ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
26

U tom pogledu valja navesti da je isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da uvažavajući posebnosti predmeta ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, ako se prethodna pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je načelno obvezan donijeti odluku. Sud može odbiti odgovoriti na prethodno pitanje nacionalnog suda samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi mogao dati koristan odgovor na postavljena pitanja (presuda od 4. prosinca 2018., Minister for Justice and Equality i Commissioner of An Garda Síochána, C‑378/17, EU:C:2018:979, t. 26. i 27. i navedena sudska praksa).
24

Ako nadležno tijelo države članice uvoza nakon dovršetka ispitivanja koje je provelo utvrdi da su svi kriteriji ispunjeni, uvezeni lijek treba smatrati kao da je već bio stavljen u promet u državi članici uvoza i slijedom toga se u odnosu na njega mora priznati OSP koji je izdan za taj lijek već prisutan na tržištu, osim ako to nije protivno razlozima povezanima s djelotvornom zaštitom zdravlja ljudi i životinja kao i okoliša (vidjeti, u tom smislu, presudu od 12. studenoga 1996., Smith & Nephew et Primecrown, C‑201/94, EU:C:1996:432, t. 29.; vidjeti također, glede fitofarmaceutskih proizvoda, presude od 11. ožujka 1999., British Agrochemicals Association, C‑100/96, EU:C:1999:129, t. 36. i od 6. studenoga 2014., Mac, C‑108/13, EU:C:2014:2346, t. 28.). To je tijelo stoga dužno odobriti paralelno uvezeni lijek koji zadovoljava te kriterije kada je uvjereno da taj lijek, iako, kada je to slučaj, postoje razlike u odnosu na pomoćne tvari, ne predstavlja nikakav problem u pogledu kvalitete, učinkovitosti i neškodljivosti (presuda od 16. prosinca 1999., Rhône‑Poulenc Rorer i May & Baker, C‑94/98, EU:C:1999:614, t. 45.).
2

Zahtjev je podnesen u okviru spora između Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Uprava za poreze i carine, Ujedinjena Kraljevina, u daljnjem tekstu: porezna uprava) i The Chancellor, Masters and Scholars of the University of Cambridge (u daljnjem tekstu: Sveučilište u Cambridgeu) povodom odbijanja porezne uprave da Sveučilištu u Cambridgeu prizna odbitak poreza na dodanu vrijednost (u daljnjem tekstu: PDV) koji se odnosi na troškove investicijskih aktivnosti koje nisu obuhvaćene Direktivom o PDV‑u, ali čiji su prihodi korišteni za pokrivanje troškova svih aktivnosti tog sveučilišta.
52

Svojim drugim, trećim i četvrtim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev želi znati treba li članak 90. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da, u situaciji poput one u glavnom postupku, postoji „raskid” ili „neplaćanje” koje može biti obuhvaćeno odstupanjem od obveze smanjenja osnovice poreza na dodanu vrijednost iz stavka 2. tog članka zbog, s jedne strane, neplaćanja jednog dijela dugovanih naknada za leasing iz ugovora o financijskom leasingu u razdoblju od prestanka plaćanja do raskida ugovora, s obzirom na to da taj raskid nema retroaktivan učinak, i, s druge strane, zbog neplaćanja naknade štete zbog prijevremenog raskida ugovora koja odgovara iznosu svih neplaćenih naknada za leasing do isteka tog ugovora.
27

U tom smislu dovoljno je reći, s jedne strane, da je u točki 64. pobijane presude Opći sud utvrdio da se „argumentacija tužitelja o vjerojatnosti dovođenja u zabludu zasniva na pogrešnoj ideji da je [peto] žalbeno vijeće [EUIPO‑a] trebalo zaključiti da su suprotstavljeni znakovi vrlo slični jer za većinu potrošača dijele zajednički verbalni element ‚fly’”, upućujući u tom smislu na točke 26. do 57. te presude. U točki 65. te presude on iz toga zaključuje da tužitelj nije dokazao da je to žalbeno vijeće pogriješilo kada je zaključilo da ne postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu u smislu članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. Opći sud je dakle u točki 64. pobijane presude u bitnome samo utvrdio da je to žalbeno vijeće bilo u pravu kada je zaključilo da u konkretnom slučaju ne postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu.
21

