MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

JEANA RICHARDA DE LA TOURA

od 28. travnja 2022. ( 1 )

Predmet C‑604/20

ROI Land Investments Ltd.

protiv

osobe FD

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud, Njemačka))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Sudska nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka – Uredba (EU) br. 1215/2012 – Članci 17. i 21. – Uredba (EZ) br. 593/2008 – Mjerodavno pravo – Članak 6. – Pojedinačni ugovor o radu sklopljen između poslodavca i zaposlenika – Ugovor o jamstvu sklopljen između tog zaposlenika i trećeg društva kojim se osigurava ispunjenje obveza tog poslodavca prema navedenom zaposleniku – Tužba koja se temelji na tom ugovoru o jamstvu – Tužba koja se odnosi na ugovor o radu – Pojam ‚poslodavac’ – Pojam ‚profesionalna djelatnost’ – Pojam ‚potrošač’ – Uvjeti primjene nacionalnih pravila o nadležnosti”

I. Uvod

1. Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud, Njemačka) odnosi se na tumačenje članka 6. stavka 1., članka 17. stavka 1., članka 21. stavka 1. točke (b) podtočke i. i članka 21. stavka 2. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima ( 2 ) te članka 6. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) ( 3 ).

2. Taj je zahtjev upućen u okviru spora između osobe FD, s domicilom i zaposlenjem u Njemačkoj, i društva ROI Land Investments Ltd, sa sjedištem u Kanadi, u pogledu odbijanja potonjeg društva da, na temelju ugovora o jamstvu sklopljenog između tih dviju stranaka prilikom prijenosa ugovora o radu osobe FD na društvo kćer R Swiss AG, plati potraživanja po osnovi plaće osobe FD prema tom društvu u stečaju.

3. Novost tih okolnosti, u odnosu na one na kojima se temelji sudska praksa Suda o nadležnosti sudova u prekograničnim sporovima koji se odnose na ugovore o radu, navela je sud koji je uputio zahtjev da u biti, s obzirom na pravila o nadležnosti za zaštitu radnikâ i potrošačâ, postavi pitanje o tumačenju pojma „poslodavac” u stvarima koje se odnose na pojedinačne ugovore o radu i pojma „profesionalna djelatnost” u stvarima koje se odnose na potrošačke ugovore, pri čemu se na jednom od tih pojmova može temeljiti nadležnost njemačkog suda.

4. Stoga ću u nastavku iznijeti razloge iz kojih u bitnome smatram: – da je društvo koje je s radnikom, zbog izravnog interesa za dobro izvršenje ugovora o radu tog radnika s drugim društvom iste grupe, sklopilo ugovor koji čini sastavni dio tog ugovora, na temelju kojeg jamči, među ostalim, naknadu za tog radnika, također „poslodavac” u smislu odjeljka 5. poglavlja II. Uredbe br. 1215/2012; – da se pravila o nadležnosti nacionalnog prava ne primjenjuju ako su ispunjeni uvjeti za primjenu članka 21. stavka 2. te uredbe, i – da, ako spor nije obuhvaćen područjem primjene tog odjeljka, radnik, u situaciji u kojoj se nalazi zaposlenik u ovom slučaju, nije potrošač u smislu Uredbe Rim I i Uredbe br. 1215/2012.

II. Pravni okvir

A. Uredba br. 1215/2012

5. U ovom ću mišljenju uputiti na uvodne izjave 14., 15. i 18. Uredbe br. 1215/2012.

6. Člankom 6. stavkom 1. te uredbe predviđa se: „Ako tuženik nema domicil u državi članici, nadležnost sudova države članice [utvrđuje se pravom te države članice, uz iznimku primjene članka 18. stavka 1., članka 21. stavka 2. i članaka 24. i 25.]”

7. Člankom 17. stavkom 1. navedene uredbe, koji se nalazi u odjeljku 4. njezina poglavlja II. i odnosi na „Nadležnost za potrošačke ugovore”, određuje se: „U pitanjima u vezi ugovora kojeg sklapa osoba, potrošač, u svrhu koja se može smatrati da je izvan njegove profesionalne ili gospodarske djelatnosti, nadležnost se utvrđuje ovim Odjeljkom, ne dovodeći u pitanje članak 6. […]: […] (c) […] ako je ugovor sklopljen s osobom koja obavlja trgovačku ili profesionalnu djelatnost u državi članici u kojoj potrošač ima domicil, ili ako na bilo koji način usmjerava svoje djelatnosti u tu državu članicu ili više država uključujući tu državu članicu, [a] ugovor spada u okvir te djelatnosti.”

8. Članak 18. stavak 1. te uredbe, koji se također nalazi u tom odjeljku, glasi: „Potrošač može pokrenuti postupak protiv druge ugovorne stranke bilo pred sudovima države članice u kojoj ta stranka ima domicil, ili, neovisno o domicilu druge stranke, pred sudovima mjesta gdje potrošač ima domicil.”

9. Odjeljak 5. poglavlja II. Uredbe br. 1215/2012 koji se odnosi na „Nadležnost za pojedinačne ugovore o radu” sadržava, među ostalim, članke 20. i 21. Člankom 20. stavkom 1. određuje se: „U stvarima koje se odnose na pojedinačne ugovore o radu, nadležnost se određuje ovim Odjeljkom, ne dovodeći u pitanje članak 6. […]”

10. Članak 21. te uredbe glasi: „1. Poslodavac s domicilom u državi članici može biti tužen: […] (b) u drugoj državi članici: i. pred sudom mjesta u kojem ili iz kojeg zaposlenik redovno obavlja svoj rad ili pred sudom zadnjeg mjesta u kojem je tako radio; ili […] 2. Poslodavac koji nema domicil u državi članici može biti tužen pred sudom države članice u skladu s točkom (b) stavka 1.”

B. Uredba Rim I

11. U ovom ću mišljenju uputiti na uvodnu izjavu 7. Uredbe Rim I.

12. Uredba Rim I sadržava članak 6. koji se odnosi na „Potrošačke ugovore”, čijim se stavkom 1. određuje: „Ne dovodeći u pitanje članke 5. i 7., ugovor koji sklopi fizička osoba u svrhu za koju se smatra da je izvan njegove struke ili profesije (potrošač) s drugom osobom koja djeluje u svojoj struci ili profesiji (poduzetnik) podliježe pravu države u kojoj potrošač ima uobičajeno boravište, pod uvjetom da poduzetnik: (a) provodi svoje komercijalne ili stručne djelatnosti u državi u kojoj potrošač ima uobičajeno boravište, ili (b) bilo kojim sredstvima usmjerava takve aktivnosti na tu državu ili na više država, uključujući tu državu, te da je ugovor obuhvaćen opsegom tih aktivnosti.”

III. Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja

13. ROI Land Investments je društvo za nekretnine s domicilom u Kanadi. Osoba FD, s boravištem u Njemačkoj, radila je od rujna 2015. za ROI Land Investments kao zamjenik potpredsjednika odjela za odnose s ulagačima (deputy vice president investors relations) na temelju ugovora o pružanju usluga (service agreement).

14. Zbog postojeće nesigurnosti u pogledu prirode njihovih ugovornih odnosa te su dvije stranke odlučile „prenijeti” svoj ugovorni odnos na novo švicarsko društvo koje se trebalo osnovati za poslovanje u Europi ( 4 ). U studenome 2015. dogovorile su raskid tog ugovora o pružanju usluga s retroaktivnim učinkom. U dopisu priloženom tom ugovoru navedeno je da ga je osoba FD potpisala pod uvjetom da se istovjetan ugovor sklopi u pogledu ugovora u području upravljanja poslovanjem švicarskog društva koje je trebalo osnovati.

15. Udjeli društva R Swiss nastali prethodnog dana, u skladu sa švicarskim pravom, 15. siječnja 2016. preneseni su predsjedniku društva ROI Land Investments i budućem predsjedniku upravnog odbora društva R Swiss. U travnju 2016. on ih je prenio društvu R D Canada Inc., društvu kćeri u stopostotnom vlasništvu društva ROI Land Investments.

16. Osoba FD je 12. veljače 2016. s društvom R Swiss sklopila pisani ugovor o radu koji se odnosi na njezinu djelatnost direktora i kojim je utvrđen iznos njezina bonusa povodom preuzimanja dužnosti i njezine naknade. Istog su dana osoba FD i društvo ROI Land Investments potpisali dokument naslovljen „patron agreement” koji je, u skladu s nazivom kojim se koriste stranke, izraz istovjetan izrazu „ugovor o jamstvu” (u daljnjem tekstu: ugovor o jamstvu), čiji je sadržaj sljedeći: „Članak 1. Društvo R ( 5 ) osnovalo je društvo kći, R Swiss AG[,] radi poslovanja u Europi. Direktor obavlja rukovoditeljsku dužnost u poduzeću. U skladu s tim prihvaćanjem, društvo R izjavljuje: Članak 2. R ima punu odgovornost za izvršenje obveza vezanih uz ugovore društva R Swiss AG, na temelju suradnje svojeg direktora s društvom R Swiss AG.”

17. Taj ugovor o jamstvu ne sadržava klauzulu o izboru suda ni klauzulu o izboru prava. Uobičajeno mjesto rada osobe FD za R Swiss bilo je u Stuttgartu (Njemačka).

