ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
76

Iz točaka 103. do 106. pobijanog rješenja proizlazi da je Opći sud, kako bi odbacio kao nedopušten zahtjev za poništenje odbijanja zahtjeva od 20. prosinca 2019., svoju odluku prije svega temeljio na činjenici da je taj zahtjev usmjeren protiv nepostojećeg akta, s obzirom na to da predsjednik Parlamenta nije izričito odgovorio na taj zahtjev i s obzirom na to da ne postoje posebne odredbe ili okolnosti na temelju kojih se može zaključiti da je donesena prešutna odluka o odbijanju. Opći sud je u točkama 107. do 137. pobijanog rješenja samo podredno pojasnio da je, pod pretpostavkom da izjava od 13. siječnja 2020. upućuje na postojanje prešutne odluke o odbijanju zahtjeva od 20. prosinca 2019., žaliteljev zahtjev za poništenje te odluke u svakom slučaju također trebalo odbaciti kao nedopušten, jer je usmjeren protiv akta protiv kojeg se ne može podnijeti tužba za poništenje. Naime, prema mišljenju Općeg suda, za razliku od odgovora danog na zahtjev za zaštitu povlastica i imuniteta podnesenog na temelju članka 9. Poslovnika, poduzimanje inicijative radi potvrde privilegija i imuniteta europskog zastupnika na temelju članka 8. stavka 1. te uredbe ulazi u diskrecijsku ovlast predsjednika Parlamenta i stoga nema nikakav obvezujući karakter za nadležna nacionalna tijela niti proizvodi ikakav pravni učinak na položaj dotičnog zastupnika.
43

S obzirom na ta razmatranja, valja utvrditi, kao što to u biti naglašava nezavisna odvjetnica u točki 39. svojeg mišljenja, da se članak 9. Direktive 90/270 ne može tumačiti na način da zahtijeva uzročnu vezu između rada sa zaslonom i pojave potencijalnih teškoća s vidom, s obzirom na to da svaka od triju alineja članka 9. stavka 1. te direktive može dovesti do osiguranja posebnih korektivnih pomagala na temelju članka 9. stavka 3. navedene direktive.
32

Naime, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, ti fondovi ulaze u područje primjene Direktive 2009/65, na temelju njezina članka 1. stavaka 1. do 3. U tom pogledu, s obzirom na to da isplata cijene odgovara kupljenim udjelima, jedini cilj transakcije trgovanja veže se u biti na prikupljanje kapitala te je stoga, kao što to proizlazi iz članka 87. Direktive 2009/65, uvjet koji treba biti ispunjen kako bi se izdali predmetni udjeli u fondovima.
11

Tužba C. Louboutina zasnovana je na članku 9. stavku 2. točki (a) Uredbe 2017/1001. On tvrdi da je Amazon bez njegove suglasnosti rabio znak istovjetan predmetnom žigu za proizvode istovjetne onima za koje je taj žig registriran zbog, među ostalim, prikaza oglasa koji se odnose na proizvode koji nose takav istovjetan znak na internetskim stranicama tog društva za internetsku prodaju, ali i zbog skladištenja, otpreme i isporuke takvih proizvoda. Prema mišljenju C. Louboutina, takva se uporaba može pripisati Amazonu s obzirom na to da to društvo ima aktivnu ulogu u uporabi predmetnog znaka i da su oglasi koji se odnose na proizvode kojima se nanosi povreda činili dio njegova trgovačkog oglašavanja. Amazon se stoga ne može smatrati jednostavnim poslužiteljem internetskih stranica ili neutralnim posrednikom s obzirom na to da pruža pomoć trećim prodavateljima, osobito za optimizaciju prikaza njihovih ponuda.
49

Kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 33. svojeg mišljenja, ako prevagne tumačenje nadležnog poreznog tijela, sažeto u točki 24. ove presude, to bi značilo da bi etilni alkohol namijenjen proizvodnji takvih aroma bio oslobođen od trošarina, dok etilni alkohol koji je već dio tih aroma ne bi. To bi tumačenje dovelo do nedosljednog ishoda u skladu s kojim bi etilni alkohol, oslobođen od trošarina u stadiju svoje namjene proizvodnji aroma, ponovno bio podvrgnut trošarini nakon korištenja za proizvodnju navedenih aroma. Takav rezultat ne bi omogućio ostvarenje cilja neutralizacije utjecaja trošarina na alkohol koji se upotrebljava za proizvodnju aroma namijenjenih pripremi bezalkoholnih pića jakosti sadržaja alkohola koja ne premašuje 1,2 % volumnog udjela.
47

Povreda takvih pozitivnih ili negativnih obveza od strane države članice može spriječiti dotične pojedince da ostvare prava koja su im prešutno dodijeljena na temelju dotičnih odredaba prava Unije i na koja trebaju biti u mogućnosti pozvati se na nacionalnoj razini, te time izmijeniti pravni položaj koji te odredbe trebaju stvoriti za te pojedince (vidjeti u tom smislu presude od 4. listopada 2018., Kantarev, C‑571/16, EU:C:2018:807, t. 103. i 104., i od 10. prosinca 2020., Euromin Holdings (Cyprus), C‑735/19, EU:C:2020:1014, t. 90.). Zato puna primjena tih pravila prava Unije i zaštita prava koja ona imaju za cilj dodijeliti zahtijevaju da pojedinci imaju mogućnost dobiti naknadu štete (vidjeti u tom smislu presudu od 19. studenoga 1991., Francovich i dr., C‑6/90 i C‑9/90, EU:C:1991:428, t. 33. i 34.), i to neovisno o pitanju imaju li odredbe o kojima je riječ izravni učinak jer to svojstvo nije niti nužno (vidjeti u tom smislu presudu od 5. ožujka 1996., Brasserie du pêcheur i Factortame, C‑46/93 i C‑48/93, EU:C:1996:79, t. 18. do 22.), niti dovoljno samo po sebi (vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 2015., Berlington Hungary i dr., C‑98/14, EU:C:2015:386, t. 108. i 109.) kako bi prva od triju pretpostavki navedenih u točki 44. ove presude bila ispunjena.
20

U tom pogledu smatra da se iz presude od 4. srpnja 2013., Gardella (C‑233/12, EU:C:2013:449, t. 28. do 30.) može zaključiti a contrario da na temelju prava Unije postoji, u slučaju zaposlenika ESB‑a, pravo na prijenos u ESB‑ov mirovinski sustav mirovinskih prava koja je on stekao kao zaposlenik koji je radio u jednoj državi članici, s obzirom na to da je, za razliku od Europskog patentnog ureda (EPO) na koje se odnosi ta presuda, ESB institucija Unije. Osim toga, članak 8. Priloga III.a Uvjetima zaposlenja ESB‑a ne zahtijeva da nacionalni zavod nadležan za socijalnu sigurnost dade svoje odobrenje za provedbu takvog prijenosa.
26

Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da je kaznu zatvora koju je izrekao Općinski sud u Bosanskoj Krupi moguće izvršiti u Njemačkoj. Budući da se S. M. već nalazi na njemačkom državnom području, Konvencija o transferu osuđenih osoba, koju su ratificirale i Savezna Republika Njemačka i Bosna i Hercegovina, nije relevantna. Izvršenje kazne stoga je uređeno njemačkim pravom, koje ne zahtijeva da osuđenik ima njemačko državljanstvo niti da dâ svoju suglasnost. Međutim, to je izvršenje moguće samo ako i u mjeri u kojoj na to pristane država koja ju je izrekla. U ovom slučaju tomu nije tako s obzirom na to da su bosanskohercegovačka tijela zatražila izručenje osobe S. M., a ne to da njemačka tijela preuzmu izvršenje navedene kazne.
28