U tim je okolnostima Østre Landsret (Žalbeni sud regije Istok, Danska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. U slučaju kada su u pogledu spajanja obitelji između bračnih drugova uvedena ‚nova ograničenja’ koja su a priori suprotna članku 13. Odluke br. 1/80, a opravdana razlozima ‚uspješne integracije’ koje je Sud priznao u presudama od 12. travnja 2016., Genc (C‑561/14, EU:C:2016:247) i od 10. srpnja 2014., Dogan (C‑138/13, EU:C:2014:2066), može li se smatrati da se pravilo poput članka 9. stavka 7. [Zakona o strancima] kojim se predviđa, među ostalim, da prema općem uvjetu za spajanje obitelji između državljanina treće zemlje koji ima dozvolu boravka u Danskoj i njegova bračnog druga oni trebaju biti snažnije povezani s Danskom nego s Turskom, može ‚opravdavati važnim razlogom u općem interesu, biti prikladno za ostvarenje legitimnog cilja kojem se teži i prekoračiti ono što je nužno kako bi se taj cilj postigao’? 2. U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, što bi značilo da se uvjet povezanosti a priori treba smatrati prikladnim za ostvarenje cilja integracije, je li stoga a da se to ne protivi kriterijima za ocjenu postojanja ograničenja ili proporcionalnosti: [a)] dopušteno primjenjivati praksu prema kojoj se, kada je bračni drug koji ima dozvolu boravka u državi članici (sponzor) tamo prvi put stigao s 12 ili 13 godina ili kasnije, u ocjeni povezanosti sponzora s tom državom članicom velika važnost pridaje sljedećem: – da je zainteresirana osoba zakonito boravila u državi članici tijekom otprilike dvanaest godina; – ili da je u državi članici boravila i bila stalno zaposlena, pri čemu je često bila u doticaju s kolegama i eventualno klijentima i s njima komunicirala na jeziku te države članice, i tako činila bez većih prekida najmanje četiri do pet godina; – ili da je u državi članici boravila i bila stalno zaposlena, ali pritom nije često bila u doticaju s kolegama i eventualno klijentima i s njima komunicirala na jeziku te države članice, i tako činila bez većih prekida najmanje sedam do osam godina; [b)] dopušteno primjenjivati praksu prema kojoj se smatra da uvjet povezanosti nije ispunjen na temelju okolnosti da je sponzor održavao snažnu vezu sa svojom zemljom podrijetla na način da je tamo često putovao ili da je tamo duže vrijeme ostajao, dok kratki boravci radi godišnjeg odmora ili boravci u obrazovne svrhe ne utječu negativno na izdavanje dozvole; [c)] dopušteno primjenjivati praksu prema kojoj se činjenica da je riječ o takozvanoj situaciji ‚sklapanje braka, razvod, ponovno sklapanje braka’ snažno protivi priznavanju da je uvjet povezanosti ispunjen?”
19

Sud koji je uputio zahtjev ističe da nije sporno da društvo CEVA Freight nije imalo sumnje u pogledu ispravnog tumačenja ili primjene članka 147. stavka 1. Provedbene uredbe u vezi s člankom 29. Carinskog zakonika na dan kada je podnijelo svoje carinske deklaracije. Međutim, on navodi da je to društvo ocijenilo da naznaka iznosa cijene uređaja za reprodukciju nije relevantna s obzirom na to da je njihov uvoz bio odobren uz izuzeće od svih carina. Taj sud navodi da je državni tajnik pred njime tvrdio da za provođenje preispitivanja deklaracija u skladu s člankom 78. Carinskog zakonika nije relevantno je li deklarant počinio pogrešku. Samo ako su podaci sadržani u deklaraciji „netočni” ili „nepotpuni” može se provesti njezino preispitivanje.
2

