ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7

U skladu s člankom 10.a te direktive, naslovljenim „Prijelazna pravila na razini Zajednice o usklađenoj dodjeli besplatnih emisijskih jedinica”: „1. Do 31. prosinca 2010. Komisija donosi potpuno usklađene mjere na razini Zajednice za dodjelu emisijskih jedinica […] […] U okviru mjera iz prvog podstavka utvrđuju se, koliko to bude moguće, ex‑ante referentne vrijednosti na razini Zajednice kako bi se osiguralo da se dodjela odvija na način koji potiče smanjivanje emisija stakleničkih plinova i energetski učinkovite tehnike, uzimajući u obzir najučinkovitije tehnike, nadomjesne, alternativne proizvodne procese, visoko učinkovitu kogeneraciju, učinkovito obnavljanje energije iz otpadnih plinova, korištenje biomase te hvatanje i skladištenje CO2 gdje postoje odgovarajući objekti i oprema, a ne potiču povećavanje emisija. Besplatne emisijske jedinice ne dodjeljuju se ni za kakve oblike proizvodnje električne energije, osim u slučajevima koji pripadaju članku 10.c i za električnu energiju proizvedenu od otpadnih plinova. […] 2. Početna točka pri definiranju načela za utvrđivanje ex‑ante referentnih vrijednosti u pojedinačnim sektorima ili podsektorima mora biti prosječni učinak 10 % najučinkovitijih postrojenja u predmetnom sektoru ili podsektoru u okviru Zajednice u razdoblju 2007. – 2008. godine. Komisija se pritom savjetuje s relevantnim zainteresiranim stranama, uključujući i predmetne sektore i podsektore. Propisi sukladni člancima 14. i 15. utvrđuju usklađena pravila o praćenju, izvješćivanju i verificiranju emisija stakleničkih plinova povezanih s proizvodnjom u svrhu utvrđivanja ex‑ante referentnih vrijednosti. […] 7. Pet posto ukupne količine emisijskih jedinica na razini Zajednice, utvrđenih u skladu s člancima 9. i 9.a za razdoblje od 2013. do 2020., stavlja se na stranu za nove sudionike kao maksimalni iznos koji se može dodijeliti novim sudionicima u skladu s pravilima donesenima u skladu sa stavkom 1. ovog članka. Emisijske jedinice iz te rezerve na razini Zajednice, koje ne budu dodijeljene novim sudionicima niti upotrijebljene u skladu sa stavcima 8., 9. ili 10. ovog članka tijekom razdoblja od 2013. do 2020., države članice prodaju na dražbi uzimajući u obzir količinu koju su postrojenja u državama članicama dobila iz te rezerve u skladu s člankom 10. stavkom 2., pri čemu se detaljni postupak i vremenski okvir utvrđuju u skladu s člankom 10. stavkom 4. i relevantnim provedbenim odredbama. […] Do 31. prosinca 2010. godine Komisija donosi usklađena pravila za primjenu definicije pojma ,novi sudionik', posebno u vezi s definicijom pojma ,znatna proširenja'. […] 11. Prema članku 10.b količina emisijskih jedinica koje se 2013. godine besplatno dodjeljuju u skladu sa stavcima 4. do 7. ovog članka iznosi 80 % količine utvrđene u skladu s mjerama navedenima u stavku 1. Nakon toga broj besplatno dodijeljenih emisijskih jedinica svake se godine smanjuje za jednake iznose te 2020. godine iznosi 30 %, s ciljem da od 2027. godine uopće više ne bude besplatnih dodjela. […]”
53

Kao drugo i u svakom slučaju, za razliku od onog što tvrdi žalitelj, Opći sud pravilno je smatrao da sami učinci postupka uzajamnog priznavanja nisu izravna posljedica spornog akta. Naime, valja primijetiti da je odobrenje aktivne tvari samo jedan od zahtjeva, navedenih u članku 29. stavku 1. Uredbe br. 1107/2009, koji se primjenjuju na odobrenje za stavljanje na tržište sredstva za zaštitu bilja koje sadržava tu aktivnu tvar. Usto, izdavanje takvog odobrenja u jednoj državi članici ne dovodi samo po sebi do odobrenja u drugim državama članicama, s obzirom na to da se člankom 40. te uredbe predviđa da, pod uvjetima koji su njime utvrđeni, vlasnik odobrenja izdanog u jednoj državi članici može podnijeti zahtjev za odobravanje za isto sredstvo za zaštitu bilja u drugoj državi članici prema postupku uzajamnog priznavanja. Konačno, kao što je to navedeno u prethodnoj točki, potonja država članica nije dužna izdati to odobrenje u svim okolnostima.
–

