ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1

Svojom tužbom Europska komisija od Suda zahtijeva da utvrdi da Talijanska Republika nije ispunila obveze koje ima na temelju članka 14. točaka (b) i (c) Direktive Vijeća 1999/31/EZ od 26. travnja 1999. o odlagalištima otpada (SL 1999., L 182, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 34., str. 14.) time što u pogledu odlagališta Avigliano (lokalitet Serre Le Brecce), Ferrandina (lokalitet Venita), Genzano di Lucania (lokalitet Matinella), Latronico (lokalitet Torre), Lauria (lokalitet Carpineto), Maratea (lokalitet Montescuro), Moliterno (lokalitet Tempa La Guarella), dvaju odlagališta u Potenzi (lokalitet Montegrosso‑Pallareta), odlagališta Rapolla (lokalitet Albero in Piano), Roccanova (lokalitet Serre), Sant'Angelo Le Fratte (lokalitet Farisi), Campotosto (lokalitet Reperduso), Capistrello (lokalitet Trasolero), Francavilla (Valle Anzuca), L'Aquila (lokalitet Ponte delle Grotte), Andria (D’Oria G. & C. Snc), Canosa (CO.BE.MA), Bisceglie (CO.GE.SER), Andria (F.lli Acquaviva), Trani (BAT‑Igea Srl), Torviscosa (društvo Caffaro), Atella (lokalitet Cafaro), Corleto Perticara (lokalitet Tempa Masone), Marsico Nuovo (lokalitet Galaino), Matera (lokalitet La Martella), Pescopagano (lokalitet Domacchia), Rionero in Volture (lokalitet Ventaruolo), Salandra (lokalitet Piano del Governo), San Mauro Forte (lokalitet Priati), Senise (lokalitet Palomabara), Tito (lokalitet Aia dei Monaci), Tito (lokalitet Valle del Forno), Capestrano (lokalitet Tirassegno), Castellalto (lokalitet Colle Coccu), Castelvecchio Calvisio (lokalitet Termine), Corfinio (lokalitet Cannucce), Corfinio (lokalitet Case querceto), Mosciano S. Angelo (lokalitet Santa Assunta), S. Omero (lokalitet Ficcadenti), Montecorvino Pugliano (lokalitet Parapoti), San Bartolomeo in Galdo (lokalitet Serra Pastore), Trivigano (prije Cava Zof) i Torviscosa (lokalitet La Valletta) nije poduzela sve potrebne mjere radi hitnog konačnog zatvaranja, u skladu s člankom 7. točkom (g) i člankom 13. Direktive 1999/31, odlagališta koja, u skladu s člankom 8. te direktive, nisu imala odobrenje za nastavak rada ili time što nije usvojila potrebne mjere kako bi navedena odlagališta koja su dobila odobrenje da nastave s radom ispunila zahtjeve navedene direktive, i to ne dovodeći u pitanje uvjete utvrđene u Prilogu I. točki 1. iste direktive.
7