U tim je okolnostima Østre Landsret (Žalbeni sud regije Istok) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Protive li se klauzuli o mirovanju (standstill) iz članka 13. Odluke br. 1/80 uvođenje i primjena nacionalnog pravila koje, kao uvjet za spajanje bračnih drugova, zahtijeva – osim ako u konkretnom slučaju ne postoje posebno značajni razlozi – da bračni drug/životni partner koji je, kao turski radnik u odnosnoj državi članici, obuhvaćen Sporazumom o pridruživanju i Odlukom br. 1/80 položi ispit poznavanja službenog jezika države članice domaćina, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj je turski radnik stekao pravo na stalni boravak u toj državi članici na temelju ranije važećih pravila koja nisu zahtijevala uspješno polaganje ispita poznavanja jezika navedene države kao preduvjet za stjecanje tog prava? 2. Primjenjuje li se posebno pravilo o nediskriminaciji predviđeno u članku 10. stavku 1. Odluke br. 1/80 na nacionalnu odredbu koja, kao uvjet za spajanje bračnih drugova, zahtijeva – osim ako u konkretnom slučaju ne postoje posebno značajni razlozi – da bračni drug/životni partner koji je, kao turski radnik u odnosnoj državi članici, obuhvaćen Sporazumom o pridruživanju i Odlukom br. 1/80 položi ispit poznavanja službenog jezika države članice domaćina, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj je turski radnik stekao pravo na stalni boravak u toj državi članici na temelju ranije važećih pravila, koja nisu zahtijevala uspješno polaganje ispita poznavanja jezika navedene države kao preduvjet za stjecanje tog prava? 3. U slučaju negativnog odgovora na [drugo pitanje], protivi li se nacionalno pravilo, poput opisanog, općem pravilu o nediskriminaciji predviđenom u članku 9. Sporazuma o pridruživanju u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj je turski radnik stekao pravo na stalni boravak u odnosnoj državi članici na temelju ranije važećih pravila, koja nisu zahtijevala uspješno polaganje ispita poznavanja službenog jezika države članice domaćina kao preduvjet za stjecanje tog prava, ako se takav uvjet ne primjenjuje na državljane odnosne nordijske države članice (ovdje je to Danska), državljane ostalih nordijskih zemalja niti na državljane drugih država članica Unije (dakle, ne primjenjuje se na državljane država članica Unije ili EGP‑a)? 4. U slučaju potvrdnog odgovora na [treće pitanje], je li se moguće izravno pred nacionalnim sudovima pozivati na opće pravilo o nediskriminaciji predviđeno u članku 9. Sporazuma o pridruživanju?”
50