članak 37. stavak 6. točke (a) do (c) i članak 37. stavak 9. Direktive 2009/72 te članak 41. stavak 6. točke (a) do (c) i članak 41. stavak 9. Direktive 2009/73, kao i
18

S obzirom na to, valja podsjetiti da članak 56. UFEU‑a zahtijeva uklanjanje svih ograničenja slobodnog pružanja usluga, čak i ako se to ograničenje istovjetno primjenjuje na nacionalne pružatelje usluga i na one iz drugih država članica, kad su ona takve naravi da zabranjuju, otežavaju ili čine manje privlačnima djelatnosti pružatelja usluga sa sjedištem u drugoj državi članici, u kojoj on zakonito pruža slične usluge. Nadalje, od slobodnog pružanja usluga imaju koristi i pružatelji i primatelji usluga (presuda od 8. rujna 2009., Liga Portuguesa de Futebol Profissional i Bwin International, C‑42/07, EU:C:2009:519, t. 51. i navedena sudska praksa). Ona uključuje slobodu primatelja usluga da odu u drugu državu članicu kako bi ondje koristili uslugu, a da im to ne otežavaju ograničenja, s time da se turisti trebaju smatrati primateljima usluga (vidjeti u tom smislu presude od 31. siječnja 1984., Luisi i Carbone, 286/82 i 26/83, EU:C:1984:35, t. 16.; od 2. veljače 1989., Cowan, 186/87, EU:C:1989:47, t. 15. kao i od 2. travnja 2020., Ruska Federacija, C‑897/19 PPU, EU:C:2020:262, t. 52.).
37

Tumačenje prema kojem je, kada s obzirom na načela navedena u točki 30. ove presude ekonomska vrijednost proizlazi iz tako dobivenih neenergenata, sva potrošnja energenata u postupku proizvodnje obuhvaćena iznimkom od činjeničnog stanja oporezivosti kojim nastaje obveza plaćanja poreza može ugroziti ostvarenje cilja Direktive 2003/96. U tom pogledu, valja podsjetiti na to da propisivanjem sustava usklađenog oporezivanja energenata i električne energije, a kao što to proizlazi iz njezinih uvodnih izjava 3. do 5., Direktiva 2003/96 nastoji potaknuti dobro funkcioniranje unutarnjeg tržišta u energetskom sektoru, izbjegavanjem, među ostalim, narušavanja tržišnog natjecanja (vidjeti u tom smislu presudu od 30. siječnja 2020., Autoservizi Giordano, C 513/18, EU:C:2020:59, t. 30. i navedenu sudsku praksu).
24

Članak 59. točka 6.bis istog priloga glasi: „Nepoštovanje obveza utvrđenih u članku 21. stavku 3.bis, koje se primjenjuju na sve izjednačene djelatnosti neovisno o načinu na koji se obavljaju i okruženju u kojem se obavljaju te dovode do povezivanja neovlaštenog vozača ili ovlaštenog autotaksi prijevoznika radi prijevoza osobe ili skupine osoba na području Općine Bukurešt, kaznit će se novčanom kaznom u iznosu od 4500 do 5000 [rumunjskih leua (RON) (otprilike od 925 do 1025 eura)].”
22

Međutim, sud koji je uputio zahtjev pita se može li se Državno odvjetništvo u Hamburgu, koje je izdalo taj europski istražni nalog, smatrati „pravosudn[im] tijelo[m]” u smislu članka 1. stavka 1. Direktive 2014/41. Taj se sud također pita može li to državno odvjetništvo biti obuhvaćeno pojmom „tijelo izdavatelj” u smislu članka 2. točke (c) te direktive, a osobito pojmom „javni tužitelj” iz točke (i) potonje odredbe, s obzirom na to da u skladu s člancima 146. i 147. Zakona o ustrojstvu sudova koji je na snazi u Njemačkoj to državno odvjetništvo može od Justizsenatora von Hamburg (ministar pravosuđa u Hamburgu) primati upute, uključujući za pojedinačne slučajeve.
63