Iz okolnosti spora iznesenih u točkama 1. do 21. pobijane presude proizlazi da su Icap plc (u čija je prava i obveze stupio NEX International Limited), Icap Management Services Ltd i Icap New Zealand Ltd (u daljnjem tekstu zajedno: Icap) dio društva za pružanje usluga posredovanja putem telefonskih i elektroničkih mreža koje je ujedno pružatelj usluga poslije trgovanja.
47

U ovom slučaju, kao što to u bitnome ističe nezavisni odvjetnik u točki 75. svojeg mišljenja, dovoljno je utvrditi da se ÖBB‑Infrastruktur ograničava na tvrdnju da, ako bi korištenje peronima bilo obuhvaćeno minimalnim pristupnim paketom u smislu točke 1. podtočke (c) Priloga II. Direktivi 2012/34, to bi imalo posljedice na pravne odnose koje je on u dobroj vjeri sklopio sa željezničkim prijevoznicima, a čiji bi raskid za njega imao pretjerano financijsko opterećenje. Međutim, budući da ÖBB‑Infrastruktur Sudu nije pružio nijedan konkretan element u odnosu na broj predmetnih pravnih odnosa ili prirodu i opseg takvog financijskog opterećenja, takva argumentacija ne može biti dovoljna za utvrđivanje postojanja iznimnih okolnosti koje opravdavaju ograničenje vremenskih učinaka ove presude.
14

Naime, Aubriet otac, koji ima boravište u Francuskoj, pogranični je radnik koji je u Luksemburgu od 1. listopada 1991. obavljao poslove kao zaposlena osoba s dužim ili kraćim razdobljima prekida. On je, tako, u razdoblju od deset godina između 1. listopada 1991. i 30. rujna 2001. obavljao poslovnu djelatnost kao radnik zaposlen u Luksemburgu. Nakon što je bio nezaposlen do 5. veljače 2002., Aubriet otac je ponovno zaposlen na luksemburškom državnom području na razdoblje od šest godina, odnosno od 6. veljače 2002. do 14. siječnja 2008. Između 15. siječnja 2008. i 16. prosinca 2012. obavljao je poslovnu djelatnost u Francuskoj. Nakon što je ponovno počeo obavljati poslovnu djelatnost u Luksemburgu između 17. prosinca 2012. i 30. rujna 2014., ponovno je ostao bez posla nakon poslovno uvjetovanog otkaza.
24

Međutim, međuodlukom od 14. studenoga 2017. Rechtbank Noord‑Nederland (Sud za Sjevernu Holandiju) odbio je taj argument s obrazloženjem da je, u skladu s navedenom odredbom, primjena Uredbe br. 261/2004 u odnosu na putnike koji su ugovorili putovanje u paket aranžmanu isključena samo ako je do otkazivanja došlo neovisno o volji zračnog prijevoznika hoće li osigurati let ili letove koji su dio tog putovanja, a to nije bilo tako u ovom predmetu. Naime, taj je sud s jedne strane smatrao da je odluku o otkazivanju leta donijelo društvo Aegean Airlines, koje je očito namjeravalo izvesti let samo pod uvjetom da mu društvo Hellas prethodno uplati utvrđenu cijenu, i da se s druge strane nije tvrdilo niti dokazalo da je društvo Hellas najavilo otkazivanje paket aranžmana zbog razloga različitih od te odluke društva Aegean Airlines.
10