Opći je sud u točkama 83. do 87. pobijanog rješenja tu argumentaciju odbio na sljedeći način: „83 Tužitelj svojim četvrtim i petim tužbenim razlogom razrađuje svoje viđenje protutržišne prirode sporazuma o normizaciji GS 1 i ponašanja njegovih članova, pri čemu ne ističe nijedan argument koji se konkretno odnosi na [spornu] odluku. 84 Usto, tužiteljevi su argumenti u velikoj mjeri novi u odnosu na one iznesene tijekom upravnog postupka, u njegovu dopisu od 14. rujna 2019., na koje je Komisija odgovorila u uvodnoj izjavi 38. i sljedećima [sporne] odluke. Komisija je u uvodnim izjavama 40. odnosno 43. [sporne] odluke zaključila, s jedne strane, da ,[joj] [dostavljene] informacije ne omogućavaju da na temelju njih donese zaključak o postojanju tajnog sporazuma među poduzetnicima [na koje se odnosi pritužba], niti čak da osnovano posumnja u njegovo postojanje’ i, s druge strane, da ,čak i pod pretpostavkom da se dokaže da pravila o radu normizacijske organizacije GS 1 čine sporazum o normizaciji koji bi mogao dovesti do stvaranja tržišne snage i da se njima ne poštuju uvjeti opisani u točkama 270. do 286. Smjernica [za sporazume o horizontalnoj suradnji], [tužitelj] ne navodi na koji bi to način pravila o radu ograničavala tržišno natjecanje’. 85 Valja podsjetiti na to da, prema sudskoj praksi, sudski nadzor odluka o odbacivanju pritužbe ne smije dovesti do toga da Opći sud svojom ocjenom interesa Unije nadomjesti Komisijinu ocjenu, već je taj nadzor namijenjen provjeri toga temelji li se sporna odluka na materijalno netočnim činjenicama, je li zahvaćena pogreškom koja se tiče prava, je li u njoj počinjena očita pogreška u ocjeni i je li došlo do zloporabe ovlasti ([…] presuda od 11. siječnja 2017., Topps Europe/Komisija, T‑699/14, neobjavljena, EU:T:2017:2, t. 66. i navedena sudska praksa). 86 U ovom slučaju, kao što je to Komisija pravilno istaknula, nije […] na Općem sudu da izravno ispituje jesu li sporazum o normizaciji GS 1 i ponašanje njegovih članova protutržišni, nego da utvrdi je li stajalište izneseno u uvodnoj izjavi 38. i sljedećima [sporne] odluke, kao odgovor na argumente koje je tužitelj iznio tijekom upravnog postupka, zahvaćeno pogreškom koja se tiče prava, očitom pogreškom u ocjeni ili zloporabom ovlasti. 87 Međutim, tužitelj četvrtim i petim tužbenim razlogom u biti zahtijeva od Općeg suda da utvrdi povredu pravila tržišnog natjecanja a da pritom nije iznio nijedan argument kojim bi dokazao da je [sporna] odluka zahvaćena pogreškom koja se tiče prava, očitom pogreškom u ocjeni ili zloporabom ovlasti”.
116

Osim toga, točke 223., 225. i 227. pobijane presude temelje se ne pogrešnoj pretpostavci prema kojoj je željeznička pruga mogla biti ponovno stavljena u funkciju „u kratkom roku” zahvaljujući prvotnim popravcima iz „mogućnosti 1”. Međutim, to nije slučaj s obzirom na to da bi, kao što je to društvo LG istaknulo pred Općim sudom, takvi popravci zahtijevali da se slijedi isti postupak kao i za „mogućnost 2”, osobito za potrebe pribavljanja financijskih sredstava od Republike Litve ili Unije. Opći sud to nije uzeo u obzir te je stoga sam sebi proturječio.
7

Članak 23. stavci 1. do 3. Uredbe Dublin III određuje: „1. Kada država članica, u kojoj je osoba iz članka 18. stavka 1. točaka (b), (c) ili (d) podnijela novi zahtjev za međunarodnu zaštitu, smatra da je druga država članica odgovorna u skladu s člankom 20. stavkom 5. i člankom 18. stavkom 1. točkama (b), (c) ili (d), može zahtijevati da tu osobu ponovno prihvati druga država članica. 2. Zahtjev za ponovni prihvat podnosi se što je brže moguće, a u svakom slučaju u roku od dva mjeseca od primitka pozitivnog rezultata iz sustava Eurodac […] Ako se zahtjev za ponovni prihvat temelji na dokazima koji nisu pribavljeni iz sustava Eurodac, zamoljenoj državi članici šalje se u roku tri mjeseca od datuma kada je […] podnesen zahtjev za međunarodnu zaštitu. 3. Kada se zahtjev za ponovni prihvat ne podnese u rokovima utvrđenim u stavku 2., za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu odgovorna je država članica u kojoj je novi zahtjev podnesen.”
35

Argumentacija češke vlade prema kojoj je poštovanje propisa primjenjivih na odredištu putovanja prešutna odredba svakog ugovora o putovanju u paket‑aranžmanu tako da se poštovanje mjera ograničavanja koje su donijela tijela u odredištu putovanja ne može smatrati nesukladnošću pruženih usluga ne dovodi u pitanje zaključak iz točke 31. ove presude. Naime, iako je točno da se poštovanje takvih propisa nalaže strankama ugovora o putovanju u paket‑aranžmanu neovisno o tome podsjeća li se na to u tom ugovoru i da navedeno poštovanje organizatora može dovesti do nesukladnosti pruženih usluga putovanja, činjenica je da ta nesukladnost u svakom slučaju nije pripisiva putniku o kojem je riječ, tako da on ima pravo na sniženje cijene svojeg paket‑aranžmana. Nije relevantna ni činjenica da se navedena nesukladnost ne može pripisati organizatoru o kojem je riječ s obzirom na to da se to pravo na sniženje cijene temelji na njegovoj objektivnoj odgovornosti, kao što je to navedeno u točki 25. ove presude.
20