18. Društvo R Swiss 11. srpnja 2016. otpustilo je osobu FD. Presudom od 2. studenoga 2016. Arbeitsgericht Stuttgart (Radni sud u Stuttgartu, Njemačka), pred kojim je osoba FD pokrenula postupak, konačno je proglasio taj otkaz nevaljanim. Osim toga, naložio je društvu R Swiss da osobi FD plati, kako je dogovoreno u ugovoru o radu, 255000 američkih dolara (USD) (otprilike 230000 eura) na ime bonusa povodom preuzimanja dužnosti i 212500 američkih dolara (USD) (otprilike 192000 eura) na ime naknade za razdoblje od travnja do kolovoza 2016. Društvo R Swiss osobi FD nije isplatilo te iznose. Početkom ožujka 2017. u skladu sa švicarskim pravom pokrenut je stečajni postupak nad društvom R Swiss. U svibnju 2017. taj je postupak obustavljen zbog nedostatka stečajne mase ( 6 ).

19. Osoba FD zatim je podnijela tužbu protiv društva ROI Land Investments na temelju ugovora o jamstvu u svrhu naplate svih svojih potraživanja po osnovi plaće prema društvu R Swiss pred Arbeitsgerichtom Stuttgart (Radni sud u Stuttgartu), koji smatra nadležnim barem na temelju pravila o nadležnosti iz Uredbe br. 1215/2012 u stvarima koje se odnose na potrošačke ugovore.

20. Presudu Arbeitsgerichta Stuttgart (Radni sud u Stuttgartu) kojom se odbija međunarodna nadležnost tog suda izmijenio je Landesarbeitsgericht (Zemaljski radni sud), koji se temeljio na tome da osoba FD ima svojstvo potrošača.

21. U okviru revizije koju je društvo ROI Land Investments podnijelo Bundesarbeitsgerichtu (Savezni radni sud), potonji sud pita jesu li njemački sudovi međunarodno nadležni za odlučivanje o tužbi osobe FD, u skladu s Uredbom br. 1215/2012, na temelju posebnih pravila o nadležnosti u stvarima koje se odnose na ugovore o radu ili potrošačke ugovore i, u potonjem slučaju, treba li osobu FD smatrati „potrošačem” u smislu Uredbe Rim I kako bi se utvrdilo primjenjuje li se njemačko materijalno pravo na ugovor o jamstvu.

22. U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev najprije navodi da je taj ugovor o jamstvu, kao jednostrano obećanje, prema njemačkom pravu usporediv s davanjem osiguranja i da je nesporno, neovisno o primjenjivom pravu, da odgovornost društva ROI Land Investments za ispunjenje obveza društva R Swiss nije ograničena na neispunjavanje obveza potonjeg društva.

23. Nadalje, taj sud ističe da zbog tog jamstva društvo ROI Land Investments nije preuzelo subrogacijom pravni položaj društva R Swiss kao poslodavca i da je pravo davanja uputa osobi FD u pogledu njegove djelatnosti izvršavao izvršni direktor društva R Swiss.

24. Naposljetku, navedeni sud naglašava posebnost spora, odnosno činjenicu da bez ugovora o jamstvu ne bi bio sklopljen nikakav ugovor o radu između osobe FD i društva R Swiss i da se funkcije koje je osoba FD prethodno obavljala u društvu ROI Land Investments, društvu majci, nisu promijenile nakon njezina premještaja u društvo kćer, R Swiss, koje je osnovano za njegovu djelatnost poslovanja u Europi.

25. Usto, isti sud traži pojašnjenje odnosa između odredbi Uredbe br. 1215/2012 i nacionalnog prava zbog ograničenja iz članka 6. stavka 1. te uredbe u pogledu primjene članka 21. stavka 2. te uredbe.

26. Osim toga, što se tiče tumačenja članka 17. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012, koji se primjenjuje na potrošačke ugovore, Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud) želi znati može li se ugovor o jamstvu kvalificirati kao ugovor koji je tužitelj sklopio u svrhu obavljanja svoje profesionalne djelatnosti u svojstvu zaposlenika. Konkretnije, sud koji je uputio zahtjev pita obuhvaća li pojam „profesionalna djelatnost” samo samostalne djelatnosti.

27. U tim je okolnostima Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li članak 6. stavak 1. u vezi s člankom 21. stavkom 2. i člankom 21. stavkom 1. točkom (b) podtočkom i. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (u daljnjem tekstu: Uredba 1215/2012) tumačiti na način da zaposlenik pravnu osobu koja nije njegov poslodavac i koja u državi članici nema domicil u smislu članka 63. stavka 1. Uredbe 1215/2012, ali koja je na temelju ugovora o jamstvu izravno odgovorna zaposleniku za potraživanja? 2. Treba li članak 6. stavak 1. Uredbe 1215/2012 tumačiti na način da ograničenje u pogledu članka 21. stavka 2. Uredbe 1215/2012 isključuje primjenu odredbe o nadležnosti predviđene nacionalnim pravom države članice, kojom se zaposleniku omogućuje da pred sudom mjesta u kojem se redovno obavlja rad, kao poslodavčev ‚pravni sljednik’ tuži pravnu osobu koja mu je u okolnostima poput onih koje se opisuju u prvom pitanju izravno odgovorna za potraživanja koja proizlaze iz pojedinačnog ugovora o radu sklopljenog s trećom osobom, ako ne postoji takva nadležnost u skladu s člankom 21. stavkom 2. u vezi s člankom 21. stavkom 1. točkom (b) podtočkom i. Uredbe 1215/2012? 3. U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje i potvrdnog odgovora na drugo pitanje: (a) Treba li članak 17. stavak 1. Uredbe 1215/2012 tumačiti na način da pojam ‚profesionalna djelatnost’ obuhvaća nesamostalnu djelatnost osoba u radnom odnosu? (b) U slučaju potvrdnog odgovora, treba li članak 17. Stavak 1. Uredbe 1215/2012 tumačiti na način da ugovor o jamstvu, na temelju kojeg je pravna osoba izravno odgovorna za potraživanja zaposlenika koja proizlaze iz pojedinačnog ugovora o radu sklopljenog s trećom osobom, predstavlja ugovor koji je zaposlenik sklopio u svrhu koja se ne može smatrati dijelom njegove profesionalne djelatnosti? 4. Ako iz odgovora na prethodna pitanja proizađe da je sud koji je uputio zahtjev međunarodno nadležan za rješavanje spora: (a) Treba li članak 6. stavak 1. [Uredbe Rim I] tumačiti na način da pojam ‚struka’ [(profesionalna djelatnost)] obuhvaća nesamostalnu djelatnost osoba u radnom odnosu? (b) U slučaju potvrdnog odgovora, treba li članak 6. stavak 1. Uredbe Rim I tumačiti na način da ugovor o jamstvu, na temelju kojeg je pravna osoba zaposleniku izravno odgovorna za potraživanja koja proizlaze iz pojedinačnog ugovora o radu sklopljenog s trećom osobom, predstavlja ugovor koji je zaposlenik sklopio u svrhu koja se ne može smatrati dijelom njegove struke [(profesionalne djelatnosti)]?”

28. Pisana očitovanja Sudu podnijeli su osoba FD i Europska komisija.

IV. Analiza

29. Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud) uputio je Sudu zahtjev za prethodnu odluku u okviru postupka koji je osoba FD pokrenula protiv društva ROI Land Investments, koje nema domicil u državi članici. Nadležnost njemačkih sudova nije uređena nacionalnim pravom ako je ispunjen jedan od uvjeta iz članka 6. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012. Budući da je osoba FD svoju tužbu temeljila na ugovoru kojim se jamči isplata njezinih potraživanja po osnovi plaće ugovorenih u okviru radnog odnosa i da je sud pred kojim je prethodno pokrenut postupak ocijenio da je nadležan, pri čemu je osobu FD smatrao potrošačem, dvojbe suda koji je uputio zahtjev s pravom se odnose na područje primjene odredbi članka 18. stavka 1. i članka 21. stavka 2. te uredbe, na koje upućuje taj članak 6.

30. Prema tome, u ovom predmetu taj sud najprije želi znati mogu li njemački sudovi biti nadležni na temelju zaštitnih odredbi poglavlja II. odjeljka 5. Uredbe br. 1215/2012, koje se odnose na pojedinačne ugovore o radu, ili odjeljka 4. tog poglavlja, koje se odnose na potrošačke ugovore. U slučaju primjene jedne od odredbi tog odjeljka, navedeni se sud pita o dosegu pojma „potrošač” u okviru Uredbe Rim I kako bi utvrdio primjenjuje li se na ugovor o jamstvu njemačko materijalno pravo.

31. Ta pitanja, koja se odnose na dvije uredbe, jednu o sudskoj nadležnosti, a drugu o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze, opravdavaju iznošenje nekoliko općih pravila od koji se na neka podsjeća u sudskoj praksi Suda.

32. Kao prvo, s obzirom na to da je Uredbom br. 1215/2012 stavljena izvan snage i zamijenjena Uredba (EZ) br. 44/2001 ( 7 ), tumačenje Suda u vezi s odredbama potonje uredbe vrijedi i za Uredbu br. 1215/2012 kada se ta dva instrumenta prava Unije mogu smatrati istovrijednima ( 8 ).

