Privremena verzija

MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

EMILIOUA

od 12. siječnja 2023.( )

Predmet C-747/21 P

Pao Severstal

protiv

Europske komisije





i





predmet C- 748/21 P





Novolipetsk Steel PAO

protiv

Europske komisije

„Žalba – Damping – Uvoz određenih hladnovaljanih plosnatih čeličnih proizvoda podrijetlom iz Kine i Rusije – Konačna antidampinška pristojba – Uredba (EZ) br. 1225/2009 – Uredba (EU) 2016/1036 – Članak 9. stavak 4. – Uklanjanje štete – Pravilo niže pristojbe – Marža sniženja cijena – Razdoblje koje je relevantno za izračun ciljne dobiti – Margina prosudbe – Narav antidampinških pristojbi”





I. Uvod

1. U okviru svojih žalbi PAO Severstal i Novolipetsk Steel PJSC (NLMK)( ) – dva društva osnovana u skladu s ruskim pravom koja djeluju na tržištu proizvodnje i distribucije čeličnih proizvoda, osobito hladnovaljanih plosnatih čeličnih proizvoda – zahtijevaju od Suda da ukine presude Općeg suda( ) kojima je on odbio njihove tužbe za poništenje Provedbene uredbe Komisije (EU) 2016/1328 оd 29. srpnja 2016. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe uvedene na uvoz određenih hladnovaljanih plosnatih čeličnih proizvoda podrijetlom iz Narodne Republike Kine i Ruske Federacije (u daljnjem tekstu: sporna uredba).( )

2. Žalitelji ističu tri (gotovo istovjetna) žalbena razloga. Međutim, u skladu sa zahtjevom Suda, svoju ću analizu u ovom mišljenju ograničiti na drugi žalbeni razlog koji se u biti odnosi na tumačenje i primjenu „pravila niže pristojbe” iz članka 9. stavka 4. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1225/2009 od 30. studenoga 2009. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice,( ) koji je, u biti, stavljen izvan snage i zamijenjen člankom 9. stavkom 4. Uredbe (EU) 2016/1036 Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2016. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske unije( ).

3. Iako su glavna pravna pitanja istaknuta u ovim žalbama u tom pogledu više tehničke naravi, kako bi se odgovorilo na određene argumente koje su istaknuli žalitelji, treba se vratiti na neka „egzistencijalna pitanja” povezana s antidampinškim propisima Unije: koje su narav i svrha antidampinških pristojbi?

II. Pravni okvir

4. Članak 9. stavak 4. Uredbe br. 1225/2009, koji se odnosi na uvođenje konačnih pristojbi, a koji je bio na snazi u vrijeme ispitnog postupka, predviđao je:

„Ako činjenice, kako su konačno utvrđene, dokazuju postojanje dampinga i nastalu štetu, i ako je potrebno djelovati kako bi se zaštitili interesi Unije […] Komisija […] uvodi konačnu antidampinšku pristojbu. […] Iznos antidampinške pristojbe ne prelazi utvrđeni iznos utvrđene dampinške marže, ali trebao bi biti manji od marže ako je taj manji iznos dostatan za uklanjanje štete za industriju Unije.“

5. Članak 9. stavak 4. Uredbe 2016/1036, koji je bio na snazi u vrijeme donošenja sporne uredbe, u relevantnom je dijelu istovjetan.

III. Činjenični okvir

6. Nakon pritužbe, Europska komisija 14. svibnja 2015. objavila je obavijest o pokretanju antidampinškog postupka u vezi s uvozom određenih hladnovaljanih plosnatih čeličnih proizvoda podrijetlom iz Narodne Republike Kine i Ruske Federacije,( ) u skladu s Uredbom br. 1225/2009. Ispitnim postupkom o dampingu i šteti obuhvaćeno je razdoblje od 1. travnja 2014. do 31. ožujka 2015. (u daljnjem tekstu: razdoblje ispitnog postupka). Ispitivanjem kretanja važnih za procjenu štete obuhvaćeno je razdoblje od 1. siječnja 2011. do 31. ožujka 2015. („razmatrano razdoblje”).

