj strukturi Direktive 2009/54, osobito njezinu članku 4. stavku 1. točkama (a) do (c), članku 6., članku 7. stavku 2. točki (a) i članku 12. točkama (a) i (b) te, s druge strane, jedino može jamčiti ostvarenje ciljeva Direktive 2009/54 koji se sastoje u zaštiti zdravlja potrošača, sprečavanju dovođenja potrošača u zabludu i osiguranju poštene trgovine.

(t. 29.‑31., 34.‑39., 45. i izreka)
Nasuprot tomu, pod pretpostavkom da se istovjetnost robe prevezene u okviru prvog i drugog postupka provoza ne može utvrditi, ispunjeni su uvjeti za nastanak carinskog duga na temelju članka 203. stavka 1. Carinskog zakonika. Naime, pod tom pretpostavkom nije utvrđeno da je roba podnesena odredišnoj carinarnici, kako to zahtijeva članak 96. stavak 1. točka (a) Carinskog zakonika. Međutim, u takvoj situaciji nadležno carinsko tijelo ne može, u skladu s člankom 92. stavkom 2. Carinskog zakonika, utvrditi da je postupak završen na ispravan način.

Članak 204. Uredbe br. 2913/92 o Carinskom zakoniku Zajednice, kako je izmijenjena Uredbom br. 1791/2006, u vezi s člankom 859. Uredbe br. 2454/93 o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe br. 2913/92, kako je izmijenjena Uredbom br. 214/2007, treba tumačiti na način da nepravodobno podnošenje robe stavljene u prvi postupak vanjskog provoza Zajednice odredišnoj carinarnici i njezino podnošenje u okviru drugog postupka vanjskog provoza Zajednice predstavlja neispunjenje obveze koje dovodi do nastanka carinskog duga, osim ako su ispunjeni uvjeti iz članka 356. stavka 3. ili članka 859. druge alineje i članka 859. točke 2. podtočke (c) te uredbe, što je dužan provjeriti nacionalni sud.

U tom pogledu, članak 356. stavak 3. Provedbene uredbe određuje da, ako je roba odredišnoj carinarnici podnesena po isteku roka koji je propisala polazna carinarnica, a nepoštovanje tog roka proizlazi iz okolnosti koje su na zadovoljavajući način objašnjene odredišnoj carinarnici, a za koje nije odgovoran prijevoznik ili glavni obveznik, smatra se da je potonji podnio robu u roku.

Kada je riječ o pitanju je li ispunjen negativni uvjet iz članka 204. Carinskog zakonika koji isključuje to da carinski dug nastane na temelju tog članka ako propusti nisu bitno utjecali na pravilnu provedbu privremenog smještaja ili određenog carinskog postupka, članak 859. Provedbene uredbe detaljno nabraja situacije u kojima bi taj uvjet mogao biti ispunjen.

Kao prvo, kada je riječ o trećoj alineji i točki 2. podtočki (a) članka 859. Provedbene uredbe, tim se odredbama zahtijeva da su naknadno ispunjene sve formalnosti potrebne za uređivanje položaja robe i da je roba podnesena odredišnoj carinarnici uistinu bila netaknuta. Pod pretpostavkom da se utvrdi istovjetnost robe prevezene u okviru prvog i drugog postupka provoza i da se taj drugi postupak provoza ispravno završi, navedeni uvjeti su ispunjeni. Kao drugo, kada je riječ o članku 859. točki 2. podtočki (c) te Provedbene uredbe, njime se zahtijeva da, kada se nije poštovao rok utvrđen sukladno članku 356. te uredbe i kada se ne primjenjuje stavak 3. navedenog članka, roba ipak mora u razumnom roku biti podnesena odredišnoj carinarnici. Kao treće, kada je riječ o članku 859. drugoj alineji iste uredbe, kojim se postavlja uvjet u skladu s kojim predmetni propusti ne uključuju očitu nemarnost od strane osobe na koju se to odnosi, pojam očita nemarnost treba ocijeniti uzimajući u obzir osobito složenost odredaba čije je nepoštovanje dovelo do nastanka carinskog duga te poslovno iskustvo i pažnju gospodarskog subjekta.