Članak 5. stavci 2. i 3. decreto n. 226 del ministro dello sviluppo economico del ministro per i rapporti con le regioni e la coesione territoriale recante regolamento per i criteri di gara e per la valutazione dell’offerta per l’affidamento del servizio della distribuzione del gas naturale, in attuazione dell’articolo 46-bis del decreto legge 1° ottobre 2007 n. 159, convertito in legge, con modificazioni, dalla legge 29 novembre 2007, n. 222 (Uredba br. 226 Ministra gospodarskog razvoja i Ministra za odnos s regijama i teritorijalnu koheziju o propisima za kriterije javne nabave i ocjenu ponude za dodjelu javne usluge distribucije prirodnog plina, primjenom članka 46.a Uredbe sa zakonskom snagom br. 159 od 1. listopada 2007., koja je s izmjenama pretvorena u zakon Zakonom br. 222 od 29. studenoga 2007.) od 12. studenoga 2011. (redovni dodatak GURI‑ju br. 22 od 27. siječnja 2012.), u svojoj prvotnoj verziji, propisuje: „2. Visina naknade koju treba isplatiti nositeljima ugovorâ i koncesijâ koje moraju prestati i za koje nije predviđen rok prestanka, ili čiji sporazumom određen prestanak nastupa nakon prestanka usluge predviđenog u novom pozivu za nadmetanje, računa se na temelju odredbi sporazumâ ili ugovorâ, u skladu s odredbama članka 15. stavka 5. Zakonodavne uredbe br. 164 od 23. svibnja 2000., u izmijenjenom obliku, osobito u slučaju prijevremenog prestanka ugovora, odnosno prije njegova sporazumom određenog prestanka. 3. U slučaju da se metodologiju izračuna visine naknade koju treba isplatiti nositeljima iz podstavka 2. ne može utvrditi na temelju ugovorne dokumentacije, uključujući i kada je u njoj općenito navedeno da visinu naknade treba odrediti s obzirom na tržišne cijene, kriteriji iz članka 24. stavka 4. točaka (a) i (b) Kraljevske uredbe br. 2578 od 15. listopada 1925. primjenjuju se, u skladu s načinima određivanja iz stavaka 5. do 13., samo na dio postrojenja koji je u vlasništvu operatora, i za koji nije predviđeno da će ga se nakon sporazumom određenog prestanka koncesije besplatno ustupiti jedinici lokalne samouprave davatelju koncesije.”
56

Naime, tumačenje koje je predložila Republika Poljska imalo bi za posljedicu to da čim gospodarsko vozilo koje prometuje na državnom području barem dviju država članica napusti transeuropsku prometnu mrežu ili najvažnije nacionalne ceste neke države članice, promet, koji je do tog trenutka bio međunarodni, bi prestao to biti. Iz toga slijedi da bi se zajedničke norme utvrđene Direktivom 96/53 u vezi s, među ostalim, najvećim osovinskim opterećenjima gospodarskih vozila prestale primjenjivati na to vozilo. Takvo tumačenje, umjesto da potiče cilj olakšavanja prometovanja gospodarskih vozila između država članica, imalo bi za posljedicu održavanje prepreka tom prometovanju.
37

To utvrđenje, koje ide u prilog uskom tumačenju članka 3. točke (d) Uredbe br. 469/2009, potvrđeno je obrazloženjem Prijedloga uredbe od 11. travnja 1990., navedenim u točki 26. ove presude, iz kojeg proizlazi da je, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 52. do 55., 66. i 69. svojeg mišljenja, zakonodavac uvođenjem sustava SDZ‑a namjeravao potaknuti zaštitu farmaceutskih istraživanja koja dovode do prvog stavljanja u promet aktivnog sastojka ili mješavine aktivnih sastojaka kao lijeka, a ne zaštitu svih istraživanja koja dovode do dodjele patenta i stavljanja na tržište novog lijeka.
33

Kao treće, što se tiče konteksta, to tumačenje članka 10. točke (h) Direktive 2014/24 potvrđeno je uvodnom izjavom 28. iste. Naime, ta uvodna izjava određuje u prvoj rečenici da se „[o]va […] Direktiva ne bi trebala primjenjivati na određene usluge u hitnim slučajevima ako ih pružaju neprofitne organizacije ili udruženja, s obzirom na to da bi bilo teško zadržati posebne karakteristike tih organizacija ako bi se pružatelji usluga trebali birati u skladu s postupcima iz ove direktive”. U tom pogledu, treba naglasiti da se izuzeće od primjene te direktive ne ograničava samo na usluge u hitnim slučajevima koje se obavljaju kad se ostvari kolektivna opasnost. Osim toga, važno je utvrditi da se, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev, glavni dio djelatnosti humanitarnih organizacija o kojima je riječ u predmetu u glavnom postupku odnosi na usluge u hitnim slučajevima koje se u pravilu odnose na pojedinačne i svakodnevne intervencije. Naime, upravo zahvaljujući iskustvu stečenom kroz izvršavanje svakodnevnih usluga spašavanja te neprofitne organizacije ili udruženja mogu, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, biti operativne za pružanje usluga „civilne zaštite” i „civilne obrane”.
18

