ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Ključne riječi

Sažetak



Ključne riječi

Usklađivanje poreznih zakonodavstava – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Odbitak pretporeza – Roba i usluge koje se istodobno upotrebljavaju za transakcije koje daju pravo na odbitak i transakcije koje ne daju pravo na odbitak – Poslovi leasinga – Razmjerni odbitak – Izračun – Kriterij raspodjele koji se ne temelji na prometu – Dopuštenost – Pretpostavka

(Direktiva Vijeća 77/388, čl. 17. st. 5. podst. 3. t. (c))

Sažetak

Članak 17. stavak 5. treći podstavak točku (c) Šeste direktive 77/388 o usklađivanju zakona država članica koji se odnose na poreze na promet treba tumačiti na način da nije protivno toj odredbi ako država članica zahtijeva od banke koja se posebno bavi djelatnostima leasinga da u brojnik i nazivnik razlomka na temelju kojega se utvrđuje jedan te isti udio za odbitak u pogledu njezine ukupne robe i usluga s mješovitom upotrebom uvrsti samo dio naknada za leasing koje klijenti plaćaju u sklopu svojih ugovora o leasingu, a koji se odnosi na kamate, pod uvjetom da se ta roba i usluge primarno rabe radi financiranja i upravljanja navedenim ugovorima.

Dakako, kada se koriste mogućnošću za odstupanje od pravila za izračun propisanog tom direktivom, koju daje članak 17. stavak 5. treći podstavak točka (c) Šeste direktive, sve države članice moraju poštovati svrhu i strukturu navedene direktive kao i načela na kojima se temelji zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost.

Međutim, uzimajući u obzir, kao prvo, tekst članka 17. stavka 5. trećeg podstavka točke (c) Šeste direktive, kao drugo, kontekst u kojem se nalazi ta odredba, kao treće, načela neutralnosti oporezivanja i proporcionalnosti i, kao četvrto, svrhu članka 17. stavka 5. trećeg podstavka navedene direktive, bilo koja država članica koja se koristi mogućnošću koju daje članak 17. stavak 5. treći podstavak točka (c) Šeste direktive mora paziti na to da način izračuna prava na odbitak s najvećom točnošću omogući utvrđivanje dijela poreza na dodanu vrijednost koji se odnosi na transakcije koje daju pravo na odbitak.

Naime, prema načelu neutralnosti, koje je neodvojivo povezano sa zajedničkim sustavom poreza na dodanu vrijednost, sustav izračuna odbitka mora objektivno odražavati stvarni dio troškova do kojih dolazi zbog nabave robe i usluga s mješovitom upotrebom, a koji se može pripisati transakcijama koje daju pravo na odbitak.

U tu svrhu Šesta direktiva ne zabranjuje državama članicama da za određenu transakciju primijene drugu metodu ili kriterij raspodjele, a ne metodu koja se temelji na prometu, pod uvjetom da ta metoda jamči točnije utvrđivanje udjela za odbitak poreza na dodanu vrijednost plaćenog u prethodnoj fazi nego što bi to bio slučaj s primjenom metode koja se temelji na prometu.

(t. 27., 30.‑32., 35. i izreka)
Ključne riječi

Sažetak



Ključne riječi

1. Međunarodni sporazumi – Sporazum o pridruživanju EEZ‑Turska – Slobodno kretanje osoba – Sloboda poslovnog nastana – Pravilo mirovanja ( standstill ) iz članka 41. stavka 1. Dodatnog protokola – Opseg – Zabrana državama članicama uvođenja novih ograničenja poslovnog nastana i, s tim u vezi, boravka turskih državljana na nacionalnom državnom području

(Dodatni protokol Sporazuma o pridruživanju EEZ‑Turska, čl. 41. st. 1.)

