ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktivu 98/59 o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na kolektivno otkazivanje treba tumačiti na način da joj se u načelu ne protivi nacionalni propis na temelju kojeg poslodavac može, ako ne postoji sporazum s predstavnicima radnika o planiranom kolektivnom otkazivanju, provesti takvo otkazivanje samo pod uvjetom da nadležno nacionalno tijelo javne vlasti kojem se mora priopćiti to planirano kolektivno otkazivanje ne donese – u roku predviđenom navedenim propisom, a nakon razmatranja spisa i procjene uvjeta na tržištu rada, stanja poduzeća i interesa nacionalnog gospodarstva – obrazloženu odluku kojom se ne odobrava provedba svih ili dijela planiranih otkazivanja. Međutim, tomu nije tako ako se ovisno o slučaju pokaže, a što je na nacionalnom sudu da provjeri, da je s obzirom na tri kriterija procjene na koje upućuje taj propis i način na koji navedeno tijelo javne vlasti konkretno primjenjuje te kriterije pod nadzorom nadležnih sudova posljedica navedenog propisa ta da odredbama te direktive oduzima njihov koristan učinak.

Naime, Direktiva 98/59 osigurava samo djelomično usklađivanje pravila o zaštiti radnika u slučaju kolektivnog otkazivanja, odnosno utvrđuje postupak koji se mora slijediti prilikom takvih otkazivanja. Dakle, ta direktiva ne ugrožava slobodu poslodavca da provede odnosno ne provede kolektivno otkazivanje. Navedena direktiva ne propisuje, među ostalim, okolnosti u kojima poslodavac mora provesti kolektivno otkazivanje i ne utječe na njegovu slobodu procjene mora li i kada izraditi planove za kolektivno otkazivanje. Stoga, materijalni uvjeti kojima je, ovisno o slučaju, podvrgnuta mogućnost poslodavca da provede ili ne provede kolektivno otkazivanje u načelu nisu obuhvaćeni primjenom Direktive 98/59, nego, posljedično, ostaju u nadležnosti država članica.

Međutim, iako Direktiva 98/59 osigurava samo djelomično usklađivanje pravila o zaštiti radnika u slučaju kolektivnog otkazivanja, posljedica takvog ograničenog usklađivanja ne može biti oduzimanje korisnog učinka člancima 2. do 4. te direktive. Stoga država članica ne može, među ostalim, donijeti nacionalnu mjeru koja bi, iako jamči pojačanu razinu zaštite prava radnika protiv kolektivnog otkazivanja, imala za posljedicu oduzimanje korisnog učinka člancima 2. do 4. navedene direktive. To bi bilo tako u slučaju postojanja nacionalnog propisa koji kolektivno otkazivanje podvrgava prethodnom odobrenju tijela javne vlasti ako bi u praksi bila isključena svaka stvarna mogućnost da poslodavac provede takvo kolektivno otkazivanje zbog, primjerice, kriterija u odnosu na koje je navedeno tijelo pozvano donijeti odluku odnosno zbog načina na koji ih ono tumači i konkretno primjenjuje.

(t. 29.‑31., 33., 36.‑38., 44. i t. 1. izreke)
Predmet C‑355/15

Bietergemeinschaft Technische Gebäudebetreuung GesmbH und Caverion Österreich GmbH

protiv

Universität für Bodenkultur Wien

i

VAMED Management und Service GmbH & Co. KG in Wien

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgerichtshof)

„Zahtjev za prethodnu odluku – Javna nabava – Direktiva 89/665/EEZ – Postupci pravne zaštite koji se odnose na sklapanje ugovora o javnoj nabavi – Članak 1. stavak 3. – Pravni interes – Članak 2.a stavak 2. – Pojam ‚zainteresirani ponuditelj’ – Pravo ponuditelja kojeg je javni naručitelj konačno isključio da zatraži pravnu zaštitu protiv naknadne odluke o dodjeli ugovora”

Sažetak – Presuda Suda (osmo vijeće) od 21. prosinca 2016.