Sukladno Prilogu II. toj uredbi: „[…] 6. Rakija od grožđane komine ili komovica (a) Rakija od grožđane komine ili komovica je jako alkoholno piće koje zadovoljava sljedeće uvjete: i. proizvedena je isključivo iz fermentirane grožđane komine i destilirana neposredno s vodenom parom ili destilirana nakon dodavanja vode grožđanoj komini; ii. smije se dodati količina vinskog taloga do najviše 25 kg vinskog taloga na 100 kg upotrijebljene grožđane komine; iii. količina alkohola dobivenog od vinskog taloga ne smije prijeći 35 % ukupne količine alkohola u gotovom proizvodu; iv. destilacija se provodi uz prisutnost same grožđane komine na manje od 86 % vol.; v. dopuštena je redestilacija na istu alkoholnu jakost; vi. sadrži količinu hlapivih tvari od najmanje140 grama po hektolitru preračunato na 100 % vol. alkohola i sadrži maksimalnu količinu metanola od 1000 grama po hektolitru preračunato na 100 % vol. alkohola. (b) Alkoholna jakost po volumenu rakije od voćnog koma mora iznositi najmanje 37,5 % vol. (c) Nije dopušteno dodavanje razrijeđenog ili nerazrijeđenog alkohola, kako je određeno u Prilogu I. točki 5. (d) Rakija od voćne komine ne smije se aromatizirati. [To ne isključuje tradicionalne metode proizvodnje.] (e) Rakija od voćne komine smije sadržavati jedino dodani karamel kao sredstvo za prilagodbu boje. […] 28. Anis (a) Anis je jako alkoholno piće aromatizirano anisom dobiveno isključivo od anisa (Pimpinella anisum L.) i/ili zvjezdastog anisa (Illicium verum Hook f.) i/ili komorača (Foeniculum vulgare Mill.). (b) Alkoholna jakost anisa mora iznositi najmanje 35 % vol. (c) U preradi anisa smiju se koristiti samo prirodne aromatične tvari i pripravci, definirani u članku 1. stavku 2. točki (b) podtočki i.[…] i članku 1. stavku 2. točki (c) Direktive 88/388/EEZ. 29. Destilirani anis (a) Destilirani anis je anis koji sadrži alkohol destiliran uz dodatak sjemenki navedenih u kategoriji 28. točki (a), a u slučaju oznake zemljopisnog podrijetla, uz prisutnost mastica (tršlja) i ostalih aromatičnih sjemenki, biljaka ili voća, pod uvjetom da takav alkohol predstavlja najmanje 20 % alkoholne jakosti destiliranog anisa. (b) Alkoholna jakost [destiliranog] anisa mora iznositi najmanje 35 % vol. (c) U preradi [destiliranog] anisa smiju se koristiti samo prirodne aromatične tvari i pripravci, definiran[i] u članku 1. stavku 2. točki (b) podtočki i.[…] i članku 1. stavku 2. točki (c) Direktive 88/388/EEZ. […]”
48

Međutim, iz točke 39. ove presude proizlazi da u situaciji u kojoj je osoba u skladu s Uredbom br. 1408/71 istodobno podvrgnuta zakonodavstvima dviju država članica, primjena Uredbe br. 883/2004 ne dovodi do primjene na radnika zakonodavstva druge države članice koje bi dakle bilo novo, već dovodi samo do promjene njegove situacije zbog prestanka primjene, u odnosu na njega, zakonodavstva jedne od dviju država članica kojem je do tada bio podvrgnut.
(4)

Rastuća raznolikost oblika javnog djelovanja zahtijeva jasnije određivanje pojma same nabave; to pojašnjenje samo po sebi međutim ne bi trebalo proširiti područje primjene ove Direktive u usporedbi s područjem primjene Direktive [Europskog parlamenta i Vijeća] 2004/18/EZ [od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL 2004., L 134, str. 114.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.)]. Pravila Unije o javnoj nabavi ne obuhvaćaju sve oblike trošenja javnih sredstava, već samo one koji su namijenjeni za stjecanje radova, robe ili usluga koji se uzimaju u obzir u okviru ugovora o javnoj nabavi. […]
23

