ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2

Zahtjev je upućen u okviru spora između društva GAEC Jeanningros, groupement agricole d’exploitation en commun (GAEC Jeanningros, poljoprivredno udruženje za zajedničko iskorištavanje), s jedne strane, i Instituta national de l’origine et de la qualité (INAO) (Nacionalni institut za izvornost i kvalitetu, Francuska), ministre de l’Agriculture et de l’Alimentation (ministar poljoprivrede i prehrane, Francuska) te ministre de l’Économie et des Finances (ministar gospodarstva i financija, Francuska), s druge strane, o izmjeni specifikacije zaštićene oznake izvornosti (ZOI) „Comté”.
2

Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, društava Sky plc, Sky International AG i Sky UK Ltd (u daljnjem tekstu zajedno: Sky i dr.) i, s druge strane, društava SkyKick UK Ltd i SkyKick Inc. (u daljnjem tekstu zajedno: društva SkyKick), vezano za navodno krivotvorenje od strane društava SkyKick, žigova Europske unije i nacionalnog žiga Ujedinjene Kraljevine koji pripadaju Skyju i dr.
15

Tim je podnio tužbu sudu koji je uputio zahtjev, pri čemu je tvrdio da je njegovo isključenje neopravdano i neproporcionalno. Prema Timovu mišljenju, iz Direktive 2014/24 proizlazi da utvrđenje osnova za isključenje u pogledu podugovaratelja ne može dovesti do nalaganja sankcije koja je stroža od same zamjene tog podugovaratelja. Tim dodaje kako se on u svakom slučaju za izvršenje ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku mogao koristiti drugim dvama podugovarateljima u pogledu kojih nije utvrđena nikakva osnova za isključenje, osobito zato što podugovaranje nije bilo nužno za izvršenje tog ugovora, s obzirom na to da je Tim ispunjavao sve potrebne uvjete da sam izvrši predmetne usluge.
25

Međutim, kao što je to u biti istaknula talijanska vlada, da je zakonodavac Unije želio da se snižena stopa trošarine na plinska ulja u komercijalne svrhe primjenjuje na sve djelatnosti prijevoza putnika, bez razlikovanja između redovitog i povremenog prijevoza, on bi u članku 7. stavku 3. točki (b) Direktive 2003/96 upotrijebio izraz „prijevoz putnika”. Upotreba izraza „redoviti ili povremeni prijevoz putnika” upućuje dakle na to da redoviti prijevoz putnika i povremeni prijevoz putnika, koji su povezani veznikom „ili”, ne moraju nužno kumulativno podlijegati sniženoj stopi trošarine, nego se to može učiniti i alternativno.
17

Uvodno valja primijetiti da su, u skladu s navodima iz zahtjeva za prethodnu odluku, nacionalne odredbe koje se osporavaju u okviru glavnog postupka, odnosno članak 120. drugi stavak i članak 126/2 drugi stavak ZRNP‑a, izmijenile područje primjene PBT‑a i kriterije podvrgavanja tom porezu. Na temelju tih odredbi, s jedne strane, tom porezu podliježu, osim burzovnih transakcija koje su zaključene i provedene u Belgiji, pod uvjetom da je transakcija provedena zahvaljujući profesionalnom posredniku, i transakcije koje se „smatraju zaključenima i provedenima” u toj državi članici, odnosno one za koje je belgijski rezident dao nalog profesionalnom posredniku nerezidentu. S druge strane, kada profesionalni posrednik ima poslovni nastan u inozemstvu, on više nije obveznik plaćanja PBT‑a koji snosi njegov klijent, kao ni obveza prijavljivanja koje iz njega proizlaze, nego je to sam nalogodavac.
50