Društvo Groupe Canal +, zajedno s EFADs‑om, UPC‑om i Francuskom Republikom tvrdi da time što je u točkama 57. i 69. pobijane presude smatrao da se moguće smanjenje prihoda društva Groupe Canal + od klijenata koji se nalaze u Francuskoj može nadoknaditi činjenicom da je društvo Groupe Canal + sad slobodno okrenuti se klijentima koji se nalaze u cijelom EGP‑u, a ne samo u Francuskoj, Opći sud nije uzeo u obzir posebnosti filmskog sektora i nije ispitao sve relevantne činjenice koje su mu bile podnesene. Naime, Opći sud očito nije u obzir uzeo studiju pod naslovom „The impact of cross‑border to audiovisual content on EU consumers”, koju su sastavili uredi Oxera i O & O u svibnju 2016. te koju je podnijelo društvo Groupe Canal +, a iz koje proizlazi da su teritorijalne isključivosti potrebne za financiranje europskog filma zbog različitih kulturnih senzibiliteta u Uniji, da se vrijednost europskih filmova razlikuje od jedne do druge države članice ili od jednog do drugog jezičnog područja i da proizvodnju na europskoj razini u konačnici pretežno financiraju televizijske kuće na temelju sustava apsolutne teritorijalne zaštite. Smanjenje prihoda ne može se nadoknaditi s obzirom na to da društvo Groupe Canal + više ne može isticati isključivost distribucije određenih sadržaja i da bi potrošači u Francuskoj u pravilu izabrali pretplatu kod gospodarskih subjekata koji prenose privlačne sadržaje, najčešće na engleskom jeziku. Trošak licencije za više državnih područja mnogo je veći od troška nacionalne licencije, što prvu čini nepristupačnom za distributere. Trošak pribavljanja novih pretplatnika izvan tradicionalnog područja distributera doveo bi do drastičnog smanjenja njegove slobode izbora u pogledu proizvodnje. U svakom slučaju, geografska ograničenja povezana s licencijama koje je ugovorilo društvo Groupe Canal + ne omogućavaju mu da se slobodno okrene klijentima u cijeloj Uniji.
28

Tužitelj u glavnom postupku zahtijeva ukidanje presude Administratīvā apgabaltiese (Okružni upravni sud) s obzirom na to da je potonja djelomično odbila njegov zahtjev za naknadu štete koju je pretrpio zbog sporne odluke. Ističe da se člankom 13. stavkom 3. točkom 3. Zakona o naknadi štete omogućuje naknada pretrpljene štete u potpunosti i da, u nedostatku posebnih okolnosti, dopuštanje smanjenja naknade koje može iznositi do 50 % te štete može dovesti do situacija u kojima javno tijelo postupa manje strogo s teškim pitanjima tumačenja zakona.
1

Svojom žalbom, Comune di Milano (općina Milano, Italija) zahtijeva poništenje presude Općeg suda Europske unije od 13. prosinca 2018., Comune di Milano/Komisija (T‑167/13, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2018:940), kojom je on odbio njegovu žalbu za poništenje Odluke Komisije (EU) 2015/1225 od 19. prosinca 2012. o injekcijama kapitala od strane trgovačkog društva SEA SpA u trgovačko društvo SEA Handling SpA (SA.21420 (C 14/10) (ex NN 25/10) (ex CP 175/06)) (SL 2015., L 201, str. 1., u daljnjem tekstu: sporna odluka).
25

Zatim, valja navesti da se članak 15. stavak 1. Uredbe br. 44/2001 primjenjuje ako su ispunjene tri pretpostavke, i to, kao prvo, da je jedna ugovorna strana potrošač koji djeluje u kontekstu za koji se može smatrati da je izvan njegove profesionalne djelatnosti, kao drugo, da je ugovor između takvog potrošača i poslovnog subjekta doista sklopljen i, kao treće, da takav ugovor ulazi u jednu od kategorija iz stavka 1. točaka (a) do (c) navedenog članka 15. Te pretpostavke moraju se kumulativno ispuniti pa, ako jedna od te tri pretpostavke nije ispunjena, nadležnost se ne može zasnovati prema pravilima o potrošačkim ugovorima (presuda od 23. prosinca 2015., Hobohm, C‑297/14, EU:C:2015:844, t. 24. i navedena sudska praksa).
3