7. Komisija je 10. veljače 2016. donijela Provedbenu uredbu (EU) 2016/181 o uvođenju privremene antidampinške pristojbe na uvoz određenih hladnovaljanih plosnatih čeličnih proizvoda podrijetlom iz Narodne Republike Kine i Ruske Federacije.( )

8. Nakon toga, Komisija je 29. srpnja 2016. donijela spornu uredbu. Stopa konačne antidampinške pristojbe određene Severstalu iznosila je 34 %, a NLMK-u 36,1 %.

IV. Pobijane presude

9. Severstal i NLMK podnijeli su 28. listopada 2016. Općem sudu tužbu za poništenje sporne uredbe. U svojoj tužbi Severstal je istaknuo šest tužbenih razloga, dok je NLMK u svojoj istaknuo pet tužbenih razloga.

10. Opći sud donio je 22. rujna 2021. dvije pobijane presude u kojima je odbio tužbe žalitelja i naložio im snošenje vlastitih troškova i troškova Komisije. Osim toga, Opći sud je također naložio Euroferu, European Steel Associationu, ASBL-u, koji su intervenirali u postupak u potporu Komisijinu zahtjevu, snošenje vlastitih troškova.

V. Postupak pred Sudom

11. U svojoj žalbi podnesenoj Sudu 3. prosinca 2021. u predmetu C-747/21 P, Severstal od Suda zahtijeva da:

– ukine presudu u predmetu T-753/16;

– konačno odluči o sporu, ako stanje postupka to dopušta,

– podredno, uputi predmet Općem sudu na ponovno suđenje;

– Komisiji naloži snošenje troškova obaju postupaka.

12. U svojem odgovoru na žalbu od 23. veljače 2022. Komisija od Suda zahtijeva da odbije žalbu i naloži Severstalu snošenje troškova.

13. U svojoj žalbi podnesenoj Sudu 3. prosinca 2021. u predmetu C-748/21 P, NLMK od Suda zahtijeva da:

– ukine presudu u predmetu T-752/16;

– konačno odluči o sporu, ako stanje postupka to dopušta,

– podredno, uputi predmet Općem sudu na ponovno suđenje;

– Komisiji naloži snošenje troškova oba postupka.

14. U svojem odgovoru na tužbu od 23. veljače 2022. Komisija od Suda zahtijeva da odbije žalbu i naloži NLMK-u snošenje troškova.

15. Odlukom Suda od 18. listopada 2022. ta su dva predmeta spojena u svrhu usmenog postupka i donošenja presude.

16. Dopisom od 24. listopada 2022., mjerom upravljanja postupkom donesenom na temelju članka 62. Poslovnika Suda, stranke su pozvane da odgovore na određena pitanja, što su učinile dopisima od 24. studenoga 2022. (Komisija) i 1. prosinca 2022. (tužitelji).

VI. Ocjena drugog žalbenog razloga

17. Kao što je navedeno u uvodu ovog mišljenja, moja će se analiza ograničiti na drugi žalbeni razlog žaliteljâ.

18. Tim žalbenim razlogom žalitelji osporavaju točke 243. do 257. (Severstal) i 209. do 223. (NLMK) pobijanih presuda. U tim je odlomcima Opći sud odbio kao neosnovan prvi dio šestog tužbenog razloga Severstala kao i prvi dio petog tužbenog razloga NLMK-a. Tim tužbenim razlozima žalitelji su tvrdili da je Komisija u spornoj uredbi počinila pogreške koje se tiču prava i očite pogreške u ocjeni prilikom utvrđivanja marže štete na temelju članka 9. stavka 4. Uredbe br. 1225/2009 (sada članak 9. stavak 4. Uredbe 2016/1036).( )

A. Argumenti stranaka

19. Žalitelji u svojim žalbama u biti tvrde da je Opći sud počinio pogrešku u tumačenju članka 9. stavka 4. Uredbe 2016/1036 i kontroli Komisijine primjene te odredbe. Također ističu da su pobijane presude nedovoljno obrazložene u pogledu njihovih argumenata u tim točkama.