Budući da su četiri odluke prvostupanjske porezne uprave potvrđene odlukom žalbenog odjela od 8. prosinca 2017., društvo Aquila Part Prod Com je pred Fővárosi Törvényszékom (Okružni sud u Budimpešti, Mađarska), odnosno sudom koji je uputio zahtjev, podnijelo tužbu u prilog kojoj tvrdi da je porezni postupak unaprijed odlučen te se u biti poziva na nepostojanje dokaza koji dokazuju da je to društvo moglo biti svjesno prethodno počinjene utaje. To društvo tvrdi da je postupalo s odgovarajućom pažnjom kako bi izbjeglo sudjelovanje u utaji, uspostavljajući unutarnja pravila u području kupoprodaje, kojima se nalaže da se prije sklapanja ugovora provjeravaju dobavljači i kojima se zabranjuju sva plaćanja u gotovini. U tom kontekstu društvo Aquila Part Prod Com osobito prigovara poreznoj upravi da je zanemarila ugovor o nalogu koji je ono sklopilo s drugim društvom i da je saznanja koja je zakonski zastupnik tog drugog društva imao o činjenicama koja su činila utaju izjednačila sa saznanjima prvonavedenog društva o tim činjenicama.
6

Članak 19. navedene uredbe, naslovljen „Razvoj poljoprivrednih gospodarstava i [poduzeća]”, glasi kako slijedi: „[…] 2. Potpora iz stavka 1. točke (a) podtočke i. dodjeljuje se mladim poljoprivrednicima. Potpora iz stavka 1. točke (a) podtočke ii. dodjeljuje se poljoprivrednicima ili članovima kućanstva poljoprivrednog gospodarstva koji prošire djelatnost na nepoljoprivredne aktivnosti i mikropoduzeća i mala poduzeća te na fizičke osobe u ruralnim područjima. Potpora iz stavka 1. točke (a) podtočke iii. dodjeljuje se malim poljoprivrednim gospodarstvima kako utvrđuju države članice. Potpora iz stavka 1. točke (b) dodjeljuje se mikropoduzećima i malim poduzećima i fizičkim osobama u ruralnim područjima te poljoprivrednicima ili članovima kućanstva poljoprivrednog gospodarstva. Potpora iz stavka 1. točke (c) dodjeljuje se poljoprivrednicima koji […] u trenutku podnošenja zahtjeva za potporu ispunjavaju uvjete za sudjelovanje u programu za male poljoprivrednike unazad najmanje godinu dana te koji se obvežu na trajni prijenos cjelokupnog gospodarstva i odgovarajućih prava na plaćanja na drugog poljoprivrednika. Potpora se isplaćuje od dana prijenosa do 31. prosinca 2020. ili se izračunava s obzirom na to razdoblje i plaća u obliku jednokratne isplate. […] 6. Najviši iznos potpore iz stavka 1. točke (a) utvrđuje se u Prilogu II. Države članice definiraju iznos potpore iz stavka 1. točke (a) podtočke i. i točke (a) podtočke ii. također uzimajući u obzir društveno‑gospodarsku situaciju programskog područja. […]”
28