Usklađivanje zakonodavstava – Postupci pravne zaštite koji se odnose na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i javnim radovima – Direktiva 89/665 – Obveza država članica da propišu postupak pravne zaštite – Pristup postupcima pravne zaštite – Nemogućnost ponuditelja koji je isključen konačnom odlukom javnog naručitelja da zatraži pravnu zaštitu u svrhu isticanja nepravilnosti ponude jedinog drugog ponuditelja kojemu je dodijeljen predmetni ugovor – Dopuštenost

(Direktiva Vijeća 89/665, kako je izmijenjena Direktivom 2007/66, čl. 1. st. 3. i čl. 2.a)

Članak 1. stavak 3. Direktive 89/665 o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na primjenu postupaka kontrole na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i javnim radovima, kako je izmijenjena Direktivom 2007/66, treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da se ponuditelju koji je konačnom odlukom javnog naručitelja isključen iz postupka javne nabave uskrati pristup postupku pravne zaštite protiv odluke o dodjeli i protiv sklapanja predmetnog ugovora o javnoj nabavi čak i kad su samo taj neuspješni ponuditelj i uspješni ponuditelj dali ponude i kad neuspješni ponuditelj tvrdi da je ponudu tog uspješnog ponuditelja također trebalo odbiti.

Naime, kako to proizlazi iz članka 1. stavka 3. i članka 2.a Direktive 89/665, ona jamči djelotvornu pravnu zaštitu protiv nepravilnih odluka donesenih u okviru postupka javne nabave, omogućavajući svakom isključenom ponuditelju da osporava ne samo odluku o isključenju koja je donesena na njegovu štetu već i, sve dok se o tome ne odluči, naknadne odluke kojima bi se njemu nanijela šteta u slučaju da se njegovo isključenje poništi. S tim u vezi, članak 1. stavak 3. te direktive ne može se tumačiti tako da nalaže da se ponuditelju prizna pristup pravnoj zaštiti protiv odluke o dodjeli ugovora, s obzirom na to da se on mora smatrati ponuditeljem koji je konačno isključen u smislu članka 2.a stavka 2. drugog podstavka te direktive.

(t. 34.‑36. i izreka)
Članak 7. stavak 2. točku (a) u vezi s člankom 10. stavkom 2. Direktive 2008/118 o općim aranžmanima za trošarine i o stavljanju izvan snage Direktive 92/12 treba tumačiti na način da se situacije koje se tim odredbama uređuju razlikuju od one iz članka 7. stavka 4. te direktive i da okolnost da nacionalna odredba kojom se prenosi članak 10. stavak 2. Direktive 2008/117, izričito ne spominje da je nepravilnost koju uređuje ta odredba direktive trebala dovesti do puštanja u potrošnju predmetne robe ne može spriječiti primjenu te nacionalne odredbe u slučaju utvrđenja manjka, koji nužno podrazumijeva takvo puštanje u potrošnju.

Naime, članak 10. stavak 2. i članak 7. stavak 2. točka (a) Direktive 2008/118, se odnose na slučaj u kojem je nepravilnost otkrivena tijekom kretanja trošarinske robe unutar sustava odgode plaćanja trošarine uzrokovala njezino puštanje u potrošnju otpuštanjem iz tog sustava. Slijedom toga, nacionalnom odredbom kojom se prenosi članak 10. stavak 2. Direktive 2008/118 u načelu se ne može propisati da se smatra da je do takve nepravilnosti došlo u državi članici u kojoj je otkrivena i u vrijeme kada je otkrivena a ta pretpostavka nije uvjetovana činjenicom da je ta nepravilnost uzrokovala puštanje u potrošnju predmetne robe.