2. Međunarodni sporazumi – Sporazum o pridruživanju EEZ‑Turska – Slobodno kretanje osoba – Sloboda poslovnog nastana – Pravilo mirovanja ( standstill ) iz članka 41. stavka 1. Dodatnog protokola – Opseg – Nacionalni propis donesen nakon stupanja na snagu navedene odredbe koji zahtijeva dokaz osnovnog poznavanja jezika za supružnike turskih državljana koji žele ući na nacionalno državno područje na temelju spajanja obitelji – Nedopuštenost

(Dodatni protokol Sporazuma o pridruživanju EEZ‑Turska, čl. 41. st. 1.)

Sažetak

1. Vidjeti tekst odluke.

(t. 26.‑28.)

2. Članak 41. stavak 1. Dodatnog protokola Sporazuma o pridruživanju EEZ‑Turska treba tumačiti u smislu da je mjera nacionalnog prava koja je donesena nakon stupanja na snagu navedenog dodatnog protokola u dotičnoj državi članici, a koja supružnicima turskih državljana s boravištem u navedenoj državi članici koji žele ući na državno područje te države na temelju spajanja obitelji nameće uvjet prethodnog dokazivanja osnovnog poznavanja službenog jezika te države članice, protivna klauzuli standstill iz navedene odredbe.

Naime, propis poput onoga iz glavnog postupka, koji otežava spajanje obitelji postrožujući uvjete za prvi ulazak supružnika turskih državljana na državno područje dotične države članice u odnosu na uvjete koji su bili primjenjivi do stupanja na snagu Dodatnog protokola, čini „novo ograničenje“ slobode poslovnog nastana turskih državljana u smislu članka 41. stavka 1. Dodatnog protokola. Takvo ograničenje je dopušteno samo ako je to opravdano važnim razlogom u općem interesu te se njime jamči ostvarenje legitimnog cilja i ne prelazi ono što je potrebno za njegovo ostvarenje. U tom pogledu, pod pretpostavkom da se sprečavanje prisilnih brakova i promicanje integracije mogu smatrati važnim razlozima u općem interesu, ostaje činjenica da nacionalni propis prelazi ono što je potrebno za postizanje cilja, u mjeri u kojoj izostanak dokaza o dovoljnom poznavanju jezika automatski dovodi do odbijanja zahtjeva za spajanje obitelji, bez uzimanja u obzir posebnih okolnosti svakog slučaja.

(t. 36.‑39. i izreka)
Članak 6. Uredbe Vijeća (EZ) br. 6/2002 o dizajnu Zajednice treba tumačiti u smislu da se, kako bi se smatralo da dizajn ima individualni karakter, ukupni dojam koji on ostavlja na upućenog korisnika mora razlikovati od dojma koji na takvog korisnika proizvodi jedan ili više ranijih dizajna, uzetih zasebno, a ne kombinacija izdvojenih obilježja iz više ranijih dizajna.

Članak 85. stavak 2. Uredbe br. 6/2002 o žigu Zajednice treba tumačiti na način da, kako bi sud za dizajn Zajednice smatrao valjanim neregistrirani dizajn Zajednice, njegov nositelj nije obvezan dokazati da dizajn ima individualni karakter u smislu članka 6. navedene uredbe, nego samo treba ukazati na ono od čega se sastoji individualni karakter dizajna, to jest identificirati element ili elemente svog dizajna iz kojih prema njegovom mišljenju proizlazi individualni karakter.

Kao što je to navedeno u samom naslovu članka 85. Uredbe br. 6/2002, on u svom prvom stavku uspostavlja pretpostavku valjanosti registriranog dizajna Zajednice, a u drugom stavku uspostavlja pretpostavku valjanosti neregistriranog dizajna Zajednice.

Provedba te pretpostavke valjanosti je po svojoj prirodi nespojiva s tumačenjem članka 85. stavka 2. Uredbe br. 6/2002, prema kojem dokaz koji nositelj dizajna treba podnijeti u skladu s tom odredbom, to jest dokaz da su uvjeti iz članka 11. te uredbe ispunjeni, uključuje i dokaz da je predmetni dizajn također ispunio sve uvjete navedene u odjeljku 1. Glave II. navedene uredbe, to jest iz članaka 3. do 9. te uredbe.