U tom smislu, činjenica da dužnik nakupi nekoliko zakašnjelih plaćanja periodičnih isporuka robe ili periodičnih pružanja usluga, u okviru izvršavanja jednog te istog ugovora, ne može imati za posljedicu smanjenje minimalnog fiksnog iznosa koji se duguje na ime naknade troškova naplate za svako zakašnjelo plaćanje na jedan jedinstveni fiksni iznos. Tim bi se smanjenjem, prije svega, oduzeo korisni učinak članku 6. Direktive 2011/7, čiji je cilj, kao što je to istaknuto u prethodnoj točki, ne samo odvraćanje od tih kašnjenja u plaćanju nego i to da se tim iznosima nadoknade „vjerovnikov[i] vlastit[i] troškov[i] naplate”, pri čemu se ti troškovi povećavaju razmjerno broju plaćanja i iznosima koje dužnik ne plaća po dospijeću. Navedeno bi smanjenje, nadalje, bilo jednako tomu da se dužniku odobri odstupanje od prava na fiksni iznos iz članka 6. stavka 1. te direktive, a da to odstupanje nije opravdano nikakvim „opravdanim razlogom” u smislu članka 7. stavka 1. drugog podstavka točke (c) navedene direktive. Konačno, smanjenjem o kojem je riječ bi se dužnika oslobodilo dijela financijskog tereta koji proizlazi iz njegove obveze da, na ime svakog plaćanja nepodmirenog po dospijeću, plati fiksni iznos od 40 eura, predviđen tim člankom 6. stavkom 1. (vidjeti u tom smislu presudu od 20. listopada 2022., BFF Finance Iberia, C‑585/20, EU:C:2022:806, t. 37.).
37

U tom smislu, činjenica da dužnik nakupi nekoliko zakašnjelih plaćanja uzastopnih isporuka robe ili uzastopnih pružanja usluga, u okviru izvršavanja jednog te istog ugovora, ne može imati za posljedicu smanjenje minimalnog fiksnog iznosa koji se duguje na ime naknade troškova naplate za svako zakašnjelo plaćanje na jedan jedinstveni fiksni iznos. Tim bi se smanjenjem, prije svega, oduzeo korisni učinak članku 6. Direktive 2011/7, čiji je cilj, kao što je to istaknuto u prethodnoj točki, ne samo odvraćanje od tih kašnjenja u plaćanju, nego i da se tim iznosima nadoknade „vjerovnikov[i] vlastit[i] troškov[i] naplate”, pri čemu se ti troškovi povećavaju razmjerno broju plaćanja i iznosima koje dužnik ne plaća po dospijeću. Navedeno bi smanjenje, zatim, bilo jednako tomu da se dužniku odobri odstupanje od prava na fiksni iznos iz članka 6. stavka 1. te direktive, a da to odstupanje nije opravdano nikakvim „opravdanim razlogom” u smislu članka 7. stavka 1. drugog podstavka točke (c) navedene direktive. Konačno, smanjenjem o kojem je riječ dužnika bi se oslobodilo dijela financijskog tereta koji proizlazi iz njegove obveze da, na ime svakog računa neplaćenog po dospijeću, plati fiksni iznos od 40 eura, predviđen u tom članku 6. stavku 1. (vidjeti u tom smislu presudu od 20. listopada 2022., BFF Finance Iberia, C‑585/20, EU:C:2022:806, t. 37.).
54

Osim toga, na njemu će biti da provjeri pružaju li, kao što to njemačka vlada sugerira u svojim pisanim očitovanjima, strukturirani podaci i datoteke u formatu PDF, kojima je spis podnositelja zahtjeva dostavljen njegovu zastupniku, dovoljno informacija da bi se razumjela struktura tog spisa i je li za vizualizaciju te strukture nužna uporaba softvera. Također će moći provjeriti je li, kao što to ta vlada tvrdi, dotični vizualizacijski softver koji taj zastupnik može koristiti, isti kao onaj kojim raspolažu nadležni sudovi kako bi odlučili o žalbama protiv odluka o zahtjevima za međunarodnu zaštitu i dovodi li, kao što to također tvrdi, uporaba tog softvera do razlika u prikazivanju samo u pogledu manjih aspekata, čime se ne mijenja sposobnost tog zastupnika da djelotvorno ostvari prava obrane u ime podnositelja zahtjeva.
22