Svojim pitanjima koje valja razmatrati zajedno sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 2. točke (b) i (c) Direktive 93/13 tumačiti na način da, s jedne strane, zaposlenika društva i njegova bračnog druga koji s tim društvom sklope ugovor o kreditu koji ponajprije mogu sklopiti samo članovi osoblja navedenog društva i koji je namijenjen financiranju stjecanja nekretnine u privatne svrhe, treba smatrati „potrošačima” u smislu tog članka 2. točke (b) i, s druge strane, treba li, kad je riječ o odobrenju tog kredita, to isto društvo smatrati „prodavateljem robe ili pružateljem usluge” u smislu navedenog članka 2. točke (c).
83

S obzirom na to, što se tiče pitanja – na koje se sud koji je uputio zahtjev izrijekom osvrće – o tome kojim kvalitativnim i kvantitativnim zahtjevima mora udovoljavati udjel poreznog obveznika rezidenta u drugom društvu koje ima sjedište u trećoj zemlji kako se ne bi smatrao „potpuno umjetnim”, treba podsjetiti na to da se slobodom kretanja kapitala između država članica i trećih zemalja ne želi odrediti uvjete u kojima se društva mogu nastaniti unutar unutarnjeg tržišta (vidjeti, u tom smislu, presude od 13. studenoga 2012., Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑35/11, EU:C:2012:707, t. 100.), već se želi liberalizirati prekogranična kretanja kapitala (vidjeti, u tom smislu, presude od 14. prosinca 1995., Sanz de Lera i dr., C‑163/94, C‑165/94 i C‑250/94, EU:C:1995:451, t. 19. i od 10. veljače 2011., Haribo Lakritzen Hans Riegel i Österreichische Salinen, C‑436/08 i C‑437/08, EU:C:2011:61, t. 46.).
50

To se utvrđenje ne može dovesti u pitanje okolnošću da je M. Wächtler vlasnik 50 % poslovnih udjela u trgovačkom društvu u kojemu obavlja samostalnu djelatnost o kojoj je riječ. Naime, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 43. do 56. svojeg mišljenja, pravo na poslovni nastan u svojstvu samozaposlene osobe, u smislu SSKO‑a, obuhvaća svaku gospodarsku ili naplatnu djelatnost fizičke osobe koja se ne obavlja „u svojstvu zaposlene osobe”. Nadalje, stvarno ostvarivanje tog prava pretpostavlja mogućnost odabira za to prikladnog pravnog oblika.
27