33. Isto vrijedi i za pravila o nadležnosti u stvarima koje se odnose na ugovore o radu koja su, iako se ne temelje na odredbama izvorne verzije Konvencije iz Bruxellesa iz 1968. ( 9 ), uvedena 1989. te potom preuzeta ( 10 ) i dopunjena kako bi činila poseban odjeljak propisa kojima se zamjenjuje Konvencija iz Bruxellesa iz 1968. Međutim, upravo su Uredbom br. 1215/2012 internacionalizirana pravila o nadležnosti i za potrošačke ugovore i za ugovore o radu. Predmetni zahtjev za prethodnu odluku stoga je obuhvaćen tim kontekstom, kojim je primjena pravila o nadležnosti iz članka 18. stavka 1. i članka 21. stavka 1. točke (b) te uredbe proširena na tuženika s domicilom u trećoj državi ( 11 ).

34. Štoviše, odredbe Konvencije o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potpisane u Luganu 30. listopada 2007. ( 12 ), koje su u biti istovjetne odredbama Uredbe br. 1215/2012, Uredbe br. 44/2001 i Konvencije iz Bruxellesa 1968., tumače se u skladu s odredbama potonjih uredbi ( 13 ).

35. Naposljetku, kao što je to pojašnjeno u uvodnoj izjavi 7. Uredbe Rim I, sadržajni bi opseg i odredbe te uredbe trebali biti u skladu s Uredbom br. 44/2001. i, u mjeri u kojoj je potonja uredba stavljena izvan snage i zamijenjena Uredbom br. 1215/2012, taj cilj usklađenosti također vrijedi u pogledu te uredbe ( 14 ).

36. Kao drugo, utvrđivanje značenja i dosega pojmova za koje pravo Unije ne daje nikakvu definiciju treba provesti u skladu s njihovim uobičajenim smislom u jeziku koji se u danom trenutku koristi, uzimajući u obzir kontekst u kojem se oni koriste i ciljeve postavljene propisom kojem pripadaju ( 15 ). U slučaju neslaganja između različitih jezičnih verzija određenog teksta prava Unije, predmetnu odredbu treba tumačiti s obzirom na opću strukturu i svrhu propisa kojeg je ona dio ( 16 ).

37. Kao treće, pravila o nadležnosti primjenjiva u ovom slučaju, koja se sada nalaze u odjeljcima 4. i 5. poglavlja II. Uredbe br. 1215/2012, predstavljaju odstupanja od općeg pravila o nadležnosti sudova države članice u kojoj tuženik ima domicil, navedenog u članku 4. stavku 1. te uredbe. Stoga ih treba tumačiti usko, tako da se ne mogu prekoračiti granice slučajeva koji su izričito predviđeni navedenom uredbom ( 17 ), pod uvjetom obvezujuće prirode nekoliko ciljeva koje je utvrdio zakonodavac ( 18 ).

38. S obzirom na prethodno navedeno, posvetit ću se detaljnom ispitivanju uvjeta za primjenu članka 17. stavka 1. i članka 21. stavka 1. točke (b) podtočke i. Uredbe br. 1215/2012 prema redoslijedu pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev s obzirom na posebne okolnosti glavnog predmeta.

A. Nadležnost za pojedinačne ugovore o radu

39. Svojim prvim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 21. stavak 1. točku (b) podtočku i. i stavak 2. Uredbe br. 1215/2012 tumačiti na način da zaposlenik može pred sudom zadnjeg mjesta na kojem je redovno obavljao svoj rad tužiti osobu koja nema domicil u državi članici, s kojom nije vezan ugovorom o radu, ali koja je, na temelju ugovora o jamstvu o kojem je ovisilo sklapanje tog ugovora, izravno odgovorna za izvršavanje poslodavčevih obveza prema tom zaposleniku.

40. Članak 21. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 1215/2012 odredba je na koju se upućuje u članku 21. stavku 2. te uredbe, koji se u skladu s člankom 6. stavkom 1. te uredbe primjenjuje ako poslodavac nema domicil u državi članici. Stoga je riječ o posebnoj odredbi poglavlja II. odjeljka 5. te uredbe, kojom se utvrđuju pravila o nadležnosti sudova pred kojima se vode sporovi „[u] stvarima koje se odnose na pojedinačne ugovore o radu” u kojima zaposlenik tuži poslodavca.

41. Sud još nije definirao pojam „poslodavac” u smislu Uredbe br. 1215/2012 ( 19 ). U sudskoj praksi određene su samo značajke radnikova odnosa s njim.

42. Iz toga slijedi da pojam „pojedinačni ugovor o radu” iz članka 20. Uredbe br. 1215/2012 treba tumačiti autonomno kako bi se jamčila jedinstvena primjena pravila o nadležnosti uspostavljenih tom uredbom u svim državama članicama ( 20 ).

43. Sud je presudio da pojam „pojedinačni ugovor o radu” pretpostavlja odnos podređenosti radnika prema poslodavcu ( 21 ), pri čemu je glavna značajka radnog odnosa okolnost da je neka osoba obvezna kroz određeno vrijeme za drugu osobu i pod njezinim vodstvom obavljati poslove, za što dobiva primanja ( 22 ).

44. Kad je riječ o postojanju takvog odnosa podređenosti, Sud je pojasnio da ga u svakom pojedinom slučaju treba ocijeniti s obzirom na sve elemente i okolnosti svojstvene odnosima između stranaka kako bi se utvrdilo bi li, osim formalnih i ugovornih veza, stvarna situacija opravdavala da se stranka koju zaposlenik tuži kvalificira kao „poslodavac” ( 23 ).

45. Ti zahtjevi stoga općenito služe za definiranje samostalne djelatnosti i statusa radnika ( 24 ). Ne upotrebljavaju se za određivanje granica pojma „poslodavac” ( 25 ).

46. Sud je presudio i da su ugovori o radu obilježeni određenim posebnostima zato što stvaraju trajni odnos kojim se radnika uključuje u okvir određene organizacije poslovanja poduzeća ili poslodavca i zato što su vezani za mjesto izvršavanja tih radnji, a koje određuje primjenu obvezujućih odredaba prava i kolektivnih sporazuma ( 26 ).

47. U glavnom predmetu nesporno je, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, da osoba FD i društvo ROI Land Investments nisu bili formalno vezani pojedinačnim ugovorom o radu u trenutku pokretanja sudskog postupka i da između njih nije postojao odnos podređenosti, čak i ako bi se smatralo da „eventualna mogućnost da društvo ROI Land Investments izvršava utjecaj na upravljanje društvom R Swiss ništa ne bi promijenila”.

48. Međutim, ne čini mi se isključenim, na temelju objašnjenja tog suda koja se odnose na stvarnu situaciju osobe FD u odnosu na društvo ROI Land Investments, da se to društvo majka može smatrati poslodavcem u smislu članka 21. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012.

49. Naime, posebne okolnosti glavnog predmeta još jednom pokazuju jedinstvenost pojma „poslodavac” unutar grupe društava ( 27 ) i opasnosti da se smatra, s obzirom na uobičajene kriterije, da se u svim okolnostima treba uspostaviti jedinstvena veza između radnika i poslodavca, pri čemu je potonji poslodavac onaj za čiji račun taj radnik obavlja svoje dužnosti, onaj koji izvršava ovlasti upravljanja i onaj koji navedenom radniku isplaćuje plaću ili bilo koju drugu naknadu.

50. Prema mojem mišljenju, valja uzeti u obzir isprepletenost ugovornih odnosa ili raspodjelu osnovnih elemenata ugovora o radu koji mogu postojati unutar grupe društava kao i dogovore kojima takva organizacija može pogodovati ( 28 ).

51. U ovom slučaju, tužba koju je osoba FD podnijela protiv društva ROI Land Investments temelji se na obvezi tog društva da ispuni obveze svojeg poslodavca, društva R Swiss, bez koje osoba FD ne bi istog dana s potonjim poslodavcem sklopila novi ugovor ( 29 ). Ta je obveza preuzeta bez uvjeta neispunjavanja obveza tog poslodavca. Usto, u okviru tog radnog odnosa osoba FD bila je dužna konkretno obavljati isti rad koji je prethodno obavljala za račun društva ROI Land Investments. Sud koji je uputio zahtjev istaknuo je i gospodarsku vezu između ugovornog poslodavca i te treće osobe ( 30 ).

52. Prema mojem mišljenju, iz toga slijedi da prava na koja se osoba FD poziva u tužbi protiv društva ROI Land Investments proizlaze iz pojedinačnog ugovora o radu sklopljenog između osobe FD i društva R Swiss. Budući da se istodobno i bezuvjetno zapošljavanje društva ROI Land Investments odnosi na osnovni element radnog odnosa, odnosno na isplatu naknade osobi FD, ono je sastavni dio pojedinačnog ugovora o radu ( 31 ). U tom pogledu, društvo ROI Land Investments nije običan jamac, nego se zbog zajedničke primjene članaka 20. i 21. Uredbe br. 1215/2012 može kvalificirati kao poslodavac.

53. Međutim, preostaje ispitati što u glavnom predmetu omogućuje da se utvrdi postojanje druge glavne značajke radnog odnosa, odnosno obveze radnika da poslodavcu pruži usluge u zamjenu za koje prima naknadu ( 32 ).

54. Na temelju te stroge uzajamnosti obveza koje proizlaze iz radnog odnosa moglo bi biti dovoljno smatrati da se predmetnim ugovorom o jamstvu, koji je sastavni dio ugovora o radu, dotična treća osoba stavlja u položaj de facto poslodavca. Drugim riječima, time što jamči naknadu za radnika, ta treća osoba djeluje kao osoba za čiji se račun obavlja usluga.