(t. 39., 40., 47. i t. 2. izreke)
Pravo Unije treba tumačiti u smislu da odredba kolektivnog ugovora koja određuje minimalne naknade za samozaposlene pružatelje usluga učlanjene u jednu od organizacija radnika koje su stranke tog ugovora, koji na temelju ugovora o pružanju usluga za poslodavca obavljaju istu djelatnost kao i zaposlenici tog poslodavca, ne ulazi u područje primjene članka 101. stavka 1. UFEU‑a samo ako se radi o prividno samozaposlenim osobama, to jest o pružateljima usluga koji se nalaze u položaju usporedivom s onim spomenutih radnika. Navedeno treba utvrditi sud koji je uputio zahtjev.

Pružatelji usluga poput glazbenika koji zamjenjuju članove orkestra načelno su poduzetnici u smislu članka 101. stavka 1. UFEU‑a, s obzirom na to da uz naknadu nude svoje usluge na određenom tržištu i obavljaju svoju djelatnost kao gospodarski subjekti koji su neovisni u odnosu na naručitelje. Takvo utvrđenje, međutim, ne sprečava to da se odredba kolektivnog ugovora također može smatrati rezultatom socijalnog dijaloga ako su samozaposleni pružatelji usluga, u ime i za račun kojih je sindikat pregovarao, zapravo prividno samozaposlene osobe, to jest pružatelji usluga koji se nalaze u usporedivom položaju s radnicima. Naime, pružatelj usluga može izgubiti svoj status samozaposlenog gospodarskog subjekta, i prema tome poduzetnika, ako ne određuje samostalno svoje postupanje na tržištu, nego u potpunosti ovisi o svojem naručitelju jer ne snosi financijske i poslovne rizike koji proizlaze iz njegove djelatnosti i funkcionira kao pomoćno tijelo koje je integrirano u poduzeće tog naručitelja.

Osim toga, pojam radnika u smislu prava Unije mora se definirati u skladu s objektivnim kriterijima koji su svojstveni za radni odnos, uzimajući u obzir prava i obveze osoba u pitanju. U tom pogledu status samozaposlene osobe sukladno nacionalnom pravu ne isključuje to da neku osobu treba kvalificirati radnikom u smislu prava Unije ako je njezina neovisnost samo fiktivna, tako da zapravo prikriva radni odnos. Slijedi da na status radnika u smislu prava Unije ne može utjecati to da je neka osoba angažirana kao samozaposleni pružatelj usluga sukladno nacionalnom pravu ako ta osoba postupa prema uputama svojeg poslodavca, osobito što se tiče slobode da izabere radno vrijeme, mjesto i sadržaj svog posla, ako ne sudjeluje u snošenju poslovnih rizika tog poslodavca i ako je integrirana u poduzeće spomenutog poslodavca za vrijeme trajanja radnog odnosa te s njim čini jedinstven gospodarski subjekt.

(t. 27., 31., 33.‑36.)
Usluga pomorskog prometa koja se sastoji od krstarenja koje s istim putnicima započinje i završava u istoj luci države članice u kojoj je izvršeno ulazi u pojam „pomorske kabotaže“ u smislu Uredbe br. 3577/92 o primjeni načela slobode pružanja usluga u pomorskom prometu unutar država članica (pomorska kabotaža).

Budući da Uredba br. 3577/92 za jedini predmet ima „pomorsku kabotažu“, samo krstarenja koja odgovaraju tom pojmu ulaze u područje primjene tog zakonodavstva Unije.

