Naime, taj propis zainteresiranoj osobi uskraćuje kako mogućnost nastavka uživanja prava koje je stekla, sprečavajući je da iskorištava predmetna poljoprivredna zemljišta u svrhe za koje je stekla to pravo, tako i mogućnost njegova prijenosa. Uskraćujući tako državljanima država članica koje nisu Mađarska – korisnicima slobode kretanja kapitala – uživanje nekretnina u koje su uložili kapital, nacionalni propis iz glavnog postupka prepreka je toj slobodi kretanja. Nadalje, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da mjere zabranjene člankom 63. stavkom 1. UFEU-a, poput ograničenja kretanja kapitala, uključuju mjere koje su takve naravi da mogu odvratiti nerezidente od ulaganja u nekoj državi članici (presude od 25. siječnja 2007., Festersen, C-370/05 , EU:C:2007:59 , t. 24. i navedena sudska praksa i od 1. listopada 2009., Woningstichting Sint Servatius, C-567/07 , EU:C:2009:593 , t. 21. ). Iz toga slijedi da je nacionalni propis poput onoga u glavnom postupku ograničenje temeljne slobode zajamčene člankom 63. UFEU-a.

Prema ustaljenoj sudskoj praksi, članak 63. stavak 1. UFEU-a općenito zabranjuje prepreke kretanju kapitala između država članica (presuda od 22. listopada 2013., Essent i dr., C-105/12 do C-107/12 , EU:C:2013:677 , t. 39. i navedena sudska praksa). U ovom slučaju valja utvrditi da samim svojim ciljem propis poput onoga u glavnom postupku, koji predviđa prestanak prava plodouživanja stečenih ugovorno na poljoprivrednom zemljištu, među kojima su ona koja postoje zbog ostvarivanja prava na slobodno kretanje kapitala, zbog same te činjenice ograničava tu slobodu. Eventualno donošenje mjere naknade štete osobama kojima su nakon stjecanja tih prava ona uskraćena tim propisom, kao što to spominje sud koji je uputio zahtjev u svojem drugom pitanju u predmetu C-52/16, ne može utjecati na taj zaključak.

Članak 63. UFEU-a treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo poput onoga u glavnom postupku, na temelju kojeg prava plodouživanja koja su prethodno uspostavljena na poljoprivrednom zemljištu i čiji nositelji nisu u bliskom obiteljskom srodstvu s vlasnikom tog zemljišta prestaju ex lege i zbog toga se brišu iz zemljišnih knjiga.

U tom smislu kao prvo treba primijetiti da, kao što je to istaknula, među ostalim, Komisija i naveo nezavisni odvjetnik u točkama 111. do 113. svojeg mišljenja, propis poput onoga iz glavnog postupka, koji zadržavanje postojećih prava plodouživanja na produktivnom zemljištu dopušta samo pod uvjetom da je plodouživatelj u bliskom obiteljskom srodstvu s njegovim vlasnikom, ne čini se prikladnim za ostvarivanje ciljeva na koje se poziva mađarska vlada, s kojima nema nikakvu izravnu vezu. Naime, zahtijevano postojanje obiteljskog srodstva ne jamči da plodouživatelj sam iskorištava dotično zemljište i da pravo plodouživanja o kojem je riječ nije stekao isključivo u špekulativne svrhe. Također, ništa ne omogućuje a priori zaključak da treća osoba u odnosu na obitelj vlasnika koja je stekla plodouživanje na takvom zemljištu ne bi mogla sama iskorištavati to zemljište i da bi stjecanje nužno bilo izvršeno isključivo u špekulativne svrhe, u nedostatku bilo kakve želje za obrađivanjem tog zemljišta.

Kao drugo, i pod pretpostavkom da je donošenje propisa iz glavnog postupka, makar i djelomično, bilo vođeno željom sankcioniranja povreda pravila primjenjivih u području deviznih kontrola, što će biti, prema potrebi, na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, još bi bilo potrebno uvjeriti se da mjera prestanka prava plodouživanja koju predviđa taj propis nije neproporcionalna u odnosu na taj cilj. U tom smislu, kao što je to također primijetio nezavisni odvjetnik u točkama 95. i 98. svojeg mišljenja, očito je da su se druge mjere, manje opsežne u svojim učincima od prestanka dotičnih stvarnih prava, mogle donijeti radi ab initio sankcioniranja eventualnih povreda propisa primjenjivih u području deviznih kontrola, poput upravnih novčanih kazni (vidjeti prema analogiji presudu od 1. prosinca 2005., Burtscher, C-213/04, EU:C:2005:731, t. 60.).

Što se tiče borbe protiv praksi koje imaju za cilj izbjegavanje nacionalnog prava, Sud je već priznao da mjera koja ograničava temeljnu slobodu može, ovisno o slučaju, biti opravdana ako joj je cilj borba protiv isključivo umjetnih konstrukcija, kojima je cilj izbjegavanje primjene dotičnog nacionalnog zakonodavstva (presuda od 1. travnja 2014., Felixstowe Dock and Railway Company i dr., C-80/12, EU:C:2014:200, t. 31. i navedena sudska praksa). Naime, kako bi bila u skladu s načelom proporcionalnosti, mjera kojom se želi postići taj poseban cilj borbe protiv isključivo umjetnih konstrukcija mora, naprotiv, nacionalnom sudu omogućiti da ispita svaki pojedini slučaj, uzimajući u obzir posebnosti svakog slučaja i oslanjajući se na objektivne elemente u svrhu uzimanja u obzir zlouporabe dotičnih osoba (vidjeti u tom smislu presudu od 17. rujna 2009., Glaxo Wellcome, C-182/08, EU:C:2009:559, t. 99.). Međutim, razvidno je da propis poput onoga iz glavnog postupka ne ispunjava nijedan zahtjev naveden u točkama 115. do 117. ove presude.

Kao prvo, iako se čini da iz ulomaka presude Alkotmánybírósága (Ustavni sud) br. 25 od 21. srpnja 2015., navedenih u točki 25. ove presude, proizlazi da je cilj propisa iz glavnog postupka bio barem djelomično ukloniti pravne učinke prakse stjecanja poljoprivrednih zemljišta na temelju koje je pravo plodouživanja primijenjeno disfunkcionalno, ti ulomci također otkrivaju da se to uklanjanje smatralo nužnim prije svega radi potpunog ostvarivanja nacionalnog strateškog cilja novog pravnog sustava, tj. da produktivna zemljišta budu isključivo u vlasništvu fizičkih osoba koje ih obrađuju. U tim okolnostima ne može se smatrati da takav propis teži posebnom cilju borbe protiv ponašanja koja se sastoje od stvaranja umjetnih konstrukcija čiji je cilj izbjegavanje primjene nacionalnog zakonodavstva o stjecanju poljoprivrednog zemljišta. Kao drugo, i pod pretpostavkom da se može smatrati da je propis iz glavnog postupka donesen s takvim posebnim ciljem borbe protiv umjetnih konstrukcija, iz same okolnosti da je nositelj prava plodouživanja na poljoprivrednom zemljištu pravna osoba ili fizička osoba koja nije u bliskom obiteljskom srodstvu s vlasnikom tog zemljišta ne može se razumno zaključiti da je ta osoba u trenutku stjecanja tog prava plodouživanja postupala zlouporabno. Kao što je to navedeno u točki 116. ove presude, propisivanje opće presumpcije zlouporabnih praksi ne može se prihvatiti.

(t. 86., 87., 105., 106., 114., 117.-121., 129. i izreka)