55. Međutim, s obzirom na njegov doseg, to rješenje koje se temelji samo na formalnoj vezi koja postoji između obveza stranaka u okviru radnog odnosa ne čini mi se u potpunosti zadovoljavajućim. Prema mojem mišljenju, u obzir valja uzeti i kontekst u kojem su te obveze preuzete.

56. Slijedom toga, predlažem Sudu da utvrdi da ugovor o jamstvu sklopljen s trećom stranom ugovora o radu, u kontekstu gospodarske međuovisnosti poslodavca i te treće strane ( 33 ), odražava interes te treće osobe za izvršenje tog ugovora. Takav je kriterij Sud već prihvatio u svojoj presudi od 10. travnja 2003., Pugliese ( 34 ).

57. Kao u ovom slučaju, u predmetu u kojem je donesena ta presuda radni se odnos razvijao unutar grupe društava te su obveze postojale istodobno. Spor se odnosio na plaćanje zaposleniku putnih troškova i troškova smještaja na koje se, nakon potpisivanja ugovora o radu, obvezao prvi poslodavac ( 35 ) po čijem nalogu taj zaposlenik više nije radio ( 36 ).

58. Sud je u presudi Pugliese utvrdio da se „spor odnosi na pojedinačni ugovor o radu” ( 37 ). Nakon što je pojasnio da je potrebno ispitati u kojoj mjeri postoji veza između dvaju predmetnih ugovora o radu ( 38 ), presudio je da zaposlenik koji je povezan s dvama različitim poslodavcima može tužiti prvog poslodavca pred sudom mjesta u kojem radi za drugog poslodavca ako sam prvi poslodavac, „u trenutku sklapanja drugog ugovora, ima interes za izvršenje usluge koju će zaposlenik pružati drugom poslodavcu u mjestu koje je potonji poslodavac odabrao” ( 39 ).

59. Sud je utvrdio taj kriterij kako bi ispunio cilj odgovarajuće zaštite radnika, pri čemu se odabir usmjerava na blisku vezu između spora i suda koji je pozvan da o njemu odlučuje ( 40 ). Usto, Sud je odlučio da je takav kriterij zadovoljavajući u pogledu zahtjeva pravne sigurnosti, predvidljivosti i dobrog sudovanja ( 41 ).

60. Čini mi se da se taj kriterij interesa za izvršenje usluge koju će zaposlenik pružati, koji pokazuje stranka koja se na njega obvezala, može primijeniti u širokom smislu ( 42 ), a da nije ograničen na slučajeve u kojima je sklopljeno nekoliko ugovora o radu. Smatram da se njegova primjena može proširiti na slučaj u kojem je, kao u ovom slučaju, ugovor o jamstvu sastavni dio ugovora o radu ( 43 ). Čini mi se da je takvo tumačenje zadovoljavajuće s obzirom na načela navedena u presudi Pugliese i potvrđena u Uredbi br. 1215/2012 ( 44 ).

61. Međutim, s obzirom na činjenicu da svako poduzeće unutar grupe ima određeni opći i neizravni interes da svaki zaposlenik te grupe dobro obavi usluge, predlažem da se utvrdi granica tog kriterija „interesa za izvršenje usluge koju će zaposlenik pružati” koji služi za definiranje pojma „poslodavac”. Prema mojem mišljenju, taj interes treće osobe trebao bi biti izravan.

62. U ovom slučaju napominjem da je društvo ROI Land Investments, u skladu s odlukom kojom se upućuje prethodno pitanje, imalo „izravni interes za izvršavanje tužiteljevih obveza prema društvu R Swiss”.

63. Stoga bi, kao i u presudi Pugliese, Sud mogao definirati određene opće kriterije za ocjenu tog interesa.

64. Sud je u toj odluci pojasnio da se „postojanje interesa [za izvršenje usluge koju će zaposlenik pružati] ne smije strogo provjeravati s obzirom na formalne i isključive kriterije, nego ga treba ocijeniti općenito, uzimajući u obzir sve okolnosti slučaja” ( 45 ). Sud je netaksativno naveo različite elemente ocjene ( 46 ) koji se, prema mojem mišljenju, mogu primijeniti u pogledu interesa treće osobe u odnosu s ugovornim poslodavcem. Ti glavni elementi uključuju: – činjenicu da postoji organska ili gospodarska veza između dvaju društava koja su ugovorne strane i radnika ( 47 ); – činjenicu da je sklapanje novog ugovora o radu bilo predviđeno u trenutku poništenja ili prestanka ugovora koji je prethodno sklopljen s trećom osobom ( 48 ); – činjenicu da je prethodni ugovor poništen zbog sklapanja novog ugovora ( 49 ); – činjenicu da postoji ugovor između ugovornog poslodavca i treće osobe koji pruža okvir za supostojanje ugovora sklopljenih s radnikom; – činjenicu da treća osoba neizravno zadržava ovlast upravljanja u odnosu na zaposlenika ( 50 ), – činjenicu da treća osoba može odlučiti o trajanju djelatnosti zaposlenika kod ugovornog poslodavca.

65. Drugi elementi, do kojih sam došao s obzirom na utvrđenja suda koji je uputio zahtjev, također mi se čine relevantnima: – činjenica da je treća osoba ugovorno odgovorna za izvršenje obveza ugovornog poslodavca, osobito na zahtjev radnika, bez ikakvih ograničenja ( 51 ); – činjenica da se priroda zadaća radnika, koje je obavljao tijekom prethodnog ugovora pod vodstvom treće osobe, ostaje nepromijenjena nakon sklapanja novog ugovora ( 52 ), – činjenica da je navedeni radnik, unatoč poništenju starog ugovora, i dalje obvezan obavljati svoje djelatnosti za navedenu treću osobu ( 53 ).

66. Što se tiče svih tih kriterija, dodajem da, prema mojem mišljenju, nema razloga da ih se ograniči na pravne osobe. Fizičke osobe mogu biti i ugovorni poslodavci ili zainteresirani poslodavci unutar grupe ili mreže pojedinačnih poduzeća.

67. Slijedom toga, na sudu koji je uputio zahtjev je da ocijeni, s obzirom na te ili druge relevantnije kriterije, omogućuju li okolnosti glavnog predmeta da se utvrdi postojanje izravnog interesa treće osobe za to da radnik dobro obavi usluge na temelju ugovora o radu sklopljenog s drugom osobom iz iste grupe, iz čega se može zaključiti da se ta treća osoba može kvalificirati kao poslodavac u smislu članka 21. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012.

68. Stoga predlažem Sudu da na prvo prethodno pitanje suda koji je uputio zahtjev odgovori da se „poslodavcem” u smislu članka 21. stavaka 1. i 2. Uredbe br. 1215/2012 može smatrati fizička ili pravna osoba, neovisno o tome ima li domicil u državi članici, s kojom radnik nije sklopio ugovor o radu, nego ugovor koji je sastavni dio tog ugovora, na temelju kojeg je ta osoba odgovorna za izvršavanje poslodavčevih obveza prema tom radniku, ako ima izravni interes za dobro izvršenje navedenog ugovora.

B. Isključivost određenih pravila o nadležnosti ako tuženik nema domicil u državi članici

69. Svojim drugim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita, u slučaju da Sud smatra da spor nije obuhvaćen područjem primjene poglavlja II. odjeljka 5. Uredbe br. 1215/2012, treba li članak 6. stavak 1. te uredbe tumačiti na način da se ograničenjem koje se odnosi na članak 21. stavak 2. navedene uredbe isključuje primjena pravila o nadležnosti nacionalnog prava.

70. U tom pogledu napominjem da taj sud nije postavio isto pitanje u pogledu primjene pravila o nadležnosti navedenih u poglavlju II. odjeljku 4. te uredbe, koja su predmet trećeg i četvrtog prethodnog pitanja, iako je problematika ista.

71. Ako bi Sud na prvo prethodno pitanje trebao odgovoriti niječno jer se treća strana ugovora o radu, kao što je to slučaj u glavnom predmetu, ne može smatrati poslodavcem, spor bi stoga bio izvan područja primjene poglavlja II. odjeljka 5. Uredbe br. 1215/2012. Stoga bi se trebala primjenjivati nacionalna pravila o nadležnost iz razloga navedenih u nastavku.

72. Kao prvo, ta se pravila o nadležnosti načelno primjenjuju na tuženike koji nemaju domicil u državi članici, u skladu s tekstom članka 6. stavka 1. te uredbe, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 14.

73. Kao drugo, ne bi bilo moguće zamisliti da pravila o nadležnosti Unije izvan njihova područja primjene mogu imati blokirajući učinak na nacionalne odredbe. Usto, svaka druga analiza dovela bi do neprimjenjivosti nacionalnih pravila o nadležnosti u svim slučajevima.

74. Stoga bi odgovor na drugo pitanje suda koji je uputio zahtjev mogao biti da, u slučaju neprimjenjivosti članka 21. stavka 2. Uredbe br. 1215/2012, članak 6. stavak 1. te uredbe treba tumačiti na način da se primjenjuju pravila o nadležnosti nacionalnog prava.

75. Međutim, predlažem Sudu da obrati pozornost na tumačenje a contrario koje bi se moglo izvesti iz tako općenitog odgovora. Čini mi se da je taj oprez opravdan s obzirom na to da je sud koji je uputio zahtjev uputio na razmatranja u njemačkoj pravnoj teoriji iz kojih se postavlja pitanje o odnosu između odredbi članka 6. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012 i odredbi iz odjeljaka koji se odnose na sporove u vezi s potrošačkim ugovorima i ugovorima o radu ( 54 ).