Utvrđenje postojanja manjka robe prilikom isporuke trošarinske robe u sustavu odgode plaćanja trošarine upućuje na nužno proteklu situaciju tijekom koje roba koja nedostaje nije bila predmet te isporuke i čije kretanje stoga nije završilo u skladu s člankom 20. stavkom 2. Direktive 2008/118. Ta situacija posljedično predstavlja nepravilnost u smislu članka 10. stavka 6. te direktive. Nepravilnost te naravi nužno dovodi do otpuštanja iz sustava odgode plaćanja trošarine i, slijedom toga, puštanja u potrošnju, kako je to predviđeno člankom 7. stavkom 2. točkom (a) spomenute direktive.

Osim toga, nepravilnost koju uređuje članak 10. stavak 2. Direktive 2008/118 odnosi se na situaciju različitu od one iz članka 7. stavka 4. te direktive, odnosno situaciju u kojoj nije došlo do „potpuno[g] uništenj[a] ili nepovrat[nog] gubit[ka] trošarinske robe“. Stoga, ako se podnese dokaz o takvom potpunom uništenju ili nepovratnom gubitku trošarinske robe unutar sustava odgode plaćanja trošarine, u toj situaciji ne može doći do puštanja u potrošnju u smislu članka 7. stavka 2. točke (a) Direktive 2008/118, pa stoga ni do primjene članka 10. stavka 2. te direktive. Slijedom navedenoga, situacije koje su obuhvaćene tim odredbama razlikuju se od one na koju se odnosi članak 7. stavak 4. spomenute direktive.

(t. 38., 39., 43., 45.‑47., t. 2. izreke)
54

U tom pogledu, nije od značaja činjenica da je u tim dvjema posljednjim presudama bila riječ o ostvarenim kapitalnim dobicima, a ne, kao što je to u konkretnom slučaju, o nerealiziranim kapitalnim dobicima. Važno je, naime, da se, bez obzira na to je li riječ o jednoj ili drugoj vrsti kapitalnih dobitaka, na slične transakcije do kojih je došlo u isključivo tuzemnoj situaciji unutar jedne države članice, za razliku od prekogranične transakcije, nije primjenjivalo neposredno oporezivanje tih kapitalnih dobitaka (vidjeti u tom smislu presudu od 16. travnja 2015., Komisija/Njemačka, C‑591/13, EU:C:2015:230, t. 71.).
43

Naime, u kontekstu poput onoga u glavnom predmetu, koji se tiče društva majke jedne države članice čije je društvo kći rezident u drugoj državi članici koja primjenjuje stroža pravila o potkapitalizaciji, kad bi država članica sjedišta društva majke tom društvu dodijelila oslobođenje od poreza za kamate koje je društvo kći platilo u granicama iznosa koje nije moglo odbiti primjenom pravila te potonje države članice o potkapitalizaciji, to ne bi dovelo u pitanje uravnoteženu raspodjelu ovlasti za oporezivanje i činilo bi mjeru koja je manje restriktivna za slobodu poslovnog nastana od one koju predviđa predmetni propis u glavnom postupku (vidjeti, prema analogiji, presude od 12. prosinca 2006., Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, t. 52. i od 30. lipnja 2011., Meilicke i dr., C‑262/09, EU:C:2011:438, t. 32.).
13

Svojim prvim žalbenim razlogom Komisija prigovara Općem sudu da je presudio da se sporna odluka izravno odnosi na FL, dok je, prema njezinu mišljenju, nadzorno tijelo savezne zemlje, a ne upravitelj zračne luke, ono koje utvrđuje pristojbe zračnih luka. Smatrajući u točkama 29. do 35. pobijane presude da je donošenjem Pravilnika iz 2006. FL izvršavao nadležnosti koje su povjerene samo tom tijelu, Opći je sud zanemario pravilo nacionalnog prava koje se primjenjuje u konkretnom slučaju, prema kojem pravilnik o pristojbama zračnih luka mora odobriti nadzorno tijelo savezne zemlje, koje je i sâmo vezano saveznim zakonodavstvom o pristojbama zračnih luka. Sama činjenica da je na javnom poduzetniku, upravitelju zračne luke, da predloži pravilnik ne znači i to da on, a ne država, ima ovlast za određivanje načina upravljanja i politika koje primjenjuje na temelju navedenog pravilnika. U tom pogledu, ocjena Općeg suda u suprotnosti je sa zaključcima iz presude od 10. srpnja 1986., DEFI/Komisija (282/85, EU:C:1986:316), u kojoj je, među ostalim, utvrđeno da francuska vlada na temelju relevantnog francuskog propisa ima ovlast određivanja načina upravljanja i politika odnosnog tijela te stoga ovlast definiranja interesa koje to tijelo mora zastupati.
35