U tim je okolnostima Supremo Tribunal Administrativo (Visoki upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Protivi li se pravu Unije, osobito člancima 49. i 54. UFEU‑a i načelima koja su u njima sadržana, to da se u okviru postupka koji se odnosi na postupak neizravne reprivatizacije kapitala društva u državnom vlasništvu koje obavlja djelatnost zračnog prijevoza, u dokumentima koji uređuju taj postupak, uključi zahtjev zadržavanja sjedišta i stvarne uprave navedenog društva u državi članici u kojoj je to društvo osnovano kao kriterij za odabir namjera kupnje potencijalnih ulagača i uspješnih ponuda? 2. Protivi li se pravu Unije, osobito člancima 56. i 57. UFEU‑a i načelima koja su u njima sadržana, te načelima nediskriminacije, proporcionalnosti i nužnosti to da se u okviru postupka neizravne reprivatizacije kapitala navedenog društva, u dokumentima kojima se uređuje taj postupak, uključi zahtjev obveza javnih usluga koje treba ispuniti stjecatelj kao kriterij za odabir namjera kupnje potencijalnih ulagača i uspješnih ponuda? 3. Protivi li se pravu Unije, osobito člancima 56. i 57. UFEU‑a i načelima koja su u njima sadržana, to da se u okviru postupka neizravne reprivatizacije kapitala navedenog društva, u dokumentima kojima se uređuje taj postupak, uključi zahtjev zadržavanja i razvoja postojećeg nacionalnog zrakoplovnog čvorišta (hub) koji stjecatelj treba ispuniti kao kriterij za odabir namjera kupnje potencijalnih ulagača i uspješnih ponuda? 4. Uzimajući u obzir djelatnost koju obavlja navedeno društvo i to da je prijenos njegova kapitala predmet postupka reprivatizacije, treba li se smatrati da navedena djelatnost predstavlja uslugu na unutarnjem tržištu na koju se primjenjuje Direktiva [2006/123] ako je riječ o iznimci iz članka 2. stavka 2. točke (d) navedene direktive koja se odnosi na usluge na području prijevoza? Primjenjuje li se također u tom slučaju na navedeni postupak navedena direktiva? 5. U slučaju potvrdnog odgovora na četvrto pitanje, je li protivno člancima 16. i 17. navedene direktive to da se u okviru postupka neizravne reprivatizacije kapitala navedenog društva, u dokumentima kojima se uređuje taj postupak, uključi zahtjev obveza javnih usluga koje treba ispuniti stjecatelj kao kriterij za odabir namjera kupnje potencijalnih ulagača i uspješnih ponuda? 6. U slučaju potvrdnog odgovora na četvrto pitanje, je li protivno člancima 16. i 17. navedene direktive to da se u okviru postupka neizravne reprivatizacije kapitala navedenog društva, u dokumentima kojima se uređuje taj postupak, uključi zahtjev zadržavanja i razvoja postojećeg nacionalnog zrakoplovnog čvorišta (hub) koji treba ispuniti stjecatelj kao kriterij za odabir namjera kupnje potencijalnih ulagača i uspješnih ponuda?”
12

Prilog IV. toj direktivi, naslovljen „Sadržaj izvješća o mreži” predviđa: „Izvješće o mreži iz stavka 27. sadrži sljedeće podatke: 1. Odjeljak u kojem se opisuje priroda infrastrukture koja je dostupna željezničkim prijevoznicima i uvjeti za pristup toj infrastrukturi. Podaci u ovom odjeljku moraju biti na godišnjoj osnovi usklađeni ili upućivati na registre željezničke infrastrukture koji se objavljuju u skladu s člankom 35. Direktive 2008/57/EZ; 2. Odjeljak o načelima za određivanje pristojbi i tarifama. On mora sadržavati odgovarajuće pojedinosti o programima ubiranja pristojbi te dovoljno podataka o pristojbama kao i sve druge potrebne podatke o pristupu koje se odnose na usluge iz Priloga II. koje pruža samo jedan pružatelj usluga. U njemu se navode pojedinosti o metodologiji, pravilima i, ako je primjenjivo, mjerilima koja se koriste za primjenu članka 31. do 36., u odnosu na troškove i pristojbe. Mora sadržavati podatke o promjenama pristojbi o kojima se već odlučilo ili koje su predviđene u sljedećih pet godina, ako ih ima. 3. Odjeljak o načelima i kriterijima dodjele kapaciteta. Njime se utvrđuju opće značajke infrastrukturnog kapaciteta koji željeznički prijevoznici imaju na raspolaganju i bilo koja ograničenja koja se odnose na njezino korištenje, uključujući moguće zahtjeve za dodjelu kapaciteta za održavanje. Njime se također određuju postupci i rokovi koji se odnose na postupak dodjele kapaciteta. On sadržava određene kriterije koji se primjenjuju za vrijeme tog postupka, posebno: (a) postupke prema kojima podnositelji zahtjeva mogu zatražiti kapacitet od upravitelja infrastrukture; (b) uvjete koje podnositelji zahtjeva moraju ispunjavati; (c) rokove za podnošenje zahtjeva za dodjelu kapaciteta i dodjelu kapaciteta te postupke koje treba slijediti prilikom podnošenja zahtjeva kao i postupke za uvrštavanje u vozni red planiranih i nepredviđenih radova na održavanju; (d) načela postupka usuglašavanja i sustava rješavanja sporova koji su dostupni kao dio ove procedure; (e) postupke koje treba slijediti i kriterije koje treba primjenjivati u slučaju zakrčenosti infrastrukture; (f) pojedinosti o ograničenjima korištenja infrastrukture; (g) uvjete pod kojima se prethodni stupanj iskorištenosti infrastrukturnog kapaciteta uzima u obzir prilikom određivanja prioriteta u postupku dodjele. […]”
62