76. Naime, člankom 6. stavkom 1. te uredbe predviđa se da se, ako tuženik nema domicil u državi članici, nadležnost suda pred kojim je pokrenut postupak uređuje nacionalnim pravom „uz iznimku primjene” ( 55 ) članka 18. stavka 1. i članka 21. stavka 2. navedene uredbe. Međutim, ti se članci nalaze u svakom od predmetnih odjeljaka navedene uredbe, nakon članka 17. stavka 1. odnosno članka 20. stavka 1., prema kojima se „nadležnost […] utvrđuje ovim odjeljkom, ne dovodeći u pitanje članak 6. […]” Uredbe br. 1215/2012 ( 56 ).

77. U Konvenciji iz Bruxellesa iz 1968., kao i u Uredbi br. 44/2001, upotrijebljeni su isti izrazi: „podložno” u članku 4. za ta dva instrumenta i „ne dovodeći u pitanje” iz članka 13. te konvencije odnosno članaka 15. i 18. te uredbe. Pravila o isključivoj nadležnosti, zatim u navedenoj uredbi ona koja se odnose na prorogaciju nadležnosti, trebala su dovesti do isključenja primjene nacionalnog prava ( 57 ).

78. Stoga se postavlja pitanje treba li u Uredbi br. 1215/2012 dodavanje pravila o nadležnosti kojima se štiti slabija stranka imati isti doseg. Moguće je nekoliko pristupa.

79. Iz teksta članka 5. te uredbe, prema kojem tuženici s domicilom u državama članicama mogu biti tuženi pred sudovima druge države članice samo na temelju pravila iz odjeljaka 2. do 7. poglavlja II. te uredbe, koji se razlikuje od teksta članka 6. stavka 1. te uredbe koji se primjenjuje na tuženike s domicilom u trećim zemljama, može se zaključiti da se nacionalna pravila o nadležnosti mogu i dalje primjenjivati uz pravila predviđena Uredbom br. 1215/2012 ( 58 ).

80. Može se tvrditi i da se člankom 21. stavkom 2. te uredbe određuje da poslodavac „može biti tužen pred sudom države članice u skladu s točkom (b) stavka 1.” ( 59 ). Radnik stoga ima pravo izbora između nadležnosti na temelju navedene uredbe i nadležnosti na temelju nacionalnog prava ( 60 ).

81. Međutim, također bi se moglo tvrditi, s obzirom na drugu rečenicu uvodne izjave 14. Uredbe br. 1215/2012, koja se odnosi na pravila o nadležnosti kojima se daje prednost s obzirom na ciljeve te uredbe ( 61 ), da se pravilima iz poglavlja II. odjeljaka 4. i 5. navedene uredbe bez razlike isključuje primjena nacionalnih prava, čak i ako bi mogla biti povoljnija za tužitelja ( 62 ).

82. Sklon sam složiti se s tom analizom koja se temelji na dosljednosti Uredbe br. 1215/2012 i njezinoj usklađenosti s prethodnim odredbama i njihovim ciljevima, čime se otklanjaju sumnje koje proizlaze iz razlika u jezičnim verzijama.

83. Podsjećam, kao prvo, na to da je u članku 6. Uredbe br. 1215/2012, na temelju općih odredbi koje se odnose na situaciju u kojoj tuženik nema domicil u državi članici, isključenje iz nacionalnog prava, koje je prethodno bilo predviđeno za pravila o isključivoj nadležnosti ( 63 ), prošireno upravo u korist potrošačâ i radnikâ, pri čemu je zadržano načelo primjene nacionalnih pravila o nadležnosti ( 64 ). Stoga je, prema mojem mišljenju, riječ o iznimkama od tog načela.

84. Kao drugo, ističem da je u odjeljcima Uredbe br. 1215/2012 koji se odnose na potrošače i radnike, koji su kvalificirani kao „slabije stranke” ( 65 ), zadržano ograničenje ( 66 ) u pogledu primjene određenih općih odredbi, uključujući članak 6. te uredbe. Iz kombinacije tih odredbi zaključujem da se članak 6. navedene uredbe odnosi na opću situaciju svakog tuženika s domicilom u trećoj državi i da se upućivanjem u toj odredbi na članak 21. stavak 2. te uredbe utvrđuju pravila koja se primjenjuju na posebnu situaciju poslodavca kojeg radnik tuži. Prema tome, zakonodavac je odlučio da se nacionalna pravila primjenjuju kada je tuženik radnik.

85. Slijedom toga, ne može se odstupiti od načela koje je primijenio Sud, prema kojem, kada se primjenjuju pravila o nadležnosti iz poglavlja II. odjeljka 5. Uredbe br. 1215/2012, ona trebaju imati prednost pred nacionalnim pravilima o nadležnosti, čak i ako su ta pravila povoljnija za radnika jer nisu samo posebna, nego i iscrpna ( 67 ).

86. U tim okolnostima smatram da je ispunjen cilj uredbi primjenjivih u području suradnje u građanskim stvarima koji se odnosi na ujednačavanje pravila o sukobu nadležnosti i zahtjev predvidljivosti pravila o nadležnosti i ograničenja nadležnih sudova u uvjetima kojima se štite dotične slabije stranke, s obzirom na to da su ta pravila o nadležnosti teoretski primjenjiva ( 68 ).

87. S obzirom na sva ta razmatranja, predlažem Sudu da na drugo prethodno pitanje odgovori da članak 6. stavak 1. Uredbe br. 1215/2012 treba tumačiti na način da je primjena pravila o nadležnosti nacionalnog prava isključena ako su ispunjeni uvjeti za primjenu članka 21. stavka 2. te uredbe.

C. Nadležnost za potrošačke ugovore

88. Svojim trećim i četvrtim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita može li se radnik koji se nalazi u situaciji kao što je ona u ovom slučaju pozvati na odredbe o zaštiti potrošača kako bi utemeljio svoju nadležnost.

89. Treće pitanje odnosi se na odredbe članka 17. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012. Četvrto pitanje odnosi se na odredbe članka 6. stavka 1. Uredbe Rim I. One kao zajednički predmet imaju ugovore koje je sklopila fizička osoba „u svrhu za koju se smatra da je izvan [njezine] struke ili profesije”.

90. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev ( 69 ), valja utvrditi obuhvaća li „profesionalna djelatnost” u smislu tih odredbi ne samo samostalnu nego i nesamostalnu djelatnost.

91. Budući da materijalno područje primjene i odredbe Uredbe Rim I trebaju biti u skladu s, među ostalim, pravilima o sudskoj nadležnosti ( 70 ), treće i četvrto prethodno pitanje ispitat ću zajedno u njihovu prvom dijelu, a zatim u njihovu drugom dijelu. Što se tiče Uredbe br. 1215/2012, sud koji je uputio zahtjev uputio je svoje treće prethodno pitanje u slučaju niječnog odgovora na prvo prethodno pitanje. Budući da predlažem Sudu da na njega odgovori potvrdno, sljedeća se analiza iznosi podredno.

1. Pojam „profesionalna djelatnost” u smislu Uredbe br. 1215/2012 i Uredbe Rim I

92. Prvim dijelom svojeg trećeg i četvrtog prethodnog pitanja sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud treba li članak 17. stavak 1. Uredbe br. 1215/2012 i članak 6. stavak 1. Uredbe Rim I tumačiti na način da pojam „profesionalna djelatnost” obuhvaća nesamostalnu djelatnost osoba u radnom odnosu.

93. Podsjećam na to da je to jedan od uvjeta za primjenu pravila o nadležnosti kojima se štite potrošači ( 71 ). Tumačenje pojma „profesionalna djelatnost” osjetljivo je jer različite jezične verzije članka 17. Uredbe br. 1215/2012 ( 72 ) nisu dosljedne ni unutar te uredbe ni s odredbama iz članka 6. Uredbe Rim I.

94. Naime, u francuskoj i drugim jezičnim verzijama potrošač je u članku 17. stavku 1. prvoj rečenici Uredbe br. 1215/2012 definiran kao osoba koja je sklopila ugovor „u svrhu koja se može smatrati da je izvan njegove profesionalne ili gospodarske djelatnosti”, dok je u istom stavku u točki (c) druga ugovorna strana osoba „koja obavlja trgovačku ili profesionalnu djelatnost” ( 73 ). Suprotno tomu, u njemačkoj ( 74 ) i drugim jezičnim verzijama ( 75 ) isti se izrazi upotrebljavaju za djelatnosti potrošača i njegova suugovaratelja. U drugim jezičnim verzijama postoje različiti izrazi bez zajedničkih pojmova za definiranje potrošača i tuženikove djelatnosti ( 76 ).

95. Osim toga, izrazi upotrijebljeni u članku 6. stavku 1. Uredbe Rim I za definiranje potrošača i poduzetnika ne odgovaraju uvijek onima koji su upotrijebljeni u članku 17. Uredbe br. 1215/2012. Tako se, primjerice, u francuskoj jezičnoj verziji pojam „professionnel” definira upućivanjem na „activité professionnelle”, a ne na „activité commerciale et professionnelle”, kao što je to navedeno u članku 17. stavku 1. točki (c) te uredbe.