Svojim prvim do trećeg pitanja, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 6. i 7. Direktive 93/13 tumačiti na način da im je protivna nacionalna odredba poput četvrte prijelazne odredbe Zakona 1/2013, koja izvršavanje od strane potrošača protiv kojih je pokrenuta ovrha na temelju hipoteke prije dana stupanja na snagu tog zakona, a koja nije bila zaključena do tog dana, prava na podnošenje prigovora na ovrhu zbog navodne nepoštenosti ugovornih odredaba uvjetuje prekluzivnim rokom od mjesec dana računajući od prvog dana nakon dana objave tog zakona. Usto, navedeni sud pita, ovisno o okolnostima, nalaže li mu ta direktiva preispitivanje po službenoj dužnosti nepoštenosti odredaba ugovora koji je već analiziran s obzirom na Direktivu 93/13 u okviru konačne sudske odluke, i to unatoč nacionalnim postupovnim pravilima kojima se ostvaruje načelo pravomoćnosti.
36

Ponovno odlučujući, Conseil du contentieux des étrangers (Vijeće za sporove stranaca) smatrao je da činjenice utvrđene na teret M. Lounanija ne predstavljaju same po sebi teroristička kaznena djela, s obzirom na to da je tribunal correctionnel de Bruxelles (Kazneni sud u Bruxellesu) presudom od 16. veljače 2006. osudio M. Lounanija za pripadanje terorističkoj skupini a da mu nije stavio na teret počinjenje ili sudjelovanje u počinjenju terorističkog djela, kao što je to propisano člankom 137. izmijenjenog Kaznenog zakonika. Nije utvrđeno ni da je GICM počeo ostvarivati određeno djelo koje predstavlja tu vrstu kaznenog djela, kao ni to da postoji osobno djelovanje M. Lounanija na temelju kojeg bi on bio pojedinačno odgovoran za počinjenje takvog djela.
29

Kako je to iznio nezavisni odvjetnik u točkama 52. do 55. svojeg mišljenja, Sud je u točki 90. presude od 22. studenoga 2012., M. (C‑277/11, EU:C:2012:744) zaključio samo to da se ne može prihvatiti teza koju zastupaju sud koji je uputio zahtjev i Irska, a prema kojoj okolnost da je podnositelj zahtjeva već bio saslušan u okviru ocjene zahtjeva za azil čini suvišnim organiziranje drugog saslušanja u okviru ispitivanja naknadnog zahtjeva za supsidijarnu zaštitu. Također, Sud je samo podsjetio na potrebu jamčenja poštovanja prava na saslušanje podnositelja zahtjeva za supsidijarnu zaštitu iako je on već bio saslušan u okviru ocjene svojeg zahtjeva za azil, bez utvrđivanja obveze organiziranja usmenog razgovora u svim okolnostima u vezi sa zahtjevom za supsidijarnu zaštitu.
13

Glede drugog dijela jedinstvenog tužbenog razloga, Opći je sud u točkama 42. do 44. pobijane presude utvrdio da je žalbeno vijeće radi poništenja sporne odluke, kao što je to odlučeno u okviru prvog dijela, moralo ispitati je li Scooters India rabio žig LAMBRETTA za zamjenske dijelove. Smatrao je da se to ispitivanje mora provesti u skladu s kriterijima koje je odredio Sud u svojoj presudi od 11. ožujka 2003., Ansul (C‑40/01, EU:C:2003:145, t. 40. do 43.).
51