U ovom slučaju, sud koji je uputio zahtjev i koji je jedini nadležan tumačiti nacionalno pravo u okviru sustava pravosudne suradnje uspostavljenog člankom 267. UFEU‑a, pojasnio je da članci 2503., 2504.quater, 2506.ter, i članak 2506.quater posljednji stavak Građanskog zakonika, čiju primjenu u ovom slučaju traže stranke u glavnom postupku, prenose u nacionalno pravo članke 12. i 19. Šeste direktive. Naime, kao što to ističe Komisija, to proizlazi iz decreta legislativo n. 22 – Attuazione delle direttive n. 78/855/CEE e n. 82/891/CEE in materia di fusioni e scissioni societarie, ai sensi dell’art. 2, comma 1, della legge 26 marzo 1990, n. 69 (Zakonodavna uredba br. 22 kojom se provode direktive 78/855/EEZ i 82/891/EZ o spajanjima i podjelama, u skladu s člankom 2. stavkom 1. Zakona br. 69 od 26. ožujka 1990.) od 16. siječnja 1991. (GURI br. 19 od 23. siječnja 1991.).
18

Članak 5. stavci 1. i 2. Uredbe br. 1380/2013 određuje: „1. Ribarska plovila Unije imaju jednak pristup vodama i resursima u svim vodama Unije osim onih iz stavka 2. i 3., ovisno o mjerama koje su usvojene u III. dijelu. 2. U vodama do 12 nautičkih milja od polaznih crta koje potpadaju pod njihov suverenitet ili jurisdikciju, države članice ovlaštene su, do 31. prosinca 2022., ograničiti ribolov na ribarska plovila koja tradicionalno ribare u tim vodama iz luka na pripadajućoj obali, ne dovodeći u pitanje dogovore koje ribarska plovila Unije pod zastavom drugih država članica imaju po postojećim susjedskim odnosima između država članica i dogovora sadržanih u Prilogu I., kojima se za svaku državu članicu određuju geografske zone unutar obalnog pojasa drugih država članica gdje se obavljaju ribolovne aktivnosti kao i vrste na koje se to odnosi. Države članice dužne su obavijestiti Komisiju o uspostavljenim ograničenjima po ovom stavku.”
21

Osoba J. i drugi te određeni brodari, odnosno društva C. i H. i drugi, podnijeli su državnom tajniku upravne prigovore kako bi osporili ta odbijanja. Naglašavajući da su nizozemska tijela, u skladu sa svojom ustaljenom praksom, takav pečat pomorcima uvijek izdavala u trenutku njihova stupanja u službu, neovisno o tome hoće li oni u kratkom roku napustiti luku na brodu, pomorci su tvrdili da je nova praksa Policije pomorske luke dovela do toga da, kao državljanima trećih zemalja koji su, u načelu, ovlašteni ostati u schengenskom prostoru najviše 90 dana tijekom razdoblja od 180 dana, trajanje dopuštenog boravka dotičnih pomoraca u schengenskom prostoru brže ističe. Štoviše, s obzirom na to da su dužni pričekati istek roka od 180 dana prije ponovnog ulaska u schengenski prostor, ti pomorci trpe gubitak prihoda.
28

U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev navodi da konačna odluka o okončanju raspravnog dijela postupka ima postupovnu važnost jer podrazumijeva vraćanje predmeta državnom odvjetniku radi izvršenja postupovnih akata i sama po sebi ne dodjeljuje materijalna prava okrivljenicima. On smatra da ta odluka daje tim osobama prednost s obzirom na to da se postupak produljuje a koja se ne može opravdati jer dovodi do povrede načela ispitivanja optužbe u kaznenim stvarima u razumnom roku, kako ga je Sud predvidio u točkama 70. do 74. presude Kolev. Osim toga, on navodi da bi u raspravnom dijelu postupka bilo moguće ispuniti sva postupovna prava koja okrivljenici imaju u Direktivi 2012/13, kako je tumači Sud u presudi Kolev.
27