20. Žalitelji osobito prigovaraju Općem sudu da je potvrdio Komisijin odabir ciljne dobiti od 9,9 % za industriju Unije prilikom izračuna „marže sniženja cijena” za potrebe primjene članka 9. stavka 4. Uredbe 2016/1036. Tužitelji ističu da se, iako se razdoblje ispitnog postupka proteže od 1. travnja 2014. do 31. ožujka 2015., Komisija vratila nekoliko godina unatrag, do 2008. godine, kako bi utvrdila najbližu „reprezentativnu godinu” za utvrđivanje ciljne dobiti. Prema mišljenju žaliteljâ, utvrđenje Općeg suda prema kojem Komisija nije vezana vremenskim ograničenjima razmatranog razdoblja (u ovom slučaju od 1. siječnja 2011. do 31. ožujka 2015.) prilikom izbora posljednje reprezentativne godine protivno je načelu legitimnih očekivanja.

21. Osim toga, žalitelji ističu da je Opći sud počinio očitu pogrešku time što je potvrdio pristup Komisije. Žalitelji smatraju da razdoblje koje je utvrdila Komisija nije dovoljno reprezentativno jer je vremenski previše udaljeno. Također ističu da je proizvoljno odabrano jer su novija razdoblja bila dovoljno reprezentativna. Osim toga, žalitelji ističu da su u prvostupanjskom postupku iznijeli argumente kojima se nastoji dokazati postojanje proturječnosti u spornoj uredbi: godine financijske krize uzete su u obzir prilikom utvrđivanja štete za industriju Unije, ali ne prilikom utvrđivanja ciljne dobiti za tu industriju. Taj Komisijin pristup slobodnog odabira ne može se, prema mišljenju žaliteljâ, smatrati prihvatljivim s obzirom na odredbe Uredbe 2016/1036 i Opći sud nije dostatno objasnio razloge zbog kojih je odbio njihove argumente u tom pogledu.

22. Naposljetku, žalitelji tvrde da Opći sud nije pravilno ocijenio element „štete”, osobito zato što nije odgovorio na njihov argument prema kojem smanjenje troškova proizvodnje industrije Unije (na koje se Komisija poziva kako bi procijenila nanesenu štetu) treba, među ostalim čimbenicima, povezati sa situacijom koja proizlazi iz svjetske financijske krize 2012.

23. Komisija brani pobijane presude. Prema njezinu mišljenju, Opći je sud na primjeren način postupio s argumentima koje su istaknuli žalitelji, objašnjavajući zašto Komisija nije počinila nikakvu pogrešku time što je odabrala 2008. kao najreprezentativniju godinu za izračun ciljne dobiti. Komisija osobito naglašava marginu prosudbe kojom raspolaže na temelju članka 9. stavka 4. Uredbe 2016/1036 i to da je metoda odabrana u spornoj uredbi za utvrđivanje ciljne dobiti u skladu sa sudskom praksom Općeg suda u tom području.( )

24. Komisija dodaje da je argument koji se temelji na navodnoj povredi načela legitimnih očekivanja istodobno nedopušten (jer nije istaknut u prvostupanjskom postupku) i neosnovan (tužitelji nikada nisu dobili jamstvo u pogledu načina na koji će Komisija provesti svoju ocjenu). Osim toga, Komisija smatra da su određeni argumenti koje su žalitelji istaknuli u okviru svojeg drugog žalbenog razloga bespredmetni jer dovode u pitanje njezinu ocjenu uzročne veze između dampinškog uvoza i štete za industriju Unije. Međutim, prema Komisijinu mišljenju, žalitelji nisu osporili utvrđenja Općeg suda u pogledu postojanja uzročne veze.( )