Vlada Regije glavnog grada Bruxellesa odobrila je 9. srpnja 2015. u prvom čitanju preliminarni nacrt odluke o određivanju područja Natura 2000 – BE 1000001 „La Forêt de Soignes avec lisières et domaines boisés avoisinants et la Vallée de la Woluwe – complexe Forêt de Soignes –Vallée de la Woluwe”. Ispitivanje javnosti o tom preliminarnom nacrtu odluke provedeno je od 24. rujna do 7. studenoga 2015. Tim su povodom podnesena 202 prigovora, od kojih je jedan uputilo društvo CFE.
10

U skladu s uvodnim izjavama šestom do devetom te šesnaestom i osamnaestom odluke od 1. prosinca 2016.: „Budući da je utvrđivanje ciljeva očuvanja na razini Valonske regije i na razini područjâ neophodno za provedbu sustava očuvanja područjâ Natura 2000 kao referentnih standarda za donošenje odluke u okviru usvajanja planova i izdavanja dozvola, kao i, po potrebi, za aktivno upravljanje područjima; […] da su ciljevi očuvanja utvrđeni za održavanje ili, po potrebi, povrat u povoljno stanje očuvanosti prirodnih stanišnih tipova ili vrsta za koje ta područja trebaju biti određena; […] da, u skladu s člancima 1.a, 21.a i člankom 25.a stavkom 1. prvim podstavkom Zakona [od 12. srpnja 1973.], ciljevi očuvanja trebaju biti utvrđeni na razini cjelokupnog valonskog područja (a ne samo za mrežu Natura 2000) na način da se dobije sveobuhvatan pregled onoga što treba očuvati ili, po potrebi, onoga što treba obnoviti u Valonskoj regiji u svrhu održavanja ili povrata u povoljno stanje očuvanosti staništa ili vrsta za koje je mreža Natura 2000 uspostavljena; da ti ciljevi imaju indikativnu vrijednost; […] da ciljevi očuvanja na razini područjâ trebaju biti utvrđeni na temelju ciljeva očuvanja utvrđenih na razini valonskog područja; da ti ciljevi imaju regulatornu snagu; […] da se ti ciljevi primjenjuju na određenom području Natura 2000 samo kada je to područje određeno za tu vrstu ili to stanište; da će se preispitivanje usklađenosti projekta s tim ciljevima očuvanja provoditi od slučaja do slučaja, ovisno o jedinici upravljanja na koju se može utjecati i rezultatima ocjene prihvatljivosti ako je provedena; […] da ciljevi očuvanja područja, na razini područja, čine referentni okvir koji, ako nije drukčije određeno, nadležna tijela trebaju poštovati osobito u svrhu izdavanja dozvola i da proizlaze iz Zakona od 12. srpnja 1973. o očuvanju prirode ili drugih zakona”.
53

Uvodno valja podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, to što je preuzimatelj pravna osoba javnog prava ne može isključiti postojanje prijenosa obuhvaćenog područjem primjene Direktive 2001/23, bez obzira na to je li ta pravna osoba javno poduzeće zaduženo za javnu uslugu ili općina. Tako je Sud prepoznao da to što je preuzimatelj općina nije samo po sebi prepreka za primjenu navedene direktive na prijenos djelatnosti poduzeća na općinu (vidjeti u tom smislu presudu od 20. srpnja 2017., Piscarreta Ricardo, C‑416/16, EU:C:2017:574, t. 30. do 32. i navedenu sudsku praksu).
43

Ne može se smatrati da osoba samostalno provodi gospodarsku aktivnost, u smislu članka 9. Direktive o PDV‑u, ako ne snosi takav gospodarski rizik (vidjeti u tom smislu presude od 23. ožujka 2006., FCE Bank, C‑210/04, EU:C:2006:196, t. 35. do 37.; od 18. listopada 2007., van der Steen, C‑355/06, EU:C:2007:615, t. 24. do 26. i od 24. siječnja 2019., Morgan Stanley & Co International, C‑165/17, EU:C:2019:58, t. 35. te navedenu sudsku praksu).
19