Kao četvrto, sud koji je uputio zahtjev navodi da je Vijeće uvrštavanje subjekta LTTE na popis za zamrzavanje financijskih sredstava obrazložilo navođenjem niza napada koje je taj subjekt počinio tijekom razdoblja od 12. kolovoza 2005. do 12. travnja 2009. na Šri Lanci te je stoga postojala poveznica sa sukobom između vlade Šri Lanke i te organizacije. On usto objašnjava da je ministar u dopisu iz kolovoza 2009. smatrao da je na temelju kriterija iz članka 1. Protokola II. taj sukob do 18. svibnja 2009. bio nemeđunarodni oružani sukob. Štoviše, Visoki povjerenik Ujedinjenih naroda za izbjeglice kvalificirao je navedeni sukob kao „oružani sukob” do srpnja 2009. Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev naglašava da smatra važnim utvrđenje je li taj oružani sukob nemeđunarodni oružani sukob u smislu međunarodnog humanitarnog prava.
58

Nadalje, Zakon br. 329/2009 ne opterećuje neproporcionalno i prekomjerno osobe na koje se odnosi zabrana kumuliranja starosne mirovine s prihodima koji proizlaze iz obavljanja djelatnosti u javnoj instituciji, s obzirom na to da, s jedne strane, one moraju odabrati između isplate svoje starosne mirovine ili isplate tih prihoda samo kad iznos njihove mirovine prelazi iznos prosječne nacionalne bruto plaće na temelju kojeg je utvrđen proračun državnog sustava socijalne sigurnosti i da, s druge strane, one u svakom trenutku mogu odlučiti okončati svoj radni odnos i ponovno primati svoju starosnu mirovinu, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 86. svojeg mišljenja.
49

Osim toga, i kao što to proizlazi iz točke 1. ove presude, valja navesti da je Komisija, osobito u tužbenom zahtjevu predmetne tužbe, pazila na to da za svaki istaknuti prigovor napomene ne samo članak Direktive 2012/34 o kojem je riječ nego i odgovarajuću odredbu u direktivama 91/440 i 2001/14, isključujući tako svaku nesigurnost po pitanju određivanja prava Unije u odnosu na koje valja ocijeniti osnovanost ove tužbe ili što se tiče opsega povrede koja se stavlja na teret (vidjeti po analogiji presudu od 22. listopada 2014., Komisija/Nizozemska, C‑252/13, EU:C:2014:2312, t. 35. do 37.).
27

Taj je zaključak potvrđen i točkom 4. dokumenta naslovljenog „Working methods of the Working Party on implementation of Common Position 2001/931 on the application of specific measures to combat terrorism” (Metode rada radne skupine za provedbu Zajedničkog stajališta 2001/931 o primjeni posebnih mjera u borbi protiv terorizma), koji se nalazi u Prilogu II. Dokumentu Vijeća 10826/1/07 REV 1 od 28. lipnja 2007., iz kojeg proizlazi da Vijeće mora, kad se prilikom odlučivanja o uvrštavanju osobe ili subjekta na sporni popis oslanja na prijedlog države nečlanice, ispitati poštuje li taj prijedlog ljudska prava, osobito pravo na djelotvoran pravni lijek i pravo na pristup nepristranom sudu.
132

On konkretno ističe da je, s obzirom na to da je Komisija izvršila takav test, Opći sud morao ispitati njegovu argumentaciju koja se odnosi na činjenicu da je primjena toga testa sadržavala mnogobrojne pogreške i da bi on, da je bio pravilno primijenjen, doveo do zaključka, suprotnog od onog do kojeg je došla Komisija, da sporni rabati nisu mogli ograničiti tržišno natjecanje.
24