Uvodne izjave 117. do 119., 123., 125., 126. i 130. Direktive 2009/138 glase kako slijedi: „(117) S obzirom na to da nisu usklađena nacionalna zakonodavstva o reorganizacijskim mjerama i postupcima likvidacije, primjereno je u okviru unutarnjeg tržišta osigurati uzajamno priznavanje reorganizacijskih mjera i zakonodavstava država članica koja se odnose na likvidaciju u vezi s društvima za osiguranje, kao i potrebnu suradnju, uzimajući u obzir potrebu za jedinstvom, univerzalnošću, usklađenošću i javnošću takvih mjera te istovjetnim tretmanom i zaštitom vjerovnika društva za osiguranje. (118) Treba osigurati da reorganizacijske mjere koje je donijelo nadležno tijelo države članice kako bi sačuvala ili obnovila financijsku stabilnost društva za osiguranje i, što je više moguće, spriječila likvidaciju, imaju pune pravne učinke na cijelom području [Europske unije]. Ipak, to ne bi smjelo utjecati na učinke reorganizacijskih mjera i postupke likvidacije s obzirom na treće zemlje. (119) Potrebno je razlikovati nadzorna tijela za potrebe reorganizacijskih mjera i postupaka likvidacije i nadzornih tijela društava za osiguranje. […] (123) Samo nadležna tijela matične države članice treba ovlastiti da donose odluke o postupcima likvidacije društava za osiguranje. Odluke trebaju imati učinke na cijelom području [Unije] i trebaju ih priznati sve države članice. Odluke treba objaviti u skladu s postupcima matične države članice i u Službenom listu Europske unije. Informacije trebaju također biti dostupne poznatim vjerovnicima koji borave unutar [Unije] i koji trebaju imati pravo prijaviti tražbine i podnijeti obrazloženje tražbina. […] (125) Svi uvjeti za otvaranje, vođenje i zaključivanje postupka likvidacije trebaju biti uređeni propisima matične države članice. (126) Kako bi se osiguralo usklađeno djelovanje među državama članicama nadzorna tijela matične države članice i tijela svih drugih država članica trebaju biti žurno obaviještena o otvaranju postupka likvidacije. […] (130) Kako bi se zaštitila opravdana očekivanja i sigurnost određenih transakcija u državama članicama koje nisu matična država članica potrebno je donijeti propise koji se primjenjuju na učinke reorganizacijskih mjera i postupka likvidacije na parnične postupke u tijeku i na pojedine izvršne mjere koje proizlaze iz tih parničnih postupaka.”
29

Uvodno valja podsjetiti na to da je Direktivom o PDV‑u, koja je na snagu stupila 1. siječnja 2007., Šesta direktiva stavljena izvan snage a da pritom u odnosu na nju nisu uvedene bitne promjene. Budući da relevantne odredbe Direktive o PDV‑u imaju u biti isti doseg kao i one Šeste direktive, sudska praksa Suda o Direktivi o PDV‑u također se primjenjuje i na Šestu direktivu (vidjeti, po analogiji, presudu od 3. srpnja 2019., The Chancellor, Masters and Scholars of the University of Cambridge, C‑316/18, EU:C:2019:559, t. 17.).
52

To utvrđenje nije dovedeno u pitanje presudom od 20. studenoga 2019., Infohos (C‑400/18, EU:C:2019:992), u kojoj je Sud, u točkama 42. do 44., u biti presudio da izuzeće od PDV‑a iz članka 13A stavka 1. točke (f) Šeste direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena porezna osnovica (SL 1977., L 145, str. 1.), koji odgovara članku 131. i članku 132. stavku 1. točki (f) Direktive 2006/112, ne podliježe uvjetu da je dotična isporuka usluga ponuđena isključivo članovima dotične nezavisne grupe osoba. To znači, s jedne strane, da je u skladu s tom odredbom izuzeta samo isporuka usluga koje se pružaju članovima te nezavisne grupe osoba, s obzirom na to da se te usluge i dalje pružaju u okviru ciljeva zbog kojih je takva grupa osnovana te se stoga pružaju u skladu s njezinim ciljem. S druge strane, na isporuku usluga koje se pružaju osobama koje nisu članovi navedene nezavisne grupe osoba ne može se primijeniti to izuzeće jer takva isporuka usluga ne ulazi u područje primjene navedenog izuzeća te ona i dalje podliježe PDV‑u u skladu s člankom 2. stavkom 1. te direktive.
69