(t. 39., 40., 42., 44.‑47. i t. 2. izreke)
Poljoprivreda — Zajednička organizacija tržišta — Šećer — Naknada za troškove skladištenja — Proizvodnja izvan kvote (C šećer) — Zamjena C šećera za potrebe izvoza — Pretpostavke — Zamjenski šećer koji mora proizvesti proizvođač s poslovnim nastanom na državnom području iste države članice — Valjanost s obzirom na članke 34. i 35. UFEU‑a

Poljoprivreda — Zajednička organizacija tržišta — Šećer — Naknada za troškove skladištenja — Proizvodnja izvan kvote (C šećer) — Zamjena C šećera za potrebe izvoza — Pretpostavke — Obveza stvarne zamjene C šećera zamjenskim šećerom — Nepostojanje

(uredbe Komisije br. 1998/78, kako je izmijenjena Uredbom br. 1714/88, čl. 14. st. 3. i br. 2670/81, kako je izmijenjena Uredbom br. 3892/88, čl. 2. st. 2. podst. 2.)
1.

Francuska Republika povrijedila je obveze koje je dužna ispuniti na temelju članka 288. podstavka 4. UFEU‑a kao i članaka 2. do 4. Odluke Komisije 2009/402/EZ od 28. siječnja 2009. o „planovima za selo“ u sektoru voćarstva i povrtlarstva koje je provela Francuska (C 29/05 (ex NN 57/05)), s obzirom na to da nije u propisanom roku poduzela sve nužne mjere za povrat državnih potpora od korisnika, koje su u članku 1. navedene odluke proglašene nezakonitima i nespojivima s unutarnjim tržištem, te nije u dodijeljenom roku obavijestila Europsku komisiju o informacijama navedenima u članku 4. te odluke.
Temeljna prava – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Ograničenje pri ostvarivanju prava i sloboda priznatih Poveljom – Načelo ne bis in idem – Uvjet izvršenja kazne predviđen u članku 54. Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma – Ispitivanje sukladnosti te odredbe s člankom 50. Povelje – Ograničenje u smislu članka 52. stavka 1. Povelje – Načini na koje nacionalni sudovi primjenjuju to ograničenje in concreto

(čl. 6. st. 1. podst. 3. i čl. 67. st. 3. UEU‑a; čl. 50. i čl. 52. st. 1. i 7. Povelje Europske unije o temeljnim pravima; čl. 54. Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma)
51

U dijelu u kojem žalitelj, pozivajući se na presudu od 7. lipnja 1983., Musique Diffusion française i dr./Komisija (100/80 do 103/80, EU:C:1983:158), prigovara da Opći sud nije provjerio je li izrečena novčana kazna proporcionalna ne samo u odnosu na prihod grupe na svjetskom tržištu, nego i u odnosu na jačinu povrede, dovoljno je utvrditi da je Opći sud tu sudsku praksu pravilno primijenio s obzirom na to da je vodio računa ne samo o prihodima grupe na svjetskom tržištu, nego i o prihodu od prodaje penetracijskog bitumena koji su ostvarili sudionici zabranjenog sporazuma, uključujući i PROAS. Nadalje, žalitelj nije osporavao točke 315., 316. i 322. pobijane presude, prema kojima je PROAS u povredi sudjelovao tijekom jedanaest godina i sedam mjeseci. Također nije osporavao Komisijino povećanje osnovnog iznosa novčane kazne kako bi se odrazilo to dugo razdoblje sudjelovanja u povredi.
53

Drugim žalbenim razlogom usmjerenim protiv točaka 339. do 349. pobijane presude, žalitelji tvrde da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava prilikom tumačenja točke 23. podtočke (b) zadnjeg podstavka Obavijesti o suradnji iz 2002. time što im je odbio dodijeliti djelomično oslobođenje od novčane kazne, s obrazloženjem da su pogrešno smatrali da je Repsol u svojoj izjavi na temelju te obavijesti dostavio informacije na temelju kojih je Komisija saznala za to da je zabranjeni sporazum funkcionirao u razdoblju od 1998. do 2002.
38