Kako je navedeni pojam definiran u članku 1. stavku 1. i članku 2. stavku 1. te uredbe izrazom „usluge pomorskog prometa unutar države članice“, valja smatrati da svaka usluga krstarenja pružena za naknadu u moru države članice ulazi u područje primjene te uredbe. Kada takvo krstarenje započinje i završava s istim putnicima u istoj luci, ta istovjetnost luke polaska i dolaska kao i putnika tijekom cijelog puta ne dovodi do neprimjenjivosti Uredbe 3577/92. Naime, usluge prometa navedene u članku 2. stavku 1. točkama (a) do (c) Uredbe br. 3577/92 opisane su na način da imaju različite luke polaska i dolaska. Međutim, to nabrajanje koje započinje riječju „posebno“ nije taksativno i ne može imati učinak isključenja iz područja primjene te uredbe usluga prometa koje imaju bitne karakteristike pomorske kabotaže sadržane u gore navedenom izrazu „usluge pomorskog prometa unutar države članice“.

(t. 25.‑29. i izreka)
41

Doista, ispunjavanje takve obveze ne samo da bi dovelo do kašnjenja u prisilnoj prodaji i stoga do kašnjenja u plaćanju vjerovnika već bi također dovelo do troškova vezanih uz sastavljanje prospekta koje bi trebalo namiriti iz te prodaje, što bi moglo ograničiti mogućnost namirenja vjerovnika.
5

Članak 11. stavci 2., 3., 9. i 10. osnovne uredbe predviđaju: „2. Konačna antidampinška mjera istječe pet godina od uvođenja ili pet godina od datuma zadnje revizije mjere koja pokriva damping i štetu, osim ako je revizijom utvrđeno da bi istjecanje mjere vjerojatno dovelo do nastavka ili ponavljanja dampinga i štete. Revizija se pokreće na inicijativu Komisije, na zahtjev proizvođača Zajednice ili u njihovo ime, a ostaje na snazi do završetka revizije. Revizija se pokreće ako zahtjev sadrži dostatne dokaze da bi istekom mjera vjerojatno došlo do nastavka ili ponavljanja dampinga i štete. Vjerojatnost se može, na primjer, pokazati dokazivanjem nastavljanja dampinga i štete, odnosno dokazivanjem da je uklanjanje štete posljedica, djelomično ili jedino, postojanja mjera ili dokazivanjem da su okolnosti izvoznika ili uvjeti na tržištu takvi da ukazuju na vjerojatnost daljnjeg štetnog dampinga. [...] 3. Moguće je također revidirati i potrebu za daljnjom primjenom uvedenih mjera, ako je opravdano, na inicijativu Komisije, na zahtjev države članice ili, pod uvjetom da je isteklo razumno razdoblje od najmanje godinu dana od uvođenja konačne mjere, na zahtjev izvoznika, uvoznika ili proizvođača Zajednice koji sadrži dostatne dokaze koji potkrepljuju potrebu za privremenom revizijom. Privremena se revizija pokreće ako zahtjev sadrži dostatne dokaze da više nije potreban nastavak primjene mjere da bi se uklonio učinak dampinga i/ili da nastavak ili ponavljanje štete nije vjerojatno ako se mjera ukloni ili izmijeni, odnosno da postojeća mjera nije ili nije više dostatna kako bi suzbila damping koji nanosi štetu. U provedbi ispitnih postupka prema ovom članku Komisija može, između ostalog, razmotriti jesu li se znatno promijenile okolnosti u pogledu dampinga i štete ili postižu li se postojećim mjerama željeni rezultati u uklanjanju prethodno utvrđene štete prema članku 3. U tom pogledu, uzima se u obzir konačno utvrđivanje svih relevantnih i propisno dokumentiranih dokaza. [...] 9. U svim ispitnim postupcima za reviziju ili povrat koji se provode prema ovom članku, Komisija, pod uvjetom da se okolnosti nisu promijenile, primjenjuje istu metodologiju koju je primijenila u ispitnom postupku koji je doveo do pristojbe, vodeći pritom računa o članku 2., a posebno o stavcima 11. i 12. tog članka, kao i o članku 17. 10. U svim ispitnim postupcima koji se provode prema ovom članku Komisija ispituje pouzdanost izvoznih cijena u skladu s člankom 2. Međutim, ako se donese odluka o izračunu izvozne cijene u skladu s člankom 2. stavkom 9., Komisija računa cijenu bez odbijanja iznosa naplaćenih antidampinških pristojba ako je dostavljen dokaz iz kojeg se može zaključiti da je pristojba valjano uključena u preprodajne cijene i naknadne prodajne cijene u Zajednici.“
13