96. U tim uvjetima, čini mi se da se tumačenje predmetnih odredbi treba temeljiti na definiciji pojma „potrošač” ( 77 ). Sud je nedavno podsjetio, kad je riječ o Uredbi br. 1215/2012, da „samo ugovori koji su sklopljeni izvan svake profesionalne djelatnosti ili svrhe i neovisno o njoj, s jedinim ciljem zadovoljavanja privatnih potrošačkih potreba pojedinca ( 78 ), spadaju u poseban sustav predviđen navedenom uredbom u području zaštite potrošača kao navodno slabije stranke” ( 79 ).

97. Prema tome, Sud u svojoj ustaljenoj sudskoj praksi očito nije pravio razliku ovisno o tome je li profesionalna djelatnost samostalna ili nije, na temelju povijesti razvoja odredbi o zaštiti potrošača koje su prvotno bile sadržane u Konvenciji iz Bruxellesa iz 1968 ( 80 ).

98. Osoba FD tvrdi da je njemački sud nadležan na temelju činjenice da je ugovor o jamstvu na kojem se temelji njezina tužba sklopljen u svrhu za koju se može smatrati da je izvan njezine profesionalne ili gospodarske djelatnosti. Kako bi se smatralo da su nesamostalne djelatnosti obuhvaćene pojmom „potrošač”, ističe da zaposlenici svoju naknadu koriste za „pokrivanje vlastitih potreba”.

99. Međutim, u skladu s takvom logikom, trebalo bi uključiti i druge samozaposlene poduzetnike, kao što su obrtnici, industrijski proizvođači, poljoprivrednici ili samozaposleni trgovci, koji u svakodnevnom životu ostvaruju jednaku korist od svojih plaća kao i zaposlenici. Usto, ako potrošač upotrebljava ili konzumira robu ili usluge i koristi se svojom plaćom u tu svrhu, ta se plaća ne može smatrati predmetom potrošnje u smislu poglavlja II. odjeljka 4. Uredbe br. 1215/2012.

100. Osim toga, mogao bi se prihvatiti sustavni argument. Naime, zakonodavac Unije predvidio je različite sudove za potrošače i radnike. Široko tumačenje područja primjene pravila o nadležnosti u korist potrošača u takvoj situaciji ( 81 ) dovelo bi do zaobilaženja izbora zakonodavca da definira posebna pravila koja se odnose na radnike, koja im ne dopuštaju pokretanje postupka pred sudom njihova domicila, kao potrošačima, kako bi se dala prednost blizini mjesta njihova rada u pogledu suda pred kojim se pokreće postupak.

101. Naposljetku, dodajem, kao i Komisija, da se takvo tumačenje ne može opravdati nepostojanjem odredbe primjenjive na situaciju koja se ne predviđa Uredbom br. 1215/2012 ( 82 ).

102. Slijedom toga, predlažem Sudu da na prvi dio trećeg i četvrtog prethodnog pitanja suda koji je uputio zahtjev odgovori na način da pojam „profesionalna djelatnost” u smislu članka 17. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012 i članka 6. stavka 1. Uredbe Rim I obuhvaća nesamostalnu djelatnost osoba u radnom odnosu.

2. Kvalifikacija ugovora kojim se radniku jamči izvršenje poslodavčevih obveza

103. Drugim dijelom trećeg i četvrtog prethodnog pitanja sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud treba li članak 17. stavak 1. Uredbe br. 1215/2012 i članak 6. stavak 1. Uredbe Rim I tumačiti na način da pojam „profesionalna djelatnost” obuhvaća ugovor o jamstvu na temelju kojeg je treća osoba izravno odgovorna prema radniku za izvršenje obveza koje proizlaze iz pojedinačnog ugovora o radu sklopljenog s poslodavcem.

104. To se pitanje postavlja samo ako pojam „profesionalna djelatnost” ne obuhvaća pojam zaposlenika, što može opravdati međunarodnu nadležnost suda koji je uputio zahtjev.

105. Budući da je prethodno odbacio takvo rješenje, podredno predlažem Sudu da odgovori sudu koji je uputio zahtjev da je obveza, iako jednostrana ( 83 ), sklopljena s radnikom, čiji je cilj ispunjenje obveza njegova poslodavca, a ne ispunjavanje privatnih potreba, izravno povezana s ugovorom o radu. Stoga nije sklopljen „izvan svake profesionalne djelatnosti ili svrhe i neovisno o njoj” ( 84 ).

106. U ovom slučaju, s obzirom na to da okolnosti sklapanja ugovora o jamstvu i njegov sadržaj trebaju dovesti do zaključka da je on sastavni dio ugovora o radu ( 85 ), valja zaključiti da on ovisi o profesionalnoj djelatnosti osobe FD. U tom bi se pogledu odluka Suda o isključenju ugovorâ o radu iz područja primjene Direktive 93/13/EEZ ( 86 ) mogla prenijeti ( 87 ).

107. Slijedom toga, podredno predlažem Sudu da odgovori na drugi dio trećeg i četvrtog prethodnog pitanja suda koji je uputio zahtjev da je ugovor o jamstvu koji je sastavni dio ugovora o radu, na temelju kojeg je osoba odgovorna za izvršavanje poslodavčevih obveza prema radniku, obuhvaćen pojmom „profesionalna djelatnost” u smislu članka 17. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012 i članka 6. stavka 1. Uredbe Rim I.

V. Zaključak

108. S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud, Njemačka) odgovori na sljedeći način: Najprije: 1. Članak 21. stavke 1. i 2. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način da se „poslodavcem” može smatrati fizička ili pravna osoba, neovisno o tome ima li domicil u državi članici, s kojom radnik nije sklopio ugovor o radu, nego ugovor koji je sastavni dio tog ugovora, na temelju kojeg je ta osoba odgovorna za izvršavanje poslodavčevih obveza prema tom radniku, ako ima izravan interes za dobro izvršenje navedenog ugovora. Sud koji je uputio zahtjev općenito treba ocijeniti postoji li takav izravni interes, uzimajući u obzir sve okolnosti slučaja. 2. Članak 6. stavak 1. Uredbe br. 1215/2012 treba tumačiti na način da je primjena pravila o nadležnosti nacionalnog prava isključena ako su ispunjeni uvjeti za primjenu članka 21. stavka 2. te uredbe. Podredno, ako Sud smatra da spor nije obuhvaćen područjem primjene članka 21. stavka 2. Uredbe br. 1215/2012: 3. Članak 17. stavak 1. Uredbe br. 1215/2012 i članak 6. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) treba tumačiti na način da pojam „profesionalna djelatnost” obuhvaća nesamostalnu djelatnost osoba u radnom odnosu. 4. Članak 17. stavak 1. Uredbe br. 1215/2012 i članak 6. stavak 1. Uredbe br. 593/2008 treba tumačiti na način da je ugovor o jamstvu, koji je sastavni dio ugovora o radu na temelju kojeg je osoba odgovorna za izvršavanje poslodavčevih obveza prema radniku, obuhvaćen pojmom „profesionalna djelatnost”.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) SL 2012., L 351, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. i ispravci SL 2014., L 160, str. 40. i SL 2016., L 202, str. 57.)

( 3 ) SL 2008., L 177, str. 6. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 109. i ispravci SL 2015., L 66, str. 22. i SL 2019., L 149, str. 85.). U daljnjem tekstu: Uredba Rim I

( 4 ) Prema tekstu odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, u skladu s utvrđenjima Landesarbeitsgerichta (Zemaljski radni sud, Njemačka), koja društvo ROI Land Investments nije osporavalo, „odnos pružanja usluga” bio je „prenesen” na društvo R Swiss samo zbog „poreznog planiranja”, a da se pritom nije promijenila djelatnost osobe FD koja se sastoji u traženju ulagača za njegove projekte u području nekretnina na europskom tržištu, uključujući Njemačku.

( 5 ) Prema utvrđenjima suda koji je uputio zahtjev, riječ je o društvu ROI Land Investments.

( 6 ) Nije navedeno ispunjava li osoba FD uvjete za sustav jamstva uspostavljen u Njemačkoj na temelju Direktive 2008/94/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o zaštiti zaposlenika u slučaju insolventnosti njihovog poslodavca (SL 2008., L 283, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 128.)

( 7 ) Uredba Vijeća od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.)

( 8 ) Vidjeti osobito presudu od 16. studenoga 2016., Schmidt (C‑417/15, EU:C:2016:881, t. 26. i navedena sudska praksa) i, kad je riječ o potrošačkom ugovoru, presudu od 3. listopada 2019., Petruchová (C‑208/18, EU:C:2019:825, t. 38.). Na to se načelo podsjeća u uvodnoj izjavi 34. Uredbe br. 1215/2012 za propise koji zamjenjuju Konvenciju iz Bruxellesa od 27. rujna 1968. o [sudskoj] nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3.), kako je izmijenjena Konvencijom od 9. listopada 1978. (SL 1978., L 304, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 5.), Konvencijom od 25. listopada 1982. (SL 1982., L 388, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 4., str. 3.) i Konvencijom od 26. svibnja 1989. (SL 1989., L 285, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 14., str. 39.), u daljnjem tekstu: Konvencija iz Bruxellesa iz 1968.

( 9 ) Za detaljan pregled sudske prakse i zakonodavne povijesti tih odredbi vidjeti Gaudemet‑Tallon, H., i Ancel, M.-É., Compétence et exécution des jugements en Europe – Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1998 et 2007), L. G. D. J., Pariz, 2018. (6. izdanje), str. 457. i sljedeće, te Grušić, U., The European Private International Law of Employment, Cambridge University Press, Cambridge, 2015., str. 58. do 62.