B. Analiza

25. U okviru svojeg drugog žalbenog razloga žalitelji iznose tri različite vrste argumenata.

26. Zbog razloga navedenih u nastavku, ti mi se argumenti ne čine uvjerljivima.

1. Legitimna očekivanja

27. S jedne strane, tvrdnja o navodnoj povredi načela legitimnih očekivanja je, kao što to pravilno ističe Komisija, nedopuštena jer nije istaknuta pred Općim sudom, tako da se na nju ne može prvi put pozivati u okviru žalbe.( )

28. U svakom slučaju, tužitelji ne objašnjavaju način i okolnosti u kojima im je Komisija dala jamstva (a još manje precizna jamstva) u pogledu metode i kriterija na temelju kojih bi utvrdila ciljnu dobit. U tom pogledu valja podsjetiti da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi, pravo pozivanja na načelo zaštite legitimnih očekivanja primjenjuje samo na osobu kojoj je nacionalno upravno tijelo stvorilo legitimna očekivanja temeljena na preciznim, bezuvjetnim i usklađenim jamstvima koja mu je ono pružilo, a koja potječu iz ovlaštenih i pouzdanih izvora.( ) Taj je argument stoga u svakom slučaju neosnovan.

2. Učinci financijske krize na industriju Unije

29. Kao drugo, također dijelim Komisijino mišljenje prema kojem su prigovori žaliteljâ koji se odnose na navodni propust Općeg suda da, s jedne strane, pravilno ocijeni učinke financijske krize na status industrije Unije i/ili, s druge strane, pruži zadovoljavajuće objašnjenje glede razloga zbog kojih je odbio argumente žaliteljâ u tom pogledu bespredmetni.

30. Naime, budući da utvrđenja Općeg suda o postojanju štete i uzročnoj vezi nisu osporavana u okviru žalbe, navodi žaliteljâ, neovisno o njihovoj osnovanosti, nikad ne mogu dovesti do ukidanja pobijanih presuda.

3. Tumačenje članka 9. stavka 4. Uredbe 2016/1036

31. Kao treće i važnije, Opći sud, prema mojem mišljenju, nije počinio nikakvu pogrešku koja se tiče prava prilikom tumačenja članka 9. stavka 4. Uredbe 2016/1036. Opći sud također nije propustio u pobijanim presudama objasniti razloge zbog kojih je odbio argumente žaliteljâ u tom pogledu.

32. Članak 9. stavak 4. Uredbe 2016/1036 predviđa, među ostalim, „pravilo niže pristojbe” (u daljnjem tekstu: PNP), prema kojem „iznos antidampinške pristojbe ne prelazi utvrđeni iznos utvrđene dampinške marže, ali trebao bi biti manji od marže ako je taj manji iznos dostatan za uklanjanje štete za industriju Unije.”

33. Međutim, Uredba 2016/1036 ne predviđa nikakvu metodu ni niz kriterija za utvrđivanje takozvane „marže štete”. Iz toga slijedi da tijela Unije raspolažu širokom marginom prosudbe u tom pogledu. Slijedom toga, ona su slobodna odabrati metodologiju koju smatraju najprikladnijom u određenim okolnostima, pod uvjetom, među ostalim, da je razumna, primijenjena objektivno i dosljedno, i tako dovodi do prihvatljivih rezultata.

34. U svojoj praksi tijela Unije doista su u tu svrhu koristila različite metode.( ) U određenim slučajevima, marža štete utvrđena je usporedbom preprodajne cijene uvoza sa stvarnim cijenama industrije Unije (metoda „sniženja cijena”). Međutim, u drugim slučajevima, smatralo se da takva usporedba ne daje odgovarajuće naznake o marži štete s obzirom na to da se uvozom provodio znatan pritisak na snižavanje prodajne cijene industrije Unije.( )

35. U takvim slučajevima Komisija je upotrijebila takozvanu metodologiju „sniženja cijena”: marža štete izračunava se usporedbom stvarnih izvoznih cijena s „ciljnom cijenom”, koja predstavlja cijenu koju bi industrija Unije mogla razumno očekivati da će naplatiti na tržištu Unije da nema dampinškog uvoza. Kako bi se utvrdila ta hipotetska cijena, „ciljna dobit” – shvaćena kao profitna marža koju bi se moglo razumno očekivati da nema dampinškog uvoza – dodaje se troškovima proizvodnje industrije Unije.