Što se tiče drugih ovlasti kojima BUAK izričito raspolaže, a koje je naglasio sud koji je uputio zahtjev, poput BUAK‑ove naplate administrativnih troškova čiji se iznos penje na 1 % do 2 % dodataka ili njegove mogućnosti da sklopi sporazume s drugim tijelima socijalne sigurnosti, s obzirom na to da se prva čini neznatna a da se druga, prema pojašnjenjima koja je u tom pogledu dostavila austrijska vlada na raspravi, temelji na sklapanju ugovora koji su ugovori privatnog prava, one postupak u kojem je donesena presuda poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku ne mogu isključiti iz građanske i trgovačke stvari u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012.
121

To je tako čak i kad je korisnik predmetne potpore obavijestio to tijelo o okolnostima koje su dovele do kršenja odredbe prava Unije s obzirom na to da takva okolnost sama po sebi ne utječe na kvalifikaciju „nepravilnosti” u smislu članka 1. stavka 2. Uredbe br. 2988/95 (vidjeti u tom smislu presudu od 21. prosinca 2011., Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre, C‑465/10, EU:C:2011:867, t. 48. i navedenu sudsku praksu).
36

Vlade koje su podnijele očitovanja i Europska komisija s druge strane tvrde da je roba o kojoj je riječ u glavnom postupku obuhvaćena iznimkom predviđenom u članku 313. stavku 2. točki (a) provedbene uredbe, jer ona – s obzirom na to da se za nju smatra da je unesena u carinsko područje Unije u smislu članka 37. carinskog zakonika – od trenutka unošenja u to područje podliježe carinskom nadzoru i to onoliko dugo koliko je potrebno da se utvrdi njezin carinski status. S obzirom na to da nije bila prijavljena i stavljena u carinski postupak prilikom svojeg unošenja na carinsko područje Unije, treba smatrati da je nezakonito unesena na to područje pa je na dan tog nezakonitog unosa nastao carinski dug u skladu s člankom 202. Carinskog zakonika.
38

Taj legitimitet dodatno potkrepljuje činjenica da, kao što to ističe sud koji je uputio zahtjev, ako dotična osoba u razdoblju od deset godina iz članka 15. stavka 1. točke (c) Zakona o državljanstvu zatraži izdavanje izjave o posjedovanju nizozemskog državljanstva, nizozemske putne isprave ili osobne iskaznice, u smislu Zakona o putovnicama, nizozemski zakonodavac smatra da ta osoba time iskazuje namjeru da zadrži stvarnu vezu s Kraljevinom Nizozemskom, kao što to potvrđuje činjenica da se, u skladu s člankom 15. stavkom 4. Zakona o državljanstvu, izdavanjem jednog od tih dokumenata prekida navedeno razdoblje te zbog toga ne dolazi do gubitka nizozemskog državljanstva.
26

Kao prvo, treba istaknuti da nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku stavlja u nepovoljan položaj sve radnike, kako austrijske državljane tako i državljane drugih država članica, koji su ostvarili 25 godina radnog iskustva, ali koji nisu barem 20 od tih 25 godina ostvarili kod svojeg sadašnjeg poslodavca, u odnosu na one koji su ostvarili 25 godina radnog iskustva te su barem 20 od tih 25 godina ostvarili kod svojeg sadašnjeg poslodavca. Naime, kad je riječ o toj prvoj kategoriji radnika, činjenica da su promijenili posao ima za učinak to da se radno iskustvo stečeno kod drugih poslodavaca uračunava do najviše 5 godina predviđenih člankom 3. stavkom 3. UrlG‑a.
15