( 10 ) Vidjeti dosljednost između članka 5. točke 1. Konvencije iz Bruxellesa iz 1968., članka 19. Uredbe br. 44/2001 i članka 21. Uredbe br. 1215/2012. Sveobuhvatni pregled tih odredbi dostupan je na sljedećoj internetskoj stranici: http://www.lynxlex.com/sites/default/files/files/Tableau%20panoramique%20de%20Bruxelles%20 %C3 %A0 %20Lugano.pdf.

( 11 ) Prema tome, zaposlenik na temelju odredbi članka 21. stavka 1. točke (b) navedene uredbe može tužiti svojeg poslodavca u državi članici pred sudom mjesta u kojem redovno obavlja svoj rad ili, pod određenim uvjetima, mjesta u kojem se nalazi poslovna jedinica koja ga je zaposlila.

( 12 ) Ta je konvencija odobrena u ime Europske zajednice Odlukom Vijeća 2009/430/EZ od 27. studenoga 2008. (SL 2009., L 147, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 128.), tzv. Luganska konvencija II.

( 13 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 30. rujna 2021., Commerzbank (C‑296/20, EU:C:2021:784, t. 33. i navedena sudska praksa).

( 14 ) Vidjeti presude od 14. rujna 2017., Nogueira i dr. (C‑168/16 i C‑169/16, EU:C:2017:688, t. 55.) i od 8. svibnja 2019., Kerr (C‑25/18, EU:C:2019:376, t. 36.).

( 15 ) Vidjeti presudu od 22. travnja 2021., Austrian Airlines (C‑826/19, EU:C:2021:318, t. 22.).

( 16 ) Vidjeti osobito presudu od 10. prosinca 2020., Personal Exchange International (C‑774/19, u daljnjem tekstu: presuda Personal Exchange International, EU:C:2020:1015, t. 27.).

( 17 ) Vidjeti konkretnije, kad je riječ o potrošačkim ugovorima, presudu od 19. siječnja 1993., Shearson Lehman Hutton (C‑89/91, EU:C:1993:15, t. 16. i navedena sudska praksa) i presudu Personal Exchange International (t. 24.). Kad je riječ o ugovorima o radu, vidjeti presudu od 22. svibnja 2008., Glaxosmithkline i Laboratoires Glaxosmithkline (C‑462/06, EU:C:2008:299, t. 28. i navedena sudska praksa).

( 18 ) Vidjeti, kao primjer, presudu od 21. siječnja 2016., SOVAG (C‑521/14, EU:C:2016:41, t. 37.).

( 19 ) Vidjeti također, za nedavni podsjetnik na različite kriterije koji proizlaze iz sudske prakse Suda u području socijalne sigurnosti, radnih odnosa i međunarodnog privatnog prava, mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Pikamäea u predmetu AFMB i dr. (C‑610/18, EU:C:2019:1010, t. 41. do 55.).

( 20 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 25. veljače 2021., Markt24 (C‑804/19, EU:C:2021:134, t. 24. i navedena sudska praksa).

( 21 ) Ako ne postoji odnos podređenosti, odnos između stranaka može se kvalificirati kao ugovor o pružanju usluga iz članka 7. stavka 1. točke (b) druge alineje Uredbe br. 1215/2012. Vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2015., Holterman Ferho Exploitatie i dr. (C‑47/14, dalje u tekstu: presuda Holterman Ferho Exploitatie i dr., EU:C:2015:574, t. 51. i 58.). Međutim, ta se odredba primjenjuje samo na tuženika koji ima domicil u državi članici.

( 22 ) Vidjeti osobito presude od 11. travnja 2019., Bosworth i Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:310, t. 25. i navedena sudska praksa) i od 25. veljače 2021., Markt24 (C‑804/19, EU:C:2021:134, t. 25. i navedena sudska praksa).

( 23 ) Vidjeti presudu od 11. travnja 2019., Bosworth i Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:310, t. 26. i 27. i navedena sudska praksa). Vidjeti po analogiji i presudu od 15. prosinca 2011., Voogsgeerd (C‑384/10, u daljnjem tekstu: presuda Voogsgeerd, EU:C:2011:842, t. 62.).

( 24 ) Vidjeti presudu Holterman Ferho Exploitatie i dr. (t. 41.). Usto, za podsjetnik na pojam „radnik” u smislu članka 45. UFEU‑a vidjeti mišljenje nezavisne odvjetnice V. Trstenjak u predmetu Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:564, t. 88.) i presudu Holterman Ferho Exploitatie i dr. (t. 41.).

( 25 ) Za usporedbu, vidjeti presudu Voogsgeerd (t. 65.), u kojoj je Sud za Rimsku konvenciju o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze otvorena za potpisivanje u Rimu 19. lipnja 1980. (SL 1980., L 266, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 13., str. 7.), presudio da se „poslovna jedinica poduzeća koje nije ona koja je formalno navedena kao poslodavac, ali je s njime povezana, može kvalificirati kao ‚poslovna jedinica’ ako se na temelju objektivnih elemenata može utvrditi postojanje stvarne situacije koja se razlikuje od one koja proizlazi iz odredbi ugovora, i to iako ovlast upravljanja nije formalno prenesena na to drugo poduzeće”.

( 26 ) Vidjeti presudu Holterman Ferho Exploitatie i dr. (t. 39. i navedena sudska praksa).

( 27 ) Vidjeti, u pogledu traženja trajnog odnosa kojim je zaposlenik uključen u okvir određene organizacije poslovanja tog društva, presudu Holterman Ferho Exploitatie i dr. (t. 45.). Kao primjer vidjeti i mišljenje nezavisnog odvjetnika H. Saugmandsgaarda Øea u predmetu Bosworth i Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:65, t. 104. i 105.).

( 28 ) Vidjeti u tom pogledu mišljenje nezavisnog odvjetnika F. G. Jacobsa u predmetu Pugliese (C‑437/00, EU:C:2002:511, t. 38.). Vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika H. Saugmandsgaarda Øea u predmetu Bosworth i Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:65, t. 109.).

( 29 ) Vidjeti točke 16. i 24. i bilješku 4. ovog mišljenja.

( 30 ) Vidjeti točke 14. i 15. ovog mišljenja.

( 31 ) U tom je smislu osigurana usklađenost s Uredbom Rim I, čijim se člankom 8. određuje pravo koje se primjenjuje na ugovor o radu. Vidjeti, po analogiji, kad je riječ o uvjetima primjene kriterija koje je utvrdio zakonodavac, presudu Voogsgeerd (t. 44. do 51.).

( 32 ) Vidjeti točku 43. ovog mišljenja.

( 33 ) Vidjeti točke 50. i 52. ovog mišljenja.

( 34 ) C‑437/00, u daljnjem tekstu: presuda Pugliese, EU:C:2003:219

( 35 ) Vidjeti presudu Pugliese (t. 6. i 10.).

( 36 ) Zaposlenik je uzastopno sklopio dva ugovora o radu s dvama poslodavcima. Prvi je poslodavac bio u potpunosti obaviješten o sklapanju drugog ugovora te je pristao na suspenziju prvog ugovora (točka 13. te presude) zbog premještaja tog zaposlenika na radno mjesto u drugom društvu u kojem je taj poslodavac držao 21 % udjela (točka 5. navedene presude).

( 37 ) Presuda Pugliese (t. 15.). U svojem mišljenju u predmetu Pugliese (C‑437/00, EU:C:2002:511), u točki 44., nezavisni odvjetnik F. G. Jacobs razmotrio je sljedeće pitanje: „Je li riječ o sporu u vezi sa ‚stvarima koje se odnose na pojedinačni ugovor o radu’?”. U točki 45. i sljedećim točkama smatrao je da se odnos koji postoji između radnika i tuženika ne smije razlikovati od ugovora o radu u smislu članka 5. stavka 1. Konvencije iz Bruxellesa iz 1968., unatoč suspenziji obveze rada za potonjeg tuženika i činjenici da je predmet spora bilo izvršenje ugovora različitog od prvotnog ugovora o radu. Smatrao je, među ostalim, da predmetni dogovori čine „cjelinu koja je imala i nikada nije izgubila prirodu ugovora o radu”, pri čemu je istaknuo da učinci tog ugovora koji su zadržani, kao što su plaćanje doprinosa za osiguranje i priznavanje radnog staža, predstavljaju karakteristične obveze poslodavca prema njegovu zaposleniku.

( 38 ) Vidjeti presudu Pugliese (t. 21.).

( 39 ) Točka 23. te presude. Moje isticanje

( 40 ) Vidjeti presudu Pugliese (t. 17. i 18.). Vidjeti u istom smislu presudu od 21. lipnja 2018., Petronas Lubricants Italy (C‑1/17, EU:C:2018:478, t. 23. i 24. i navedena sudska praksa).

( 41 ) Vidjeti presudu Pugliese (t. 16.).

( 42 ) Vidjeti u istom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika H. Saugmandsgaarda Øea u predmetu Bosworth i Hurley (C‑603/17, EU:C:2019:65, t. 109.).

( 43 ) Vidjeti točku 52. ovog mišljenja.

( 44 ) Vidjeti uvodne izjave 15., 16., 18. i 21. te uredbe. Vidjeti po analogiji presudu od 4. listopada 2018., Feniks (C‑337/17, EU:C:2018:805, t. 34. i 36.).

( 45 ) Presuda Pugliese (t. 24.)