U skladu s člankom 82. naslovljenim „Pojam nepoštenih odredaba“ u pročišćenom tekstu Općeg zakona o zaštiti potrošača i korisnika te drugih dopunskih zakona, koji je usvojen Kraljevskim zakonodavnim dekretom 1/2007 (Real Decreto Legislativo 1/2007 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias) od 16. studenoga 2007. (BOE br. 287 od 30. studenoga 2007., str. 49181., u daljnjem tekstu: Zakon o zaštiti potrošača): „1. Nepoštenima se smatraju sve one ugovorne odredbe koje nisu bile predmet pojedinačnog pregovaranja i sve one prakse o kojima nije postignut izričit sporazum kada one, suprotno zahtjevu dobre vjere, uzrokuju na štetu potrošača i korisnika znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka proizašlima iz ugovora. [...] 4. Neovisno o prethodnim stavcima, u svakom su slučaju nepoštene one odredbe koje, u skladu s člancima 85. do 90.: [...] b. ograničavaju prava potrošača i korisnika, c. dovode do neuzajamnosti u okviru ugovora [...]“
12

R. i P. van Caster prijavili su procijenjene iznose dohotka od udjela u tim investicijskim fondovima do kojih su došli na temelju dokaza koje su priložili svojim prijavama ili na temelju informacija iz burzovnih izvješća. Tako su u razdoblju od 2003. do 2008. prijavili sljedeće dohotke po pojedinim godinama, i to 8435,43 eura, 10500,94 eura, 12318,18 eura, 13263,04 eura, 12672,46 eura i 14272,88 eura, što ukupno iznosi 71462,93 eura.
40

Konkretno, Opći sud je, ograničivši se samo na to da, kako proizlazi iz točke 18. pobijane presude, istakne pogrešnost premise prema kojoj je žalitelj raspolagao pravom ribolova i nužno bi iscrpio svoju kvotu, pri ispitivanju uvjeta koji se tiče štete učinio pogrešku koja se tiče prava. Naime, s jedne strane, postojanje prava koje pravno pravilo dodjeljuje pojedincima nije vezano za stvarnost navedene štete, već predstavlja uvjet kojim je uvjetovano utvrđenje dovoljno jasne povrede od strane institucije Unije, kako bi se uspostavila izvanugovorna odgovornost Unije. S druge strane, to što je Opći sud odbacio tezu tužitelja prema kojoj bi on bio iscrpio svoju kvotu mjerodavno je samo u svrhu procjene dosega navedene štete, ali ne i samog postojanja takve štete, čija izvjesnost nije dovedena u pitanje neizvjesnošću u pogledu njezinog točnog dosega (vidjeti u tom smislu presudu Agraz i dr./Komisija, EU:C:2006:708, t. 36.).
11

