Članak 3. stavak 1. Uredbe (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da tijela države članice ispitaju osnovanost zahtjeva za međunarodnu zaštitu u smislu članka 2. točke (d) te uredbe ako ne postoji izričita odluka tih tijela kojom se na temelju kriterija predviđenih navedenom uredbom utvrđuje da je ta država članica odgovorna za takvo ispitivanje.

Članak 46. stavak 3. Direktive 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, treba tumačiti na način da u okviru tužbe koju je podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu podnio protiv odluke kojom se njegov zahtjev za međunarodnu zaštitu smatra neosnovanim, nadležni sud države članice nije dužan po službenoj dužnosti provjeriti jesu li kriteriji i mehanizmi za određivanje države članice odgovorne za razmatranje navedenog zahtjeva predviđeni Uredbom br. 603/2013, pravilno primijenjeni.

Članak 10. stavak 1. točku (b) Direktive 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite valja tumačiti na način da podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji u potporu svojem zahtjevu navodi opasnost od proganjanja zbog razloga koji se temelje na vjeri ne treba, kako bi potkrijepio svoje tvrdnje o svojim vjerskim uvjerenjima, podnijeti izjave ili dokumente koji se odnose na sve elemente pojma „religija” iz te odredbe. Međutim, podnositelj zahtjeva mora uvjerljivo pokrijepiti navedene tvrdnje podnošenjem elemenata koji nadležnom tijelu omogućuju da se uvjeri u njihovu istinitost.

Naime, i kao što je nezavisni odvjetnik također istaknuo o točkama 43. i 44. svojega mišljenja, djela za koja postoji opasnost da bi ih u slučaju povrata podnositelja zahtjeva u zemlju njegova podrijetla tijela te zemlje počinila protiv tog podnositelja zahtjeva zbog razloga povezanih s vjerom treba ocijeniti s obzirom na njihovu težinu. Ta djela je tako na temelju tog kriterija moguće kvalificirati kao „proganjanje” a da pritom nije potrebno da se njima ugrožava svaki element pojma religije.

Međutim, potrebno je da podnositelj zahtjeva dovoljno potkrijepi svoje tvrdnje o svojem navodnom vjerskom preobraćenju, pri čemu puke izjave o vjerskom uvjerenju ili o pripadnosti vjerskoj zajednici predstavljaju tek polazišnu točku u postupku ispitivanja činjenica i okolnosti iz članka 4. Direktive 2011/95 (vidjeti analogijom presude od 2. prosinca 2014., A i dr., C-148/13 do C-150/13, EU:C:2014:2406, t. 49. i od 25. siječnja 2018., F, C-473/16, EU:C:2018:36, t. 28.).

U okviru provjera nadležnih tijela na temelju članka 4. navedene direktive, ako određeni aspekti izjava podnositelja zahtjeva nisu potkrijepljeni dokumentacijom ili drugim dokazima, njih se može uzeti u obzir samo ako su kumulativno ispunjeni uvjeti iz članka 4. stavka 5. točaka (a) do (e) te direktive. Među tim je uvjetima osobito činjenica da se za izjave podnositelja zahtjeva utvrdilo da su dosljedne i prihvatljive te da ne proturječe dostupnim općim i posebnim informacijama relevantnima za njegov zahtjev, te činjenica da je utvrđena njegova opća vjerodostojnost (vidjeti u tom smislu presudu od 25. siječnja 2018., F, C-473/16, EU:C:2018:36, t. 33.). Ako je to potrebno, nadležno tijelo također mora uzeti u obzir pojašnjenja o izostanku dokaza i opću vjerodostojnost podnositelja zahtjeva (presuda od 25. siječnja 2018., F, C 473/16, EU:C:2018:36, t. 41. i navedena sudska praksa).

Kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 47. svojega mišljenja, u okviru zahtjevâ za međunarodnu zaštitu koji se temelje na strahu od proganjanja iz vjerskih razloga čije se razmatranje često pokaže osobito složenim, valja među ostalim uzeti u obzir, osim položaja i osobnih okolnosti podnositelja zahtjeva, njegova uvjerenja u pogledu religije i okolnosti u kojima ih je stekao, način na koji shvaća i prakticira svoju vjeru ili svoj ateizam, njegov odnos prema dogmatskim, obrednim ili obvezujućim aspektima religije za koju tvrdi da joj pripada ili od koje se namjerava udaljiti, njegovu moguću posebnu ulogu u širenju svoje vjere, na primjer podučavanjem ili prozelitizmom, kao i međudjelovanje religijskih čimbenika i čimbenika identiteta, etničkih čimbenika i slično.

(t. 83., 84., 86.-88., 90., t. 3. izreke)