Međutim, valja podsjetiti na to da je, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 54. ove presude, mogućnost uvođenja dopusta koji je namijenjen majkama nakon isteka zakonskog rodiljnog dopusta uvjetovana time da je on sam usmjeren na zaštitu žena. Slijedom toga, sama činjenica da dopust neposredno slijedi zakonski rodiljni dopust nije dovoljna da bi se smatralo da on može biti namijenjen radnicama koje same odgajaju svoje dijete.
55

To vrijedi tim više, kao što je to Komisija istaknula u svojim pisanim očitovanjima, u području javne nabave radova, s obzirom na to da kašnjenja u plaćanju mogu uzrokovati znatno veće probleme nego u drugim područjima zbog gospodarskih troškova i rizika koje ti ugovori uzrokuju gospodarskim subjektima.
35

ESVD naposljetku naglašava da bi bilo proturječno tvrditi da je raspoređivanje C. Hebberecht na tom radnom mjestu trebalo biti produljeno zato što je žena nakon što je, kao što je to Opći sud učinio u točki 44. pobijane presude, odbijen tužbeni zahtjev koji se temelji na tome da su spornom odlukom povrijeđeni interes i kontinuitet službe. To bi dovelo do toga da se smatra da iz članka 1.d stavka 2. Pravilnika o osoblju proizlazi subjektivno pravo dužnosnika koji pripada nedovoljno zastupljenom spolu na produljenje njegova mandata, a što ESVD snažno osporava.
15

Carinski ured tvrdi da se naknada o kojoj je riječ u glavnom postupku, neovisno o tome smatra li se elementom koji je različit od kupovne cijene ili tantijemom odnosno licencijskom naknadom, mora dodati carinskoj vrijednosti s obzirom na to da ona čini uvjet prodaje i da se odnosi na uvezenu robu. Naime, na temelju članka 32. stavka 1. točke (c) Carinskog zakonika, plaćanje tantijeme ili licencijske naknade smatrat će se uvjetom prodaje ako prodavatelj ili s njim povezana osoba od kupca zahtijeva to plaćanje. Kada su, kao u ovom slučaju, prodavatelj robe i nositelj srodnih prava kojemu kupac te robe plaća tantijeme za davanje tih prava jedna te ista osoba, valja smatrati da isporuka robe koja je predmet licencije ovisi ne samo o plaćanju kupovne cijene nego i o plaćanju tantijeme, kao što je to sada predviđeno člankom 136. stavkom 4. točkom (a) Provedbene uredbe Komisije (EU) 2015/2447 od 24. studenoga 2015. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu određenih odredbi Uredbe br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća o utvrđivanju Carinskog zakonika Unije (SL 2015., L 343, str. 558. i ispravci SL 2016., L 87., str. 35., SL 2017., L 101, str. 196. i SL 2018., L 157, str. 27.). Uostalom, društvo 5th Avenue nije dostavilo elemente kojima se dokazuje da je društvo Habanos isporučivalo robu i u slučajevima neplaćanja tih tantijema. Osim toga, tantijeme i licencijske naknade također se odnose na uvezenu robu. Naime, one se izračunavaju na temelju prometa ostvarenog prodajom te robe. Usto, kupac nije podnio zahtjev za teritorijalnu zaštitu.
49

Ta se uredba temelji, kao što to proizlazi iz njezinih uvodnih izjava 2. i 21., na načelu uzajamnog priznavanja sudskih odluka, kamenu temeljcu za uspostavu pravog pravosudnog područja, kao i na načelu uzajamnog povjerenja. U skladu s ustaljenom sudskom praksom, to načelo svakoj od država članica nalaže da smatra da, osim u iznimnim okolnostima, sve ostale države članice poštuju pravo Unije i posebice njime priznata temeljna prava (vidjeti u tom smislu mišljenje 2/13 od 18. prosinca 2014., EU:C:2014:2454, t. 191. kao i presudu od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci u pravosudnom sustavu), C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 36.).
31