Što se tiče točke 7. dnevnog reda 25. sjednice Odbora za reviziju OTIF‑a o djelomičnoj izmjeni Dodatka D (CUV), u točki 3. Priloga pobijanoj odluci navodi se sljedeće: „[…] Nadležnost: podijeljena. Glasačka prava izvršava: Unija. Preporučeno stajalište Unije: Izmjene članaka 2. i 9. trebaju se podržati jer se njima pojašnjavaju uloge vlasnika ili upravitelja i subjekta nadležnog za održavanje u skladu s pravom Unije (Direktiva 2008/110/EZ Europskog parlamenta i Vijeća [od 16. prosinca 2008. o izmjeni Direktive 2004/49/EZ o sigurnosti željeznica Zajednice (Direktiva o sigurnosti željeznica) (SL 2008., L 345, str. 62.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 4., str. 93.)]. Međutim, prijedlog za izmjenu članka 7. koji je podnijela [Francuska Republika] u pogledu odgovornosti osobe koja je osigurala vozilo koje se koristi kao prijevozno sredstvo u slučaju štete uzrokovane kvarom vozila potrebno je dodatno analizirati u okviru Unije prije donošenja odluke u OTIF‑u. Stoga Unija ne može poduprijeti ovu izmjenu prijedloga na Odboru za reviziju i predlaže odgađanje odluke do sljedeće Glavne skupštine kako bi se dodatno procijenilo ovo pitanje. Unija u odnosu na prijedlog [Savezne Republike Njemačke] za novi članak 1.a predstavljen OTIF‑u tijekom koordinacije Unije zauzima isto stajalište, tj. da se odgodi odluka do sljedeće Glavne skupštine kako bi se dodatno procijenilo to pitanje. Dodatno preporučeno stajalište Unije: U dokumentu CR 25/7 ADD 1, stranica 6., na kraju stavka 8.a, dodati: ‚The amendment to Article 9, paragraph 3, first indent, does not affect the existing allocation of liabilities between [entity in charge of maintenance] and the keeper of the vehicles’.”
1

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 2. Odluke Komisije 2011/5/EZ od 28. listopada 2009. o poreznoj amortizaciji financijskog goodwilla pri stjecanju udjela u inozemnim trgovačkim društvima C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07), koju provodi Španjolska (SL 2011., L 7., str. 48.), na valjanost Odluke Komisije od 17. srpnja 2013. o pokretanju postupka predviđenog člankom 108. stavkom 2. UFEU‑a o državnoj potpori SA.35550 (13/C) (ex 13/NN) (ex 12/CP) – porezna amortizacija financijskog goodwilla pri stjecanju inozemnih udjela (SL 2013., C 258, str. 8.) te na valjanost Odluke Komisije (EU) 2015/314 od 15. listopada 2014. o državnoj potpori SA.35550 (13/C) (ex 13/NN) (ex 12/CP) koju je provela Španjolska – Program porezne amortizacije financijskog goodwilla pri stjecanju vlasničkih udjela u inozemnim trgovačkim društvima (SL 2015., L 56, str. 38.).
28

Iako su u predmetnim računima u glavnom postupku pružene usluge kvalificirane kao „pravne usluge”, taj pojam ipak, kao što to ističe portugalska vlada u svojim pisanim očitovanjima, obuhvaća širok skup usluga, a osobito onih koje ne pripadaju nužno gospodarskim djelatnostima. Proizlazi da podatak „pravne usluge pružene od [određenog datuma] do današnjeg dana” ili „pravne usluge pružene do današnjeg dana” ne naznačuje dovoljno detaljno vrstu predmetnih usluga. Nadalje, taj je pojam toliko općenit da iz njega nije razvidan opseg pruženih usluga, zbog razloga koje je navela nezavisna odvjetnica u točkama 60. do 63. svojeg mišljenja. Stoga taj pojam a priori ne ispunjava uvjete propisane člankom 226. točkom 6. Direktive 2006/112, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.
2