U tim je okolnostima Specializiran nakazatelen sad (Specijalizirani kazneni sud) odlučio prekinuti postupak i Sudu postaviti sljedeće prethodno pitanje: „Je li pravo optuženika sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku u skladu s člankom 8. stavkom 1. i 2. u vezi s uvodnim izjavama 35. i 44. Direktive (EU) 2016/343 povrijeđeno ako je jedna od rasprava u kaznenom postupku održana u odsutnosti optuženika, a on je uredno pozvan, obaviješten o posljedicama svojega nedolaska i branio ga je odvjetnik kojega je on odabrao, ako: (a) on nije došao zbog razloga koji nisu izvan njegove kontrole (on je naime odlučio da ne sudjeluje na konkretnoj raspravi); (b) on nije došao zbog razloga koji je izvan njegove kontrole (odnosno zbog bolesti), ako je nakon toga obaviješten o radnjama koje su poduzete u njegovoj odsutnosti i ako je, poznavajući činjenično stanje, odlučio i izjavio da: – on ne dovodi u pitanje zakonitost tih radnji pozivajući se na svoj nedolazak i ne zahtijeva njihovo ponavljanje uz svoje sudjelovanje; – on želi sudjelovati u tim radnjama, nakon čega je sud proveo dodatno saslušanje osobe koju je optuženik imenovao i time optuženiku omogućio da u tome sudjeluje u potpunosti?”
39

Osim toga, ESVD ističe da se prvim žalbenim razlogom ne mijenja predmet spora pred Općim sudom niti on čini novi razlog. On je stoga dopušten. Stranke su u okviru prvog tužbenog razloga koji su u prvostupanjskom postupku isticali tužitelji – koji su usto u tom svojstvu odredili predmet spora – raspravljale o dosegu obveze donošenja OPO‑a. ESVD dodaje da mu se u svakom slučaju, čak i pod pretpostavkom da se prvi žalbeni razlog smatra novim, ne može oduzeti pravo da dovede u pitanje obrazloženje na temelju kojeg je Opći sud utvrdio da su OPO‑i nužni za cjelokupan Prilog X. Pravilniku o osoblju, s obzirom na to da je to obrazloženje prvi put navedeno u pobijanoj presudi.
5

Članak 1. stavak 66. legge n. 220 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge di stabilità 2011) (Zakon br. 220 o pravilima za sastavljanje godišnjeg i višegodišnjeg državnog proračuna (Zakon o stabilnosti iz 2011.)), od 13. prosinca 2010. (GURI br. 297 od 21. prosinca 2010.; u daljnjem tekstu: Zakon o stabilnosti iz 2011.), predviđa: „[…] a) […] jedinstveni porez […]plaća se uvijek, uključujući i ako se ulozi u igre na sreću, uključujući i one na daljinu, prikupe bez koncesije koju dodjeljuje Ministarstvo gospodarstva i financija – samostalna uprava za državne monopole, ili ako koncesija nije valjana; b) članak 3. Zakonodavne uredbe [br. 504/1998] tumači se na način da je porezni obveznik bilo koja osoba koja, čak i ako ne postoji koncesija koju dodjeljuje Ministarstvo gospodarstva i financija – samostalna uprava za državne monopole, bilo kojim sredstvom, uključujući telematskim putem, vodi bilo koju vrstu igara prognoze i oklada za svoj račun ili za račun trećih osoba, uključujući one koje se nalaze u inozemstvu. Ako se djelatnost obavlja za račun trećih osoba, subjekt za čiji se račun obavlja djelatnost solidarno je odgovoran za plaćanje poreza i sankcije koje se na isto odnose.”
39

U tom je pogledu nesporno da je Unijin zakonodavac, imajući u vidu njihovu ekonomsku moć, ovlastio ugovaratelja osiguranja i osiguravatelja na odabir nadležnog suda, uključivo i odstupanjem od zaštitničkih pravila o nadležnosti iz odjeljka 3. poglavlja II. Uredbe br. 1215/2012. Kao što to proizlazi iz izvješća P. Schlossera, navedenog u točki 34. ove presude, priznavanje mogućnosti da stranke odstupe od općih pravila o nadležnosti u okviru ugovora koji su naknadno postali ugovori o osiguranju koji pokrivaju „veliki rizik” trebalo je značiti to da je u obzir uzeta ravnopravnost stranaka ugovora o osiguranju, s obzirom na to da je u slučaju dotičnih društava riječ o moćnim poduzećima, i da nije opravdana dodatna zaštita slabije stranke.
49