36. Prije svega, metodologija sniženja cijena bila je metodologija stvarno primijenjena u pobijanoj uredbi jer je, prema Komisijinu mišljenju, tijekom cijelog razmatranog razdoblja postojao veliki obujam uvoza iz predmetnih zemalja koji je negativno utjecao na profitabilnost industrije Unije.( )

37. Međutim, tužitelji u ovom slučaju ne osporavaju prikladnost te metodologije.. U svakom slučaju, ističem da je Sud primjenu te metodologije načelno smatrao prihvatljivom od sredine 1980-ih godina.( )

38. Naime, žalitelji osporavaju samo način na koji je ta metoda primijenjena u spornoj uredbi. Osobito osporavaju konkretno razdoblje koje je Komisija uzela u obzir za utvrđivanje ciljne dobiti, prigovarajući Općem sudu da nije kritizirao Komisijin pristup i da u tom pogledu nije u dovoljnoj mjeri odgovorio na njihove argumente.

39. U uvodnoj izjavi 155. pobijane uredbe Komisija je navela da se „razdoblje od 2005. do 2008. činilo reprezentativnim za utvrđivanje ciljne dobiti jer nije bilo pogođeno gospodarskom krizom […] niti je bilo obilježeno iznimno povoljnim okolnostima na tržištu. Nadalje, obujam uvoza […] u tom razdoblju upućuje na jako tržišno natjecanje.”

40. U točkama 251. do 257. (predmet T-753/16) i 217. do 223. (predmet T-752/16) pobijanih presuda, Opći je sud u biti utvrdio da za izbor posljednjih reprezentativnih godina za potrebe utvrđivanja ciljne dobiti industrije Unije Komisija nije bila vezana vremenskim ograničenjima razmatranog razdoblja. Profitna marža koju treba primijeniti za izračun ciljne cijene mora, prema mišljenju Općeg suda, odgovarati profitnoj marži koju je industrija Unije mogla razumno očekivati u „uobičajenim uvjetima tržišnog natjecanja da nema dampinškog uvoza”. U okviru svoje široke diskrecijske ovlasti Komisija je tako, prema mišljenju Općeg suda, ovlaštena zaključiti da se posljednja reprezentativna godina, ovisno o slučaju, nalazi izvan razmatranog razdoblja. Opći je sud zatim objasnio zašto, prema njegovu mišljenju, žalitelji nisu dostavili nijedan element kojim bi se dokazalo da je Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni odbacivši godine nakon 2008. u svrhu utvrđivanja najreprezentativnijih godina.

41. Žalitelji kritiziraju tri aspekta tih odlomaka. Međutim, nijedan od njihovih argumenata ne smatram uvjerljivim.

42. Kao prvo, smatram da su argumenti žaliteljâ, koji se temelje na „očitoj pogrešci” u ocjeni Općeg suda jer najreprezentativnije godine koje je utvrdila Komisija nisu bile dovoljno reprezentativne i/ili proizvoljno odabrane, nedopušteni. Ti argumenti ne otvaraju nikakvo pravno pitanje niti postaju dopušteni time što navodne pogreške kvalificiraju kao „očite”.

43. U tom pogledu valja podsjetiti da navodno pogrešne ocjene činjenica Općeg suda načelno nisu pitanja koja se mogu valjano istaknuti u okviru žalbe, osim u slučaju u kojem se stranke pozivaju na iskrivljavanje dokaza.( ) Međutim, to nije slučaj u okviru ovih žalbi.