Zahtjev je podnesen u okviru spora između, s jedne strane, European Federation for Cosmetic Ingredients (u daljnjem tekstu: EFfCI) i, s druge strane, Secretary of State for Business, Innovation and Skills (državni tajnik za poduzetništvo, inovaciju i osposobljavanje, u daljnjem tekstu: državni tajnik za poduzetništvo) te Attorney General, uz sudjelovanje Cruelty Free International, prijašnji British Union for the Abolition of Vivisection i European Coalition to End Animal Experiments, u vezi s dosegom zabrane stavljanja na tržište predviđene tom odredbom.
65

U tom pogledu, Češka Republika poziva se na nemogućnost da među WaarborgHollandovim žigovima razlikuje one koji su utisnuti na području trećih zemalja od onih utisnutih unutar Unije, s obzirom na to da su ti žigovi istovjetni bez obzira na to gdje je žigosanje provedeno. Međutim, na temelju takve okolnosti ne može se smatrati da je spomenuta praksa, u mjeri u kojoj ju je moguće opravdati, proporcionalna cilju koji se želi postići.
84

S obzirom na to, legitimnost cilja kojem se teži regionalnim propisima o kojima je riječ u glavnom postupku, tj. promicanje proizvodnje zelene električne energije, nije upitna. U tom pogledu valja podsjetiti na to da je uporaba obnovljivih izvora energije za proizvodnju električne energije korisna za zaštitu okoliša, s obzirom na to da pridonosi smanjenju emisija stakleničkih plinova koje su među glavnim uzrocima klimatskih promjena protiv kojih su se Europska unija i njezine države članice obvezale boriti (vidjeti presudu od 11. rujna 2014., Essent Belgium, C‑204/12 do C‑208/12, EU:C:2014:2192, t. 91. i navedenu sudsku praksu).
55

U tu svrhu valja podsjetiti na to da nacionalni propis u glavnom postupku, tumačen usko na način kako to čini sud koji je uputio zahtjev, dopušta prikupljanje i korištenje osobnih podataka korisnika tih usluga bez njegove suglasnosti isključivo kada je to potrebno radi ponude i obračuna konkretne usluge tom korisniku a da se korištenje tih podataka nakon završetka svake sesije posjeta pritom ne može opravdati svrhom osiguranja funkcioniranja usluge.
17

EL‑EM-2001 je s tim u vezi tvrdio da se upravni postupak nakon kojeg je donesena pobijana odluka nije odnosio na njega te da on nije bio stranka postupka. On se oslanjao na činjenicu da se, s obzirom na to da je prekršaj počinio vozač predmetnog vozila i da je prvostupanjsko upravno tijelo jedino potonjem odredilo plaćanje novčane kazne, na njega samoga, kao poslodavca tog vozača, nije mogla primijeniti zaštitna mjera kao što je isključenje vozila koje on koristi. On je istaknuo da nijedno pravno pravilo ne dopušta takvo isključenje dobra koje pripada trećoj osobi koja nije bila stranka upravnog postupka i nije počinila prekršaj.
12

Prema pripremnim radovima za navedeni zakon, u vezi s člankom 3. prvim stavkom, na temelju kojeg je sastavljen članak 3. prvi stavak Zakona o poslovnim praksama: „Izostavljanja mogu podrazumijevati i to da trgovac ne otkriva određene informacije ili ih iznosi na neprecizan, nerazumljiv, dvoznačan ili, načelno, neprimjeren način. Pri ocjeni pitanja radi li se o bitnom izostavljanju, treba međutim uzeti u obzir činjenični kontekst u kojem se odvija predmetna poslovna praksa, osobito uvjete i ograničenja u vezi s načinom priopćavanja koji se koristi. Istodobno, treba uzeti u obzir eventualne mjere koje poduzima trgovac da bi drugim načinima oglašavanja omogućio pristup tim informacijama. Stoga, može biti riječ o bitnim informacijama čije bi izostavljanje, u svakom slučaju, bilo zavaravajuće čak i kod medija za oglašavanje koji uvodi ograničenja prostora ili vremena. Konačna odluka o pitanju je li došlo do povrede donijet će se, kao i do sada, na temelju konkretne ocjene poslovne prakse o kojoj je riječ.”