U ovom slučaju, kad je riječ, kao prvo, o relevantnosti presude od 19. veljače 2002., Wouters i dr. (C‑309/99, EU:C:2002:98), valja navesti da se obrazloženje iz te presude ne može primijeniti u ovom predmetu. Naime, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 56. do 58. svojega mišljenja, Sud se u toj presudi izjasnio o struci ovlaštenih računovođa u okviru usporedbe između odvjetničke struke i one ovlaštenih računovođa, razlikujući te dvije struke, te je ograničio svoje ispitivanje na posebnu situaciju odvjetnika i ovlaštenih računovođa u Nizozemskoj.
38

Kao što je to Opći sud utvrdio u točki 24. pobijane presude, a da to žalitelj nije osporio, EUIPO na temelju članka 7. stavka 1. točke (f) Uredbe br. 207/2009 nije odbio registraciju verbalnog znaka „Fack Ju Göhte” zbog moguće suprotnosti tog znaka javnom poretku, nego samo zato što je on protivan prihvaćenim moralnim načelima. Stoga prvi žalbeni razlog treba razmotriti samo s obzirom na taj potonji apsolutni razlog za odbijanje.
20

Najprije valja istaknuti da iako je CVVP tvrdio pred sudom koji je uputio zahtjev da je A. J. Martínez Sanchís posadio, cijepio ili komercijalno iskorištavao biljnu sortu o kojoj je riječ u glavnom postupku, taj sud u svojem izlaganju činjenica koje se odnose na glavni spor samo spominje da je on posadio sadnice koje je kupio u jednom rasadniku. Iz toga proizlazi da on sam nije umnažao sastojke zaštićene sorte, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri. Osim toga, valja primijetiti da se, kao što to dosljedno proizlazi iz pisanih očitovanja dostavljenih Sudu, ubrani plodovi mandarina sorte Nadorcott o kojoj je riječ u glavnom postupku ne mogu koristiti kao biljni reprodukcijski materijal te biljne sorte.
39

Naime, kao što to također proizlazi iz članka 1. stavka 867. Zakona o stabilnosti za 2016. godinu, talijanski je zakonodavac odlučio da će, s obzirom na „tešku financijsku situaciju” društva FSE na datum donošenja tog zakona, navedeni iznos staviti na raspolaganje tom društvu kako bi osigurao nastavak njegova poslovanja, kao što to proizlazi iz članka 6. Uredbe od 12. siječnja 2016., što upućuje na to da je to stavljanje na raspolaganje trebalo imati trenutačnu primjenu. Ono nije bilo uvjetovano dovršetkom plana oporavka.
33

Osim toga, pobijana je presuda, prema žaliteljevu mišljenju, proturječna jer je Opći sud u njezinoj točki 28. također naglasio da brak u načelu nije moguće usporediti s faktičnom zajednicom ili drugim faktičnim situacijama. Na taj je način priznao postojanje situacija u kojima bi se brak mogao uspoređivati s tim drugim vrstama zajednice. Međutim, on iz te mogućnosti nije izvodio zaključak koji bi mu omogućio da ocijeni može li se u predmetnom slučaju žaliteljeva zajednica s preminulom dužnosnicom usporediti s bračnom zajednicom i može li se on smatrati „nadživjelim bračnim drugom” u smislu članka 17. prvog stavka Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, a fortiori s obzirom na to da je mogao dokazati postojanje i trajanje zajedničkog života s dužnosnicom N.
25