U tim je okolnostima, zbog sumnji u doseg načela prorata temporis, u pred njim pokrenutom postupku Oberster Gerichtshof odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1) Primjenjuje li se (prema potrebi) načelo prorata temporis, čija je primjena predviđena u članku 4. stavku 2. [Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom], zbog naravi tog davanja na doplatak za uzdržavano dijete koju poslodavac isplaćuje izvršavajući kolektivni ugovor kao socijalno davanje, čija je svrha djelomično nadoknaditi troškove uzdržavanja koje roditelji imaju za dijete za koje im se taj doplatak isplaćuje? 2) U slučaju da je odgovor na prvo pitanje niječan: Treba li članak 4. stavak 1. [Okvirnog sporazuma o radu s nepunim radnim vremenom] tumačiti na način da je, s obzirom na široku diskrecijsku ovlast kojom raspolažu socijalni partneri kada utvrđuju cilj socijalne i ekonomske politike kao i sredstva za njegovo ostvarenje, nejednako postupanje prema radnicima s nepunim radnim vremenom koje je posljedica smanjenja prava na doplatak za uzdržavano dijete, zbog trajanja njihovog radnog vremena, objektivno opravdano ako se utvrdi da zabrana proporcionalnog izračuna a) otežava odnosno čini nemogućim zapošljavanje s nepunim radnim vremenom namijenjeno roditeljima, ili dodatno zapošljavanje tijekom roditeljskog dopusta, b) dovodi do narušavanja tržišnog natjecanja zbog povećanog financijskog tereta koji moraju snositi poslodavci koji zapošljavaju veći broj radnika s nepunim radnim vremenom i do veće nesklonosti poslodavaca da zapošljavaju radnike s nepunim radnim vremenom, c) ima za učinak dovođenje u povoljniji položaj radnika s nepunim radnim vremenom koji imaju više ugovora o radu s nepunim radnim vremenom i kumuliraju više prava na davanje, poput doplatka za uzdržavano dijete na temelju kolektivnog ugovora, ili d) za učinak ima dovođenje u povoljniji položaj radnika s nepunim radnim vremenom jer raspolažu s više slobodnog vremena nego radnici s punim radnim vremenom i mogu se prema tome lakše brinuti o svojoj djeci? 3) U slučaju niječnog odgovora na [prvo i drugo pitanje]: Treba li članak 28. Povelje [Europske unije] o temeljnim pravima tumačiti na način da, u sustavu radnog prava u kojemu su ključne dijelove minimalnih normi na osnovi ocjene usklađenosti koje su u području socijalne politike kreirale visoko kvalificirane i na poseban način odabrane stranke kolektivnih ugovora, ništavost (u nacionalnom pravu) akcesornog pravila protivnog načelu nediskriminacije utvrđenog u kolektivnom ugovoru (konkretno pravila o proporcionalnom izračunu doplatka za uzdržavano dijete u slučaju rada s nepunim radnim vremenom) za posljedicu ima ništavost svih odredaba koje se odnose na to područje (to jest na doplatak za uzdržavano dijete) koje sadrže to pravilo u dotičnom kolektivnom ugovoru?“
38

Opći sud time je povrijedio ustaljenu sudsku praksu i praksu odlučivanja, koja svoju svrhu pronalazi u potrebi da se izbjegne diskriminacija između vertikalno integriranih poduzetnika i onih koji to nisu. Komisiji se takvo jednako postupanje nameće kako na temelju Smjernica za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 15. stavkom 2. Uredbe br. 17 i člankom 65. stavkom 5. Ugovora o EZUČ-u (SL 1998, C 9, str. 3.) tako i na temelju Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003 (SL 2006, C 210, str. 2., u daljnjem tekstu: Smjernice iz 2006.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 58.).
77

K tome, iz uvodne izjave 3. pobijane odluke te iz točaka 1. do 3. sporne izjave proizlazi da je cilj potonje ne samo načelno omogućiti Bolivarskoj Republici Venezueli da sudjeluje u iskorištavanju živih bogatstava u isključivom gospodarskom pojasu Gvajane nego i, kako je to istaknuto u točki 54. ove presude, uvjetovati to odobrenje poštovanjem odredaba zajedničke ribarstvene politike Unije o zaštitnim i kontrolnim mjerama te drugih odredaba Europske unije o ribolovnim aktivnostima u tom pojasu, poput mjerodavnih pravila ili propisa Unije o, među ostalim, ribljim stokovima za koje je dopušten ribolov, najvećem broju ribarskih plovila s ribolovnom dozvolom i udjelu ulova koji mora biti iskrcan u lukama Gvajane.
51