( 46 ) Presuda Pugliese (t. 24.)

( 47 ) Vidjeti u ovom slučaju točke 14. i 15. ovog mišljenja.

( 48 ) Vidjeti u ovom slučaju točku 14. tog mišljenja.

( 49 ) Vidjeti u tom pogledu točku 14. ovog mišljenja.

( 50 ) To, prema utvrđenjima suda koji je uputio zahtjev, u ovom slučaju ne postoji. Vidjeti točku 47. ovog mišljenja, koju treba usporediti s točkom 49.

( 51 ) Vidjeti u ovom slučaju točke 16. i 24. ovog mišljenja.

( 52 ) Vidjeti u ovom slučaju točku 24. tog mišljenja.

( 53 ) Vidjeti razmatranja u bilješci 4. ovog mišljenja.

( 54 ) Vidjeti u istom smislu Gaudemet‑Tallon, H., i Ancel, M.-É., Compétence et exécution des jugements en Europe – Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1998 et 2007), L. G. D. J., Pariz, 2018. (6. izdanje), str. 464. i bilješka 167.

( 55 ) Riječ je o istom pojmu koji se koristi u članku 4. Uredbe br. 1215/2012.

( 56 ) Moje isticanje. Vidjeti istu razliku i u tekstu u njemačkoj, engleskoj i poljskoj jezičnoj verziji.

( 57 ) Međutim, napominjem da se u Uredbi br. 44/2001, kao i u Uredbi br. 1215/2012, u tim člancima pojavljuju isti izrazi u španjolskoj („sin perjuicio”), danskoj („jf. dog”), talijanskoj („salva/fatty to salvo”), nizozemskoj („onverminderd”), portugalskoj („sem prejuízo”) i švedskoj („om inte annat”) jezičnoj verziji.

( 58 ) Vidjeti u tom smislu Garcimartín Álferez, F. J., i Sánchez Fernández, S., „El nuevo Reglamento Bruselas I: qué ha cambiado en el ámbito de la competencia judicial”, Revista española de derecho europeo, Marcial Pons Ediciones Jurídicas y Sociales, Madrid, br. 48, 2013., str. 3. do 6., i Pohl, M., „Die Neufassung der EuGVVO – im Spannungsfeld zwischen Vertrauen und Kontrolle”, Praxis des Internationalen Privat- und Verfahrensrechts (IPRax), Verlag Ernst und Werner Gieseking GmbH, Köln, sv. 2., 2013., str. 109. do 111.

( 59 ) Moje isticanje

( 60 ) Vidjeti Nord, N., „Refonte du règlement ‚Bruxelles I’ et protection du travailleur”, La Semaine Juridique Social, LexisNexis, Pariz, br. 52, 2014., str. 3., t. 19.

( 61 )

( 62 ) Vidjeti u tom pogledu Nord, N., „Refonte du règlement ‚Bruxelles I’ et protection du travailleur”, La Semaine Juridique Social, LexisNexis, Pariz, br. 52, 2014., str. 3. i 4., t. 20. Kad je riječ o pravilima u području ugovora o radu vidjeti Cuniberti, G., „La réforme du Règlement Bruxelles I”, Droit et procédures – EJT, Dalloz, Pariz, br. 2, 2013., t. 37.

( 63 ) Vidjeti u tom smislu izvješće P. Jenarda o Konvenciji od 27. rujna 1968. o [sudskoj] nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1979., C 59, str. 1.), osobito str. 21.

( 64 ) Vidjeti u pogledu povijesti te odredbe, osobito Gaudemet‑Tallon, H., i Ancel, M.-É., Compétence et exécution des jugements en Europe – Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1998 et 2007), L. G. D. J., Pariz, 2018. (6. izdanje), str. 137.

( 65 ) Uvodna izjava 18. te uredbe

( 66 ) Taj je pojam preuzet iz izvješća M. P. Jenarda, op. cit., str. 33.

( 67 ) Vidjeti u tom smislu presude od 22. svibnja 2008., Glaxosmithkline i Laboratoires Glaxosmithkline(C‑462/06, EU:C:2008:299, t. 18.) i od 25. veljače 2021., Markt24 (C‑804/19, EU:C:2021:134, t. 33. i 34. i navedena sudska praksa).

( 68 ) Vidjeti u istom smislu Nord, N., „Refonte du règlement ‚Bruxelles I’ et protection du travailleur”, La Semaine Juridique Social, LexisNexis, Pariz, br. 52, 2014., str. 3. i 4., t. 20., te Cuniberti, G., „La réforme du Règlement Bruxelles I”, Droit et procédures – EJT, Dalloz, Pariz, br. 2, 2013., t. 37. Vidjeti i Temming, F., i Glatz, P., „Vorlagen an den EuGH, Arbeitsrecht, Haftung aus Arbeitsvertrag/Rechtsnachfolger”, Zeitschrift für europäisches Sozial- und Arbeitsrecht (ZESAR), Erich Schmidt Verlag, Berlin, br. 5/6, 2021., str. 230., osobito str. 232.

( 69 ) Vidjeti točku 26. i bilješku 74. ovog mišljenja.

( 70 ) Vidjeti točku 35. ovog mišljenja.

( 71 ) Vidjeti presudu od 26. ožujka 2020., Primera Air Scandinavia (C‑215/18, EU:C:2020:235, t. 56. i navedena sudska praksa) i presudu Personal Exchange International (t. 27.).

( 72 ) Članak 15. prethodne Uredbe br. 44/2001 sastavljen je na isti način. Vidjeti u tom pogledu, u predmetu u kojem je donesena presuda Personal Exchange International,, dvojbe suda koji je uputio zahtjev na temelju slovenske jezične verzije (t. 21. te presude).

( 73 ) Moje isticanje. Ista dihotomija postoji u španjolskoj i talijanskoj jezičnoj verziji.

( 74 ) U oba se stavka pojavljuje izraz „berufliche oder gewerbliche Tätigkeit”. Prema pojašnjenjima suda koji je uputio zahtjev, poteškoća u tumačenju tog izraza proizlazi iz dodavanja pojma „gewerblich” pojmu „beruflich”, koji ima vrlo široko značenje. Iz toga se može zaključiti da su obuhvaćene samo samostalne djelatnosti ili djelatnosti slobodnih zanimanja.

( 75 ) Vidjeti, na primjer, poljsku jezičnu verziju („zawodow‑lub gospodarcză”) ili portugalsku jezičnu verziju („atividade comercial ou profissional”). U danskoj jezičnoj verziji upotrebljava se samo jedan pojam („erhvervsmæssige virksomhed”), ali dva puta na ujednačen način.

( 76 ) Vidjeti, na primjer, englesku jezičnu verziju („trade or profession”/„commercial or professional activities”), nizozemsku jezičnu verziju („bedrijfs of beroepsmatig”/„commerciële of beroepsactiviteiten”), ili švedsku jezičnu verziju („affärsverksamhet eller yrkesverksamhet”/„kommersiell verksamhet eller yrkesverksamhet”).

( 77 ) U jezičnim verzijama koje sam ispitao primjećujem da pojam „potrošač” označava osobu koja samo upotrebljava robu ili uslugu. Prema tome, potrošač se nalazi u suprotnoj situaciji od radnika koji proizvodi robu ili nudi usluge za račun svojeg poslodavca. Vidjeti u tom smislu presudu Personal Exchange International (t. 38.).

( 78 ) Moje isticanje

( 79 ) Presuda od 3. listopada 2019., Petruchová (C‑208/18, EU:C:2019:825, t. 42. i navedena sudska praksa). Vidjeti također, za podsjetnik, djelomično općenito, na iste kriterije u pogledu članaka 15. do 17. Uredbe br. 44/2001, presudu Personal Exchange International (t. 29. do 31. i navedena sudska praksa).

( 80 ) Vidjeti izvješće P. Schlossera o Konvenciji o pristupanju Kraljevine Danske, Irske i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske Konvenciji o sudskoj nadležnosti i izvršavanju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima i Protokolu o njezinu tumačenju od strane Suda (SL 1979., C 59, str. 71.) (osobito str. 118., t. 153.) i presudu od 14. ožujka 2013., Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165, t. 32. i navedena sudska praksa).

( 81 ) Vidjeti, za usporedbu, presudu Personal Exchange International, koja se odnosi na ugovor o igri pokera koji je osoba koja redovito ostvaruje znatnu dobit sklopila na internetu.

( 82 ) U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev naglasio je da se cilj zaštite slabije stranke, naveden u uvodnim izjavama 14. i 18. Uredbe br. 1215/2012, prema stanju pozitivnog prava ne bi mogao ispuniti ako bi se priznalo da se zaposleniku u grupi društava odbija radni odnos kako bi ga se isključilo iz primjene pravila o nadležnosti koja se primjenjuju na potrošače ili, suprotno tomu, nepostojanje takvog radnog odnosa kako bi se opravdala neprimjenjivost pravila koja su tom uredbom također predviđena u interesu radnikâ.

( 83 ) Vidjeti po analogiji presudu od 14. svibnja 2009., Ilsinger (C‑180/06, EU:C:2009:303, t. 51.).

( 84 ) Vidjeti točku 96. ovog mišljenja.

( 85 ) Vidjeti točku 52. ovog mišljenja.

( 86 ) Direktiva Vijeća od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.)

( 87 ) Vidjeti presudu od 21. ožujka 2019., Pouvin i Dijoux (C‑590/17, EU:C:2019:232, t. 32.).