U konkretnom slučaju, međutim, takav pristup rezultira uskratom tog prava društvu Cargill Deutschland, posebice zbog toga što retroaktivno sniženje stopâ pristojbi na proizvodnju, predviđeno Uredbom br. 1360/2013, dovodi samo do nezakonitosti odluka o utvrđivanju poreza, a ne do ništavosti odgovarajućih poreznih rješenja koja, s obzirom na to da su izdana na temelju odluka koje su postale konačne, više ne mogu biti izmijenjena, u skladu s odredbama primjenjivog nacionalnog prava.
45

Stoga se čini da kombinacija sustava KOP‑ova koja se primjenjuje na primljene dividende, redoslijeda odbitaka predviđenog nacionalnim propisom, kao i vremenskog ograničenja mogućnosti korištenja ORK‑a, može imati za posljedicu to da primanje dividendi može dovesti do toga da matično društvo izgubi drugu poreznu pogodnost predviđenu nacionalnim zakonodavstvom i stoga do većeg poreznog opterećenja navedenog društva od onog koje bi se na njega primjenjivalo da nije primilo dividende od svojeg nerezidentnog društva kćeri ili da su se, kao što to navodi sud koji je uputio zahtjev, dividende jednostavno samo odbile od porezne osnovice matičnog društva.
18

Tužitelj u glavnom postupku uložio je reviziju protiv presude Niedersächsische Finanzgerichta (Financijski sud Donje Saske) Bundesfinanzhofu (Savezni financijski sud, Njemačka). On smatra da se primjenom redovne stope PDV‑a na iznajmljivanje mjesta za privez broda povređuje opće načelo jednakosti, s obzirom na to da je stavljanje na raspolaganje mjesta za kamping vozila i prikolice podvedeno pod sniženu stopu PDV‑a. Prema mišljenju tužitelja u glavnom postupku, tumačenje usklađeno s načelom zakonitosti dovelo bi do toga da bi se na sve oblike kratkotrajnog smještaja, kakvi god bili, jednako primjenjivala snižena stopa PDV‑a. Usluge koje pruža tužitelj u glavnom postupku primarno se tiču stavljanja na raspolaganje mjesta za privez broda radi smještaja jedriličara. Na taj se način lučka naknada (Hafengeld) duguje samo u slučaju noćenja.
56

Međutim, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 96. svojeg mišljenja, to tumačenje može se održati samo ako je predmetna država članica povjerila PSV‑u obvezu osiguranja minimalne zaštite u području davanja iz mirovinskog sustava koju zahtijeva taj članak 8., što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri. Naime, kao što to, među ostalim, proizlazi iz očitovanja koja su podnijeli PSV i njemačka vlada, jamstvo koje to tijelo mora osigurati ne proteže se na davanja koja isplaćuju mirovinski fondovi poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku.
37

U tom pogledu, iz pripremnih akata koji su doveli do donošenja Montrealske konvencije proizlazi da su stranke konvencije pojmu „nesreća” dale prednost pred pojmom „događaj” koji je bio predložen u prvotnom nacrtu (vidjeti osobito mišljenje koje je podnio International Union of Aviation Insurers, DCW Doc No.28, 13. svibnja 1999., kao i izvješće koje je podnio Rapporteur on the Modernization and Consolidation of the Warsaw System, C‑WP/10576). Razlog tomu jest taj što se pojam „događaj” smatrao preširokim, s obzirom na to da obuhvaća sve okolnosti i da može rezultirati prevelikim brojem sporova.
51

Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 86. svojeg mišljenja, valja smatrati da se izricanje supletorne kazne zatvora, zato što dovodi do lišavanja slobode, može izreći samo ako ne postoji nijedna druga manje ograničavajuća mjera kojom se može ostvariti zadani cilj. Prema tome, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri može li se nacionalno pravo kojim se uređuje izvršenje protumačiti na način koji je u skladu s pravom na djelotvornu sudsku zaštitu u smislu da taj sud ovlašćuje na donošenje mjera koje manje zadiru u pravo na slobodu, kao što su to one navedene u točki 40. ove presude.
64