U tom pogledu, žalitelj također u okviru drugog dijela prvog žalbenog razloga, usmjerenog protiv točaka 129. do 143., 149. do 160. i 439. do 446. pobijane presude, tvrdi da je Opći sud povrijedio „svoju obvezu da u pogledu sporne odluke izvrši nadzor na temelju svoje neograničene nadležnosti sukladno članku 261. UFEU‑a i članku 31. Uredbe br. 1/2003” s obzirom na to da nije samostalno proučio njegove argumente u vezi s težinom povrede i da je nekritički samo preuzeo Komisijina stajališta iz sporne odluke kao i njezino tumačenje vlastitih smjernica.
29

Rješenjima predsjednika Suda od 3. ožujka 2015., American Chemistry Council Inc. (ACC), CropLife America Inc. (u daljnjem tekstu: CropLife), CropLife International AISBL (CLI), European Chemical Industry Council (Cefic), European Crop Care Association (ECCA), European Crop Protection Association (ECPA) i National Association of Manufacturers of the United States of America (NAM) (u daljnjem tekstu: NAM USA) također je odobrena intervencija u postupak u potporu zahtjevu Komisije.
33

Komisija osobito naglašava da je koeficijent od 15% minimalan za predmetnu vrstu povrede. U tom pogledu međutim u biti dodaje da, suprotno onomu što se čini da smatra Opći sud, težina takve povrede nije nužno drukčija ako se zabranjeni sporazum odnosi na dvije ili tri vrste proizvoda ili se tiče šest, a ne samo jedne države članice s obzirom na to da je riječ o teškoj povredi imajući u vidu cilj članka 101. UFEU‑a, čija je svrha i zaštita tržišnog natjecanja kao takvog. Osim toga, Komisija zaključuje da su se razlike o kojima Opći sud govori u točki 114. pobijane presude između, s jedne strane, žalitelja koji nije sudjelovao u povredi u Italiji, i to samo u pogledu dviju od tri podskupina proizvoda, i, s druge strane, ostalih članova zabranjenog sporazuma koji su sudjelovali u toj povredi na području šest država članica i to u pogledu triju podskupina proizvoda već očitovale u različitim iznosima s obzirom na prihod koji su osnova izračuna novčanih kazni. Usto, uloga žalitelja nije bila sekundarna. U tom pogledu, njegovo sudjelovanje u predmetnoj povredi trajalo je 12 godina i pri izračunu novčane kazne u obzir su uzeti čimbenici kao što su broj stanovnika i bruto domaći proizvod (BDP) Italije. Stoga nije došlo do povrede načela jednakog postupanja.
59

No, s obzirom na to da Laufen Austria u svom drugom žalbenom razlogu prigovara da Opći sud ni u okviru provođenja nadzora zakonitosti sporne odluke u točkama 164. do 193. pobijane presude ni u okviru svoje neograničene ovlasti određivanja novčane kazne u točkama 258. do 261. te presude, nije uzeo u obzir činjenicu da tužiteljevo sudjelovanje u utvrđenoj povredi ima manju težinu od sudjelovanja poduzetnika koji su činili „jezgru” zabranjenog sporazuma, treba naglasiti da Sud, kad odlučuje o pravnim pitanjima u okviru žalbe, ne može iz razloga pravičnosti zamijeniti ocjenu Općeg suda svojom ocjenom, kada je taj sud izvršavajući svoju neograničenu nadležnost odlučio o iznosu novčanih kazni izrečenih poduzetnicima zbog povrede prava Unije (presude od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 245., i od 11. srpnja 2013., Gosselin Group/Komisija, C‑429/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:463, t. 87.).
39