44. Kao drugo, smatram da su pobijane presude dovoljno obrazložene u pogledu razloga zbog kojih je Opći sud odbio tvrdnje žaliteljâ o pogrešnom tumačenju ili primjeni članka 9. stavka 4. Uredbe 2016/1036. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, iz obrazloženja presude mora jasno i nedvosmisleno slijediti ocjena Općeg suda, tako da zainteresirane osobe mogu utvrditi razloge za donesenu odluku i tako da Sud može izvršavati sudski nadzor.( )

45. Jasno je da su u točkama 251. do 257. (predmet T-753/16) i 217. do 223. (predmet T-752/16) pobijanih presuda, kratko ali primjereno, objašnjeni razlozi zbog kojih je Opći sud ocijenio neuvjerljivima prigovore žaliteljâ u pogledu Komisijina određivanja najreprezentativnijih godina.

46. Kao treće, smatram da kritika žaliteljâ koja se odnosi na navodnu nedosljednost sporne uredbe, koju je Opći sud propustio kritizirati, nije osnovana. Razloga zbog kojeg zauzimam takvo stajalište zahtijeva daljnja pojašnjenja.

a) Tumačenje i primjena pravila niže pristojbe

47. Najprije želim naglasiti da PNP – koji je Komisija upotrijebila u ovim predmetima – osim što je opravdan razlozima pravednosti u trgovini i proporcionalnosti, mnogi shvaćaju kao logičnu posljedicu činjenice da se antidampinške pristojbe, kako na temelju pravila Unije( ) tako i na temelju pravila WTO-a( ), mogu uvesti samo ako su dampinški proizvodi uzrokovali (ili prijete da će uzrokovati) štetu domaćoj industriji.( )

48. To razmatranje daje mi savršenu priliku za objašnjenje zašto su prigovori koje su žalitelji iznijeli protiv tumačenja PNP-a od strane Općeg suda i, posljedično, Komisije, neosnovani. U tu bi se svrhu moglo pokazati korisnim, kao što je to navedeno u uvodu ovog mišljenja, napraviti korak unatrag i usredotočiti se na neke osnove antidampinškog zakonodavstva Unije.

49. Najmanje od početka 19. stoljeća( ) mnogo je tinte proliveno u pokušaju da se otkrije prava „duša” antidampinških pristojbi. Koji je ekonomski razlog za te zakone? Na koju bi se vrstu poslovnog ponašanja oni trebali usredotočiti i zašto?

50. Nema sumnje da je riječ o fascinantnim temama za akademske i političke rasprave među odvjetnicima, ekonomistima i kreatorima politike u međunarodnoj trgovini. Međutim, za potrebe ovog predmeta trebali bismo ostaviti po strani najtvrdokornija filozofska i ekonomska razmatranja i promatrati antidampinško zakonodavstvo Unije kroz objektiv „normativnog pravnog pozitivizma”. Jednostavnije, trebali bismo se usredotočiti na prirodu i svrhu antidampinških pristojbi, kako su osmišljene u pravnom poretku Unije.

51. „Damping” je u biti ništa drugo nego oblik cjenovne diskriminacije.( ) U pravu Unije ta praksa nije, barem u apsolutnom smislu, ni zabranjena niti se, općenito gledano, smatra nezakonitom. Ona se, međutim, smatra nepravičnom kada uzrokuje (ili prijeti da će uzrokovati) štetu domaćoj industriji. Kada se to dogodi, Europska unija može, ako smatra prikladnim, reagirati donošenjem mjera namijenjenih suzbijanju tih negativnih učinaka.