Čak i kada se promatraju zajedno kao cjelina, bez obzira na to jesu li fakultativne, usluge koje pruža Airbnb Ireland i koje su navedene u točkama 59. do 63. ove presude ne mogu dovesti u pitanje odvojivost usluge posredovanja koju pruža to društvo i stoga njezinu kvalifikaciju kao „usluge informacijskog društva” a da se u bitnome ne mijenjaju obilježja svojstvena toj usluzi. U tom bi pogledu, uostalom, bilo paradoksalno da takve dodatne usluge s dodanom vrijednošću koje elektronička platforma pruža svojim klijentima, među ostalim, kako bi se razlikovala od svojih konkurenata, mogu, u nedostatku dodatnih dokaza, utjecati na prirodu i stoga pravnu kvalifikaciju djelovanja te platforme, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 46. svojeg mišljenja.
31

Nakon što je u točkama 53. do 65. te presude smatrao da je tužba nedopuštena u dijelu u kojem ju je podnio subjekt European Citizens’ Initiative One of Us, Opći sud u točkama 68. do 101. navedene presude ispitao je pobojnost sporne komunikacije u smislu članka 263. UFEU‑a. U točki 77. iste presude zaključio je da ta komunikacija proizvodi obvezujuće pravne učinke koji utječu na interese tužitelja, bitno mijenjajući njihov pravni položaj. Opći sud u tom je pogledu istaknuo da je Komisija na temelju članka 10. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 211/2011 bila dužna podnijeti komunikaciju, poput sporne komunikacije, u kojoj navodi svoje pravne i političke zaključke o poduzetoj građanskoj inicijativi. Stoga je tužbu protiv te komunikacije smatrao dopuštenom.
38

Bezirksgericht für Handelssachen Wien (Okružni trgovački sud u Beču) podsjeća na to da su uvjeti za valjanost odustanka, osim onih koji su izravno uređeni zakonodavstvom Unije, uređeni nacionalnim pravom u skladu sa zakonodavstvom Unije. Međutim, prema mišljenju tog suda, u austrijskom pravu izjava o odustanku nije uvjetovana nikakvim posebnim oblikom. Stoga se on pita, kao prvo, može li rok za ostvarivanje prava na odustanak početi teći unatoč pogrešnoj pouci u pogledu načina njegova ostvarivanja. U tom pogledu navedeni se sud pita o svrsishodnosti primjene u ovom slučaju sudske prakse koja proizlazi iz presude od 19. prosinca 2013., Endress (C‑209/12, EU:C:2013:864). Sud je u toj presudi utvrdio da, kada društvo za osiguranje nije dalo nikakvu pouku ugovaratelju osiguranja o njegovu pravu na odustanak, ono se ne može pozivati na to da je rok za ostvarivanje tog prava istekao. Stoga se postavlja pitanje vrijedi li to i u slučaju u kojem je ugovaratelj osiguranja dobio točnu pouku o postojanju svojeg prava na odustanak i roku za njegovo ostvarivanje, ali mu je dana pogrešna pouka o potrebi davanja te izjave u pisanom obliku.
84

U tom pogledu, iz točaka 61. do 94. pobijane presude – u kojima je Opći sud odgovorio na drugi tužbeni razlog tužbe za poništenje – proizlazi da je taj sud u točkama 61. do 68. te presude naveo sudsku praksu koja se odnosi na načela i pravila za ispitivanje zahtjevâ za pristup dokumentima na temelju Uredbe br. 1049/2001, uključujući pravilo o odvagivanju interesa u njezinoj točki 65., prije nego što je – na temelju ispitivanja iz točaka 70. do 94. navedene presude, u okviru kojeg to pravilo nije bilo primijenjeno – utvrdio da žalitelji nisu dokazali da je EMA počinila pogrešku time što je smatrala da podaci sadržani u spornim izvješćima nisu povjerljivi.
67