U tim je okolnostima Tribunale amministrativo regionale della Campania (Okružni upravni sud u Kampaniji, Italija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje: „Protivi li se načelima Europske unije o zaštiti legitimnih očekivanja i pravnoj sigurnosti predviđenima [UFEU‑om] i načelima koja iz njih proizlaze, kao što su to jednakost postupanja, nediskriminacija, proporcionalnost i djelotvornost, predviđenima Direktivom [2014/24], te odredbi članka 57. stavka 4. točki (c) i (g) te direktive, primjena nacionalnog propisa kao što je to talijanski propis iz članka 80. stavka 5. točke (c) [Zakonika o javnoj nabavi] prema kojem se podnošenjem sudske tužbe u pogledu značajnih nedostataka zabilježenih u provedbi prijašnje nabave koji su doveli do prijevremenog raskida prethodnog ugovora o nabavi javnog naručitelja sprečava u bilo kakvom ocjenjivanju pouzdanosti ponuditelja sve do pravomoćne odluke u građanskom postupku, pri čemu društvo nije dokazalo poduzimanje mjera self cleaninga usmjerenih na ispravljanje povreda i izbjegavanje njihova ponavljanja?”
45

Što se tiče okolnosti da je do nezgode u glavnom postupku došlo zbog požara uzrokovanog električnim instalacijama vozila, valja utvrditi da, s obzirom na to da to vozilo zbog kojeg je nastala ta nezgoda odgovara pojmu „vozilo” u smislu članka 1. točke 1. Direktive 2009/103, nije potrebno odrediti koji su dijelovi navedenog vozila uzrokovali štetni događaj niti utvrditi funkcije koje taj dio ima.
15

U tim okolnostima Curtea de Apel București (Žalbeni sud u Bukureštu) odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li članak 148. točku (c), u vezi s točkom (a) istog članka Direktive [o PDV‑u], tumačiti na način da se izuzeće od poreza na dodanu vrijednost pod određenim uvjetima primjenjuje na isporuke odobalnih samopodiznih platformi za bušenje, odnosno potpada li odobalna samopodizna platforma za bušenje pod pojam ‚plovilo’ u smislu navedene odredbe prava Unije, s obzirom na to da na temelju naslova poglavlja 7. iste direktive proizlazi da se tom odredbom uređuju ‚izuzeća koja se odnose na međunarodni prijevoz’? 2. U slučaju potvrdnog odgovora na [prvo] pitanje, proizlazi li iz tumačenja članka 148. točke (c), u vezi s točkom (a) istog članka Direktive [o PDV‑u], da je bitan uvjet za primjenu izuzeća od poreza na dodanu vrijednost činjenica da se, tijekom njezina korištenja (u okviru komercijalne/industrijske aktivnosti), odobalna samopodizna platforma za bušenje, koja je isplovila na otvoreno more, tamo i dalje stvarno nalazi u pomičnom stanju, plutajući ili pomičući se na moru od jedne točke do druge, u razdoblju koje je dulje od onoga u kojem se nalazi u nepomičnom stanju, kada je nepokretna zbog aktivnosti bušenja u moru, odnosno treba li aktivnost plovidbe stvarno prevladavati u odnosu na aktivnost bušenja?”
43

U tom smislu treba podsjetiti na to da, uzimajući u obzir marginu prosudbe koju imaju države članice kada je riječ o organizaciji vlastite javne uprave, one načelno mogu a da ne proturječe Direktivi 1999/70 ni Okvirnom sporazumu predvidjeti uvjete prijma u javnu službu kao i uvjete zapošljavanja takvih službenika (presude od 18. listopada 2012., Valenza i dr., C‑302/11 do C‑305/11, EU:C:2012:646, t. 57. i od 20. rujna 2018., Motter, C‑466/17, EU:C:2018:758, t. 43.). Države članice tako imaju pravo postaviti uvjete radnog staža za pristupanje određenim radnim mjestima ili ograničiti pristup internom napredovanju isključivo službenicima jer to proizlazi iz nužnosti uzimanja u obzir objektivnih zahtjeva u vezi s dotičnim radnim mjestom koji nemaju veze s određenim trajanjem radnog odnosa (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2011., Rosado Santana, C‑177/10, EU:C:2011:557, t. 76. i 79.).
4