Budući da je odbijen tužbeni zahtjev K. M. Zyle, koji je ona protiv tog poreznog rješenja podnijela pred rechtbankom Zeeland‑West‑Brabant (Sud u Zeelandu i Zapadnom Brabantu, Nizozemska) navodeći da se člankom 2.6a provedbene uredbe različito postupa prema rezidentima i nerezidentima, što predstavlja prepreku slobodnom kretanju radnika zajamčenu člankom 45. UFEU‑a, ona je protiv te presude uložila žalbu pred Gerechtshofom ’s‑Hertogenbosch (Žalbeni sud u ’s‑Hertogenboschu, Nizozemska). Zahtjeve žaliteljice u glavnom postupku odbio je i žalbeni sud navodeći da ona nije mogla ostvariti cjelokupan iznos dijela općeg smanjenja naplate doprinosa za socijalnu sigurnost s obzirom na to da je u Nizozemskoj obavljala djelatnost kao zaposlena osoba u smislu članka 45. UFEU‑a samo tijekom određenog razdoblja. Žalbeni sud također je naveo da nacionalno zakonodavstvo, kojim se propisuje to ograničenje iznosa općeg smanjenja naplate, ne sadržava nikakvu razliku u postupanju s obzirom na to da iznos odobrenih smanjenja ovisi o činjenici je li osoba osigurana u nacionalnom sustavu socijalne sigurnosti i o duljini razdoblja plaćanja doprinosa.
80

Osim toga, a kako bi se dao koristan odgovor sudu koji je uputio zahtjev, s obzirom na to da su postavljena pitanja u ovom slučaju povezana s obaviješću koju je u pogledu svoje namjere povlačenja iz Unije u skladu s člankom 50. UEU‑a dala država članica koja je određena kao odgovorna na temelju kriterija definiranih Uredbom Dublin III, valja navesti da ta obavijest, kao što to proizlazi iz točke 54. ove presude, ne dovodi do obustave primjene prava Unije u toj državi članici i da je stoga to pravo – kojeg su dio zajednički europski sustav azila, uzajamno povjerenje i predmnjeva da države članice poštuju temeljna prava – i nadalje potpuno na snazi u navedenoj državi članici sve do njezina stvarnog povlačenja iz Unije.
31

Nadalje, taj sud ističe važnost jednog od obilježja predmetnog tržišta, odnosno nedostatak njegove liberalizacije. S tim u skladu smatra da je u točki 143. presude od 15. lipnja 2000., Alzetta i dr./Komisija (T‑298/97, T‑312/97, T‑313/97, T‑315/97, T‑600/97 do T‑607/97, T‑1/98, T‑3/98 do T‑6/98 i T‑23/98, EU:T:2000:151), Opći sud razvio načelo prema kojem program potpora uspostavljen na tržištu koje je prvotno bilo zatvoreno za tržišno natjecanje, kada se to tržište liberalizira, treba smatrati postojećim programom potpore i nadodaje kako je to načelo Sud potvrdio u točkama 66. do 69. presude od 29. travnja 2004., Italija/Komisija (C‑298/00 P, EU:C:2004:240). Zato bi za potrebe pravne kvalifikacije subvencija o kojima je riječ u glavnom postupku kao postojećih ili novih potpora, trebalo ispitati i područje primjene navedenog načela.
46