Kao treće, izraz „naziv proizvoda” koji se upotrebljava samo u Prilogu VI. dijelu A točki 4. podtočkama (a) i (b) Uredbe br. 1169/2011 nije njome definiran. U određenim jezičnim verzijama, poput njemačke („Produktname”) ili francuske („nom du produit”), taj se izraz više razlikuje od onoga koji se nalazi u članku 17. Uredbe br. 1169/2011, tj. „Bezeichnung des Lebensmittels” i „dénomination de la denrée alimentaire”, nego u drugim jezičnim verzijama, poput španjolske („denominación del producto” i „denominación del alimento”), češke („název produktu” i „název potraviny”), engleske („name of the product” i „name of the food”), hrvatske („naziv proizvoda” i „naziv hrane”), talijanske („denominazione del prodotto” i „denominazione dell’alimento”), niozozemske („benaming van het product” i „benaming van het levensmiddel”), poljske („nazwa produktu” i „nazwa środka spożywczego”), portugalske („denominação do produto” i „denominação do género alimentício”), rumunjske („denumirea produsului” i „denumirea produsului alimentar”), slovačke („názov výrobku” i „názov potraviny”), slovenske („ime proizvoda” i „ime živila”), finske („tuotteen nimi” i „elintarvikkeen nimi”) i švedske („produktens beteckning” i „livsmedlets beteckning”).
29

Uvodno, valja podsjetiti na to da su u skladu s člankom 52. stavkom 3. Povelje, u mjeri u kojoj ona sadržava prava koja odgovaraju pravima zajamčenima EKLJP‑om, značenje i opseg primjene tih prava jednaki onima iz navedene konvencije. Međutim, kao što to proizlazi iz Objašnjenja koja se odnose na Povelju Europske unije o temeljnim pravima (SL 2007., C 303, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.) članak 48. stavak 2. Povelje, prema kojem je zajamčeno poštovanje prava obrane svakog optuženika, odgovara članku 6. stavku 3. EKLJP‑a. Posljedično, prethodno pitanje također treba ispitati s obzirom na članak 48. stavak 2. Povelje.
31

U tom pogledu najprije valja podsjetiti na to da se, kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda, pravu Unije ne protivi to da države članice predvide mogućnost, navedenu u članku 55. stavku 1. Direktive 2014/24, da donesu odluku o poništenju poziva na nadmetanje zbog razloga koji su, među ostalim, povezani s ocjenom svrhovitosti, s točke gledišta javnog interesa, zaključivanja postupka dodjele, uzimajući u obzir, među ostalim, moguće izmjene gospodarskih ili činjeničnih okolnosti, potrebe javnog naručitelja o kojem je riječ ili nedostatnu razinu konkurentnosti zbog toga što je na kraju postupka javne nabave o kojem je riječ preostao samo jedan ponuditelj koji je mogao izvršiti taj ugovor (vidjeti u tom smislu presudu od 11. prosinca 2014., Croce Amica One Italia, C‑440/13, EU:C:2014:2435, t. 35.).
31

VS je 12. ožujka 2020. podnio prijavu IVSS‑u ističući da je Općinsko državno odvjetništvo u Petriču povrijedilo odredbe o zaštiti osobnih podataka. S jedne strane, on je u svojem prvom prigovoru tvrdio da se to državno odvjetništvo nezakonito koristilo njegovim osobnim podacima, koji su prikupljeni dok ga se smatralo žrtvom kaznenog djela, u svrhu njegova progona u okviru istog postupka i zbog istih činjenica. S druge strane, on se u okviru svojeg drugog prigovora pozivao na nezakonitost obrade osobnih podataka prikupljenih u okviru spisa navedenih u točki 28. ove presude, koju je to isto državno odvjetništvo provelo u okviru njegove tužbe radi utvrđivanja odgovornosti koju je podnio protiv Državnog odvjetništva Republike Bugarske. Odlukom od 22. lipnja 2020. IVSS je odbio tu prijavu.