Člankom 30. tog zakonika propisano je: „1. Kada nije moguće odrediti carinsku vrijednost prema članku 29., carinska vrijednost bit će određena tako što će se ići redom kroz stavak 2. točke (a), (b), (c), i (d) do prve točke prema kojoj se ona može odrediti, pod uvjetom da redoslijed primjene točaka (c) i (d) bude obratan ako to zahtijeva deklarant; samo onda kad se ta vrijednost ne može odrediti prema određenoj točki, mogu se primijeniti odredbe sljedeće točke u nizu koji je utvrđen pomoću ovog stavka. 2. Carinska vrijednost, kako je utvrđena ovim člankom, je: a) transakcijska vrijednost istovjetne robe prodane za izvoz u Zajednicu i izvezene u isto ili gotovo isto vrijeme kao i roba koja se procjenjuje; b) transakcijska vrijednost slične robe prodane za izvoz u Zajednicu i izvezene u isto ili gotovo isto vrijeme kao i roba koja se procjenjuje; c) vrijednost koja se temelji na jediničnoj cijeni po kojoj se najveća moguća ukupna količina takve ili istovjetne ili slične uvezene robe prodaje na području Zajednice osobama koje nisu povezane s prodavateljima; d) izračunata vrijednost čini zbroj: – troška ili vrijednosti materijala i proizvodnje, ili druge vrste prerade, koja je upotrijebljena u proizvodnji uvezene robe, – svote dobiti i općih troškova koja je jednaka uobičajenu iznosu koji se ostvaruje pri prodaji robe iste skupine ili vrste kao što je roba koja se procjenjuje i koju je proizveo proizvođač u zemlji izvoza za izvoz u Zajednicu, – troška ili vrijednosti stavki iz članka 32. stavka 1. točke (e). […]”
14

Zakon o izmjenama zakona od 10. svibnja 2018., osim odredbi kojima se izmjenjuje Zakon o Vrhovnom sudu, sadržava određene samostalne odredbe kojima se uređuje postupak produljenja aktivnog mandata sudaca Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud) koji su najkasnije 3. srpnja 2018. dosegnuli dobnu granicu za odlazak u mirovinu. Članak 5. tog zakona o izmjenama zakona glasi kako slijedi: „Predsjednik Republike Poljske izjave iz članka 37. stavka 1. i članka 111. stavka 1. [novog zakona o Vrhovnom sudu] koje nije ispitao do datuma stupanja na snagu ovog zakona bez odgađanja podnosi Državnom sudbenom vijeću radi dobivanja njegova mišljenja. Državno sudbeno vijeće daje svoje mišljenje u roku od 30 dana od dana kad ga je predsjednik republike pozvao da to učini. Predsjednik Republike Poljske može odobriti sucu [Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud)] da nastavi obnašati svoju dužnost u roku od 60 dana od dana zaprimanja mišljenja Državnog sudbenog vijeća ili od isteka roka u kojem je potrebno dostaviti to mišljenje. Odredbe članka 37. stavaka 2. do 4. [novog zakona o Vrhovnom sudu] kako je izmijenjen ovim zakonom, primjenjuju se mutatis mutandis.”
3

Yosu Galocha bio je zaposlen u lokalnom uredu poduzeća Fusion for Energy u Barceloni (Španjolska) od 23. travnja 2014. kao privremeni službenik i od 5. svibnja 2015. kao vanjski ugovorni suradnik. U veljači 2016. istekao je ugovor između poduzeća Fusion for Energy i poduzeća za koje je tužitelj radio i od tog datuma on više nije zaposlen u lokalnom uredu poduzeća Fusion for Energy.