S tim u vezi, valja podsjetiti, uzimajući u obzir činjenične elemente istaknute u točki 44. ove presude, da članak 13. Uredbe br. 883/2004, među ostalim, predviđa poveznice koje se primjenjuju na osobe koje obavljaju djelatnost kao zaposlene osobe u dvjema državama članicama ili više njih. Na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri primjenjuje li se koja od tih poveznica na dotične osobe o kojima je riječ u glavnom postupku kako bi utvrdio podliježu li one nizozemskom zakonodavstvu o socijalnoj sigurnosti. Ako je to tako, nadležna ustanova države članice čije je zakonodavstvo primjenjivo potvrđuje, dostavljanjem potvrde A1, da se to zakonodavstvo primjenjuje i prema potrebi navodi do kojeg se datuma primjenjuje i pod kojim uvjetima, u skladu s člankom 19. stavkom 2. Uredbe br. 987/2009.
55

Međutim, s obzirom na to da iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da su barem određeni obvezni podaci, kao što je to broj mjesta, a koji nedostaju u potvrdama o registraciji u glavnom postupku, lako dostupni, ti se podaci moraju smatrati dostupnima u trenutku donošenja tih potvrda. Usto, s obzirom na to da su vozila o kojima je riječ u glavnom postupku znatno izmijenjena, određene važne tehničke karakteristike ne nalaze se u tim potvrdama o registraciji i RDW je smatrao da ne može identificirati ta vozila.
41

U tom pogledu treba podsjetiti da, iako je Sud u presudi od 9. studenoga 2017., HX/Vijeće (C‑423/16 P, EU:C:2017:848, t. 22. do 27.), kritizirao Opći sud zato što tužitelju nije prethodno omogućio otklanjanje nepravilnosti u zahtjevu za prilagodbu koja se sastojala od nepodnošenja zasebnog akta koji se zahtijeva u članku 86. stavku 2. Poslovnika Općeg suda, on je to učinio s obzirom na posebne okolnosti predmetnog slučaja, to jest na dvosmislenost jezične verzije Poslovnika Općeg suda koja odgovara jeziku postupka što ga je odabrao tužitelj.
–

za Morgan Stanley & Co International plc, C. Aldebert i C. Reinbold, odvjetnici,
80

Među okolnostima koje treba uzeti u obzir u tu svrhu su, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 105. i 109. svojeg mišljenja, kao prvo, mjere za osiguravanje povrata raspoložive na temelju nacionalnog prava i one koje je ta država članica već poduzela u svrhu povrata spornih iznosa, koje su navedene u točkama 10. do 13. pobijane presude i u točkama 11. do 14. ove presude, te postupci koje je navedena država članica već pokrenula i njihovi ishodi.
76

Kao drugo, Opći je sud trebao ispitati je li se predmetni žig rabio u skladu sa svojom bitnom funkcijom, a to je oznaka komercijalnog podrijetla. Taj se žig rabio u skladu s tom funkcijom s obzirom na to da je potrošač naviknut na to da se na proizvodima, osim glavnog žiga, nalaze i sekundarni žigovi koji se također shvaćaju kao oznaka podrijetla proizvoda.
36

Opći sud je 2. veljače 2017. donio pobijanu presudu T‑381/15, kojom je utvrdio da se obustavlja postupak po jednom dijelu IMG‑ove tužbe, a u preostalom se dijelu ta tužba odbija te se IMG‑u nalaže snošenje troškova. U tom je kontekstu najprije ocijenio u točkama 41. do 53. i 75. te presude, da odluka od 8. svibnja 2015. ima obvezujuće pravne učinke s obzirom na to da je njome IMG‑u onemogućeno da mu se povjere nove zadaće izvršenja proračuna prema načinu neizravnog upravljanja s međunarodnom organizacijom, predviđenom u članku 58. stavku 1. Uredbe br. 966/2012, i da je IMG‑ova tužba za poništenje u tom smislu dopuštena. Zatim je u točkama 76. do 160. navedene presude Opći sud smatrao da se nijedan od osam tužbenih razloga koje je IMG istaknuo ne može prihvatiti i da njegovu tužbu za poništenje stoga treba odbiti kao neosnovanu. Naposljetku je u točkama 170. do 173. iste presude Opći sud odbio IMG‑ov zahtjev za naknadu štete kao neosnovan.