52. Stoga u sustavu Unije antidampinške pristojbe nisu sankcije čija je svrha kažnjavanje poduzetnika odgovornih za njihovo ponašanje u prošlosti.( ) Nije riječ ni o kompenzacijskim mjerama namijenjenima nadoknadi stvarno prouzročene štete.( ) Uvođenje je antidampinških pristojbi „mjera obrane i zaštite od nepoštenog tržišnog natjecanja proizišlog iz dampinških praksi”( ) kako bi se „dampinški uvoz ubuduće onemogućio ili učinio gospodarski neprivlačnim”.( ) Antidampinške pristojbe stoga su samo mjere povezane s trgovinom (tj. mjere namijenjene upravljanju uvozom određene robe) s ciljem koji gleda u budućnost: ispravljanje neravnoteže na domaćem tržištu.( )

53. Ako je to slučaj, nije uopće nerazumno, suprotno onomu što tvrde tužitelji, da se u određenim okolnostima predmetno razdoblje i najreprezentativnije godine ne podudaraju. Naime, ti pojmovi imaju drukčiju funkciju i stoga njihova uspostava zahtijeva od Komisije da promatra različite parametre.

54. „Razmatrano razdoblje” ima za cilj identificirati značajne trendove na domaćem tržištu Unije ispitujući razvoj sudbina industrije Unije s obzirom na to da utvrđenje štete na temelju članka 3. stavka 2. Uredbe br. 2016/1036 obično podrazumijeva pogoršanje stanja industrije tijekom određenog razdoblja.( ) Budući da u odsutnosti bilo kakve (stvarne ili potencijalne) štete ne bi bilo opravdanja za antidampinške mjere, čini se smislenim da se svaka ocjena u vezi s postojanjem tog elementa donosi na temelju podataka koji su što noviji( ) i da se odnosi na dovoljno dugo razdoblje.( )

55. Suprotno tomu, „najreprezentativnije godine” za određivanje ciljne dobiti ne smiju se temeljiti na novijim podacima ako ti podaci ne daju dovoljnu sliku onoga što je nužno za ponovnu uspostavu poštenog tržišnog natjecanja tijekom razdoblja nakon razdoblja ispitnog postupka. Kao što je Opći sud presudio u presudi EFMA, na koju se pravilno pozvao u točkama 249. (predmet T-753/16) i 215. (predmet T-752/16) pobijanih presuda, profitna marža koju treba primijeniti za izračun ciljne cijene mora, prema mišljenju Općeg suda, odgovarati profitnoj marži na koju je industrija Unije „mogla razumno računati u uobičajenim uvjetima tržišnog natjecanja da nema dampinškog uvoza”.( )

56. Prema mojem mišljenju, riječ je o razumnom pristupu, s obzirom na sam razlog postojanja PNP-a, osobito kad se ispituje s obzirom na prethodno raspravljena temeljna načela antidampinških propisa Unije. U tom kontekstu valja smatrati da Komisija, kako bi utvrdila ciljnu dobit, može odlučiti okrenuti se povijesnim podacima unutarnjeg tržišta kako bi utvrdila posljednju godinu (posljednje godine) u kojoj (kojima) je tržišno natjecanje bilo uobičajeno. To može podrazumijevati, prema mojem mišljenju, odabir razdoblja u kojem damping još nije pokazao svoje učinke i u kojem nije bilo drugih iznimnih ili prijelaznih okolnosti koje su utjecale na (standardne) profitne marže industrije Unije.

57. U tom pogledu, napominjem da je zakonodavac Unije također smatrao razumnim takav pristup jer ga je uvelike kodificirao u članku 7. stavku 2.c Uredbe 2016/1036.( ) Nadalje, utvrđeno je da je takav pristup u skladu s relevantnim odredbama WTO-a.( )

58. Slijedom toga, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je presudio da Komisija nije vezana vremenskim ograničenjima razmatranog razdoblja prilikom odabira posljednjih reprezentativnih godina za potrebe utvrđivanja ciljne cijene. A fortiori, ne nalazim ni nedosljednosti ni proturječnosti u tom pogledu u pobijanoj uredbi.

59. S obzirom na prethodno navedeno, smatram da su svi argumenti koje su žalitelji istaknuli u prilog svojem drugom žalbenom razlogu nedopušteni ili neosnovani.

VII. Zaključak

60. Zaključno, predlažem Sudu da odbije drugi žalbeni razlog društva PAO Severstal u predmetu C-747/21 P i društva Novolipetsk Steel PJSC (NLMK) u predmetu C-748/21 P.