U slučaju poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, u kojem je građanin Unije protiv kojeg je u okviru Sporazuma o izručenju između Europske unije i Sjedinjenih Američkih Država od 25. lipnja 2003. izdan zahtjev za izručenje u Sjedinjene Američke Države uhićen u državi članici koja nije država njegova državljanstva radi mogućeg izvršenja tog zahtjeva, članke 18. i 21. UFEU-a mora se tumačiti na način da im nije protivno to da država članica kojoj je podnesen zahtjev uspostavi na temelju ustavnopravne norme razliku između vlastitih državljana i državljana drugih država članica te da dopusti to izručenje, ali ne i izručenje vlastitih državljana, pod uvjetom da je nadležnim tijelima države članice čiji je taj građanin državljanin prethodno omogućila da zatraže njegovu predaju u okviru europskog uhidbenog naloga i da potonja država članica nije poduzela nikakvu mjeru u tom smislu.

U tom je pogledu Sud presudio da valja dati prednost razmjeni informacija s državom članicom čija je dotična osoba državljanin kako bi se, ovisno o okolnostima, omogućilo tijelima te države članice da izdaju europski uhidbeni nalog u svrhu kaznenog progona. Stoga, kada je državi članici u kojoj se nalazi građanin Unije, koji je državljanin druge države članice, upućen zahtjev za izručenje treće države s kojom je prva država članica zaključila sporazum o izručenju, ista je dužna izvijestiti državu članicu čiji je navedeni građanin državljanin te, ovisno o okolnostima, na zahtjev potonje države članice, predati joj tog građanina sukladno odredbama Okvirne odluke 2002/584, pod uvjetom da je ta država, sukladno njezinu nacionalnom pravu, nadležna za kazneni progon te osobe za djelo počinjeno izvan njezina državnog područja (vidjeti u tom smislu presudu od 6. rujna 2016., Petruhhin, C-182/15, EU:C:2016:630, t. 48. i 50.). Iako je to rješenje primijenjeno u kontekstu u kojem nije postojao međunarodni sporazum o izručenju između Unije i predmetne treće države, kao što to proizlazi iz točke 46. presude od 6. rujna 2016., Petruhhin (C-182/15, EU:C:2016:630), ono se treba primijeniti i u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku u kojoj Sporazum između EU-a i SAD-a pruža državi članici kojoj je podnesen zahtjev mogućnost da ne izručuje vlastite državljane. Taj se zaključak ne može dovesti u pitanje argumentom koji su istakle određene vlade koje su podnijele očitovanja, prema kojem bi se, u biti, davanjem prednosti zahtjevu za predaju na temelju europskog uhidbenog naloga u odnosu na zahtjev za izručenje koji su izdale Sjedinjene Američke Države oduzeo učinak pravilu sadržanom u članku 10. stavcima 2. i 3. Sporazuma između EU-a i SAD-a, u skladu s kojim nadležno tijelo države članice kojoj je podnesen zahtjev u slučaju takvih usporednih zahtjeva određuje na temelju svih relevantnih elemenata državu kojoj će osoba biti predana. Naime, mogućnost da se mehanizmom suradnje, na koji se podsjeća u točki 51. ove presude, zapriječi zahtjev za izručenje u treću državu davanjem prednosti europskom uhidbenom nalogu radi manje otegotnog postupanja u pogledu ostvarivanja prava na slobodno kretanje (vidjeti u tom smislu presudu od 6. rujna 2016., Petruhhin, C-182/15, EU:C:2016:630, t. 49.), nema obilježja automatizma. Slijedom toga, radi zaštite cilja izbjegavanja opasnosti od nekažnjavanja predmetne osobe za djela koja joj se u zahtjevu za izručenje stavljaju na teret, europski uhidbeni nalog koji eventualno izda država članica koja nije država članica kojoj je podnesen zahtjev mora se odnositi barem na ta ista djela i, kao što to proizlazi iz točke 50. presude od 6. rujna 2016.Petruhhin, (C-182/15, EU:C:2016:630), država članica izdavateljica mora biti nadležna na temelju svojeg prava za kazneni progon te osobe za takva djela čak i kada su počinjena izvan njezina državnog područja.

(t. 51.-54., 56. i t. 2. izreke)