Naime, u tom se dijelu pobijane presude zapravo navode sporedni razlozi jer se on odnosi na pitanje koje nije utjecalo na ishod postupka pred Općim sudom. Pod pretpostavkom da, suprotno onomu što smatra Opći sud, opću pretpostavku povjerljivosti također treba priznati u pogledu dokumenata koji se nalaze u EMA‑inu posjedu, kao što je to sporno izvješće, iz točke 61. ove presude proizlazi da EMA nije bila obvezna temeljiti se na takvoj pretpostavci, nego je mogla, kao što je to i učinila, provesti konkretno i pojedinačno ispitivanje predmetnog dokumenta kako bi utvrdila može li on i u kojoj mjeri biti otkriven.
36

U ovom slučaju, s jedne strane, valja istaknuti da je, s obzirom na to da je, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev, Općina Madrid imenovala A. Baldonedo Martín kao privremenu službenicu na radnom mjestu službenika za održavanje zelenih površina do nastanka određenog događaja, odnosno imenovanja stalno zaposlenog službenika na to radno mjesto, ona obuhvaćena pojmom „radnik zaposlen na određeno vrijeme” u smislu članka 3. točke 1. Okvirnog sporazuma i stoga Direktivom 1999/70 i tim sporazumom (vidjeti, u tom smislu, rješenje od 22. ožujka 2018., Centeno Meléndez, C‑315/17, neobjavljeno, EU:C:2018:207, t. 40.). S druge strane, valja podsjetiti na to da je otpremnina koja se dodjeljuje radniku zbog raskida ugovora o radu koji ga povezuje s poslodavcem, poput one koju potražuje A. Baldonedo Martín, obuhvaćena pojmom „uvjeti zapošljavanja”, u smislu članka 4. točke 1. navedenog sporazuma (rješenje od 12. lipnja 2019., Aragón Carrasco i dr., C‑367/18, neobjavljeno, EU:C:2019:487, t. 33. i navedena sudska praksa).
13

Članak 7. stavak 1. Leya General de la Seguridad Social (Opći zakon o socijalnoj sigurnosti), u pročišćenom tekstu potvrđenom Real Decretom Legislativo 8/2015 (Kraljevska zakonodavna uredba 8/2015) od 30. listopada 2015. (BOE br. 261 od 31. listopada 2015., str. 103291.) (u daljnjem tekstu: LGSS), glasi: „Neovisno o svojem spolu, građanskom statusu i zanimanju, španjolski državljani koji borave u Španjolskoj i stranci koji borave ili se zakonito nalaze na španjolskom državnom području obuhvaćeni su sustavom socijalne sigurnosti u svrhu primanja doprinosnih davanja, pod uvjetom da, u dvama slučajevima, obavljaju djelatnost na državnom području i da su obuhvaćeni sljedećim točkama: (a) radnici koji svoje usluge pružaju za račun drugoga, pod uvjetima predviđenima u članku 1. stavku 1. Estatuta de los Trabajadores [Zakon o radu] (pročišćeni tekst), u različitim granama gospodarske djelatnosti, ili radnici koji su s njima izjednačeni, bez obzira na to radi li se o privremenim, sezonskim, stalnim radnicima ili čak o ‚fijos discontinuos’, uključujući i radnike koji rade na daljinu i, u svim slučajevima, neovisno o profesionalnoj kategoriji radnika, obliku i iznosu plaće koju prima i općoj naravi njegova radnog odnosa; (b) neovisni radnici, bez obzira na to jesu li vlasnici pojedinačnih ili obiteljskih poduzeća, koji imaju više od 18 godina i ispunjavaju sve uvjete izričito utvrđene ovim zakonom ili propisom donesenim radi njegove primjene; (c) radnici koji su članovi radnih zadruga; (d) studenti; (e) javni, civilni i vojni službenici.”