Žalitelj s tim u vezi ističe da je točno da je Sud u presudi od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 231.) presudio da je Komisija mogla, a da pritom ne povrijedi načelo neretroaktivnosti, iznos novčane kazne izračunati na temelju Smjernica iz 1998. iako su te smjernice donesene nakon počinjenja povrede o kojoj je riječ u tom predmetu, s obzirom na to da su navedene smjernice i nova metoda izračuna koji su one sadržavale bili razumno predvidljivi u trenutku tog počinjenja. Međutim, prema žaliteljevu mišljenju, u predmetu u kojem je donesena ta presuda u trenutku počinjenja povrede nisu postojale smjernice, tako da se postavljalo pitanje je li novčanu kaznu trebalo izračunati na temelju novih smjernica koje je Komisija prvi put donijela 1998. Suprotno onome što je Opći sud smatrao u pobijanoj presudi, tu situaciju, prema žaliteljevu mišljenju, treba razlikovati od one u kojoj su se smjernice primjenjivale u trenutku počinjenja povrede, ali su zamijenjene ili izmijenjene novim smjernicama nakon tog počinjenja. U potonjoj situaciji, postavlja se pitanje koje smjernice, stare ili nove, treba primijeniti radi izračuna iznosa novčane kazne. Prema žaliteljevu mišljenju, primjena, od strane Općeg suda, u ovoj drugoj situaciji, rješenja iz presude od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408), protivila bi se načelima jednakog postupanja i zaštite legitimnih očekivanja.
190

Što se tiče ocjene prekomjernog trajanja upravnog postupka, treba podsjetiti da iako Komisijina povreda načela poštovanja razumnog roka može opravdati poništenje odluke koju je donijela u upravnom postupku na temelju članaka 101. i 102. UFEU‑a ako je istodobno dovela do povrede prava obrane dotičnog poduzetnika, takva povreda načela razumnog roka, ako je dokazana, ne može dovesti do smanjenja iznosa izrečene novčane kazne (vidjeti osobito presude od 9. lipnja 2016., CEPSA/Komisija, C‑608/13 P, EU:C:2016:414, t. 61., i od 9. lipnja 2016., PROAS/Komisija, C‑616/13 P, EU:C:2016:415, t. 74. kao i navedenu sudsku praksu). Međutim, u predmetnom slučaju nije sporno, kao što to proizlazi iz točke 173. ove presude, da žalitelj svojim argumentom da je Opći sud počinio pogrešku prilikom ocjene prekomjernosti trajanja upravnog postupka nastoji samo ishoditi smanjenje iznosa novčane kazne koja mu je izrečena.
21

Međutim, opća metoda izračuna definirana tim smjernicama, u situaciji poput ove o kojoj je riječ, redovito dovodi do prekoračenja gornje granice od 10% propisane člankom 23. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003, osobito za nediverzificirane poduzetnike „koji proizvode samo jedan proizvod”. Primjena te metode stoga dovodi do toga da se kriteriji trajanja i težine povreda koje su ti poduzetnici počinili, koji se navode u članku 23. stavku 3. Uredbe br. 1/2003, ne uzimaju u obzir na odgovarajući način. Tako se primjenom navedenih smjernica, još više nego Smjernicama o metodi za utvrđivanje novčanih kazni koje se propisuju u skladu s člankom 15. stavkom 2. Uredbe br. 17. i člankom 65. stavkom 5. [EZUČ-a] (SL 1998., C 9, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 6.; u daljnjem tekstu: Smjernice iz 1998.), krši načelo individualizacije kazni.
62

Kao četvrto, Opći sud u točkama 63. do 71. pobijane presude nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da je Komisija u predmetnom slučaju mogla donijeti zaključak da je postojao jedinstveni cilj koji je upućivao na postojanje jedinstvene povrede. Naime, on je na temelju činjeničnih utvrđenja iznesenih u točkama 66., 69. i 71. pobijane presude u dovoljnoj mjeri dokazao da su različita ponašanja koja se stavljaju na teret imala isti cilj, odnosno da su svi proizvođači kupaonske opreme koordinirali svoje ponašanje u odnosu na trgovce na veliko. U tom pogledu treba istaknuti da, kao što to proizlazi iz spomenutih točaka 66., 69. i 71., pojam zajedničkog cilja, protivno onome što tvrdi žalitelj, nije određen općim upućivanjem na postojanje narušavanja tržišnog natjecanja na tržištima obuhvaćenim povredom, nego upućivanjem na različite objektivne elemente, kao što su središnja uloga koju su trgovci na veliko imali u distribucijskom lancu, karakteristike tog lanca, postojanje koordinacijskih tijela i udruženja za više proizvoda, sličnost provedbe tajnih dogovora i materijalna, zemljopisna i vremenska preklapanja predmetnih djelovanja.