Na drugom mjestu, što se tiče presude Nakajima/Vijeće (EU:C:1991:186), važno je istaknuti da su akti prava Unije o kojima je bila riječ u njoj bili povezani sa sustavom antidampinških mjera, koji je koncepcijski i u pogledu svoje primjene vrlo kompaktan u smislu da predviđa mjere protiv poduzetnika optuženih za antidampinšku praksu. Konkretno, osnovna uredba o kojoj je bila riječ u tom predmetu donesena je u skladu s postojećim međunarodnim obvezama Zajednice, osobito onima koje proizlaze iz Sporazuma o provedbi članka VI. Općeg sporazuma o carinama i trgovini, odobrenog u ime Zajednice Odlukom Vijeća 80/271/EEZ od 10. prosinca 1979. o sklapanju multilateralnih sporazuma slijedom trgovinskih pregovora od 1973. do 1979. (SL 1980, L 71, str. 1.) (vidjeti presudu Nakajima/Vijeće, EU:C:1991:186, t. 30.). Međutim, u predmetnom se slučaju ne radi o provedbi, pomoću članka 10. stavka 1. Uredbe br. 1367/2006, konkretnih obveza u smislu spomenute presude s obzirom na to da, kao što to proizlazi iz članka 9. stavka 3. Arhuške konvencije, njezine ugovorne stranke raspolažu širokom marginom prosudbe pri određivanju načina provođenja „administrativnih ili sudbenih postupaka“.
59

Na drugom mjestu, što se tiče presude Nakajima/Vijeće (EU:C:1991:186), važno je istaknuti da su akti prava Unije o kojima je bila riječ u njoj bili povezani sa sustavom antidampinških mjera, koji je koncepcijski i u pogledu svoje primjene vrlo kompaktan u smislu da predviđa mjere protiv poduzetnika optuženih za antidampinšku praksu. Konkretno, osnovna uredba o kojoj je bila riječ u tom predmetu donesena je u skladu s postojećim međunarodnim obvezama Zajednice, osobito onima koje proizlaze iz Sporazuma o provedbi članka VI. Općeg sporazuma o carinama i trgovini, odobrenog u ime Zajednice Odlukom Vijeća 80/271/EEZ od 10. prosinca 1979. o sklapanju multilateralnih sporazuma slijedom trgovinskih pregovora od 1973. do 1979. (SL 1980, L 71, str. 1.) (vidjeti presudu Nakajima/Vijeće, EU:C:1991:186, t. 30.). Međutim, u predmetnom se slučaju ne radi o provedbi, pomoću članka 10. stavka 1. Uredbe br. 1367/2006, konkretnih obveza u smislu spomenute presude s obzirom na to da, kao što to proizlazi iz članka 9. stavka 3. Arhuške konvencije, njezine ugovorne stranke raspolažu širokom marginom prosudbe pri određivanju načina provođenja „administrativnih ili sudbenih postupaka“.
34

Taj zaključak potvrđuje činjenica da se u više jezičnih inačica članka 1. druge rečenice stavka 3. Uredbe br. 2252/2004, a osobito u inačicama na engleskom („temporary passports and travel documents having a validity of 12 months or less“), njemačkom („vorläufige Pässe und Reisedokumente mit einer Gültigkeitsdauer von zwölf Monaten oder weniger“) i nizozemskom jeziku („tijdelijke paspoorten en reisdocumenten die een geldigheidsduur van 12 maanden of minder hebben“), izrazi „privremeni“ i „koje vrijede 12 mjeseci ili manje“ ne primjenjuju na jednu od kategorija isprava navedenih u prethodnoj točki, odnosno na osobne iskaznice koje su izdale države članice.
12

Kao treće, Komisija nije imala stvarni pravni interes za podnošenje tužbe jer poništenje koje je tražila ne bi imalo nikakvu pravnu posljedicu. Vijeće tvrdi da bi, s obzirom na to da Europska unija i države članice moraju djelovati u bliskoj suradnji u područjima njihove podijeljene nadležnosti, poništenje pobijane odluke dovelo samo do umjetne podjele potonje u dvije različite odluke, koje bi ionako trebale biti donesene istovremeno. U tim okolnostima tužba Komisije ne može dovesti ni do kakve prednosti ni za Uniju ni za Komisiju.