Međutim, te okolnosti nisu dostatne da bi se dokazalo da je dotična osoba doista odbila izvršavanje vojne službe. U skladu s člankom 4. stavkom 3. točkama (a) do (c) Direktive 2011/95 to odbijanje treba tumačiti s obzirom na druge elemente iznesene u prilog zahtjevu za međunarodnu zaštitu uzimajući u obzir sve relevantne činjenice koje se odnose na zemlju podrijetla u trenutku odlučivanja o zahtjevu, relevantne informacije i dokumente koje je dostavio podnositelj zahtjeva kao i njegov položaj i osobne okolnosti kao što je to navedeno u točki 23. ove presude.
35

Stoga pravno pitanje koje je u središtu glavnog postupka jest je li Booking.com zlouporabio vladajući položaj u smislu navedenog prava tržišnog natjecanja. No, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 122. i 123. svojeg mišljenja, nije nužno tumačiti ugovor koji obvezuje stranke glavnog postupka kako bi se odredila zakonitost ili nezakonitost prakse koja se prigovara društvu Booking.com u odnosu na to pravo jer je takvo tumačenje u najboljem slučaju potrebno kako bi se utvrdilo da navedene prakse doista postoje.
34

Međutim, s obzirom na to da se sud koji je uputio zahtjev osobito pita o dosegu obrazloženja koje mora biti priloženo konačnoj odluci o odbijanju izdavanja vize na temelju članka 32. stavka 1. točke (a) podtočke vi. Zakonika o vizama, valja podsjetiti na to da članak 41. Povelje odražava opće načelo prava Unije koje se primjenjuje na države članice kada provode to pravo, prema kojem pravo na dobru upravu podrazumijeva obvezu obrazlaganja njezinih odluka (vidjeti u tom smislu presudu od 8. svibnja 2019., PI, C‑230/18, EU:C:2019:383, t. 57. i navedenu sudsku praksu).
25

U tom pogledu valja podsjetiti na to da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru suradnje između njega i nacionalnih sudova uspostavljene u članku 267. UFEU‑a isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, kad se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je u pravilu dužan odgovoriti na njih (presuda od 4. prosinca 2018., Minister for Justice and Equality i Commissioner of An Garda Síochána, C‑378/17, EU:C:2018:979, t. 26. i navedena sudska praksa).
13

U tim je okolnostima Østre Landsret (Žalbeni sud regije Istok) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Vrijedi li obveza nacionalnog suda da korisniku potpore naloži plaćanje kamate za razdoblje trajanja nezakonitosti (vidjeti presudu od 12. veljače 2008., CELF i ministre de la Culture et de la Communication, C‑199/06, EU:C:2008:79) i u situaciji poput one u predmetnom slučaju, u kojoj je nezakonita državna potpora činila naknadu za pružanje javne usluge za koju je kasnije utvrđeno da je spojiva s unutarnjim tržištem u skladu s člankom 106. stavkom 2. UFEU‑a te u kojoj je ta potpora odobrena na temelju procjene cjelokupne financijske situacije poduzetnika koji pruža javnu uslugu, uključujući njegovu kapitalizaciju? 2. Vrijedi li obveza nacionalnog suda da korisniku potpore naloži plaćanje kamate za razdoblje trajanja nezakonitosti (vidjeti presudu od 12. veljače 2008., CELF i ministre de la Culture et de la Communication, C‑199/06, EU:C:2008:79) i u pogledu iznosa koji se, u okolnostima poput onih u predmetnom slučaju, prenose s korisnika potpore na povezane poduzetnike na temelju javnopravne obveze, ali za koje je u konačnoj Komisijinoj odluci utvrđeno da korisnika potpore stavljaju u povoljniji položaj u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a? 3. Vrijedi li obveza nacionalnog suda da korisniku potpore naloži plaćanje kamate za razdoblje trajanja nezakonitosti (vidjeti presudu od 12. veljače 2008., CELF i ministre de la Culture et de la Communication, C‑199/06, EU:C:2008:79) i u pogledu državne potpore koju je korisnik potpore, u okolnostima poput onih u predmetnom slučaju, primio od poduzetnika pod javnom kontrolom, s obzirom na to da potonji sredstva djelomično stječe od prodaje usluga korisnika potpore?”
1

Svojom tužbom Europska komisija od Suda zahtijeva da utvrdi da, time što je uspostavila izvanredni doprinos za podjelu neto troškova obveza univerzalne usluge od 2007., u skladu s Leijem n.o 35/2012 procede à criação do fundo de compensação do serviço universal de comunicações eletrónicas previsto na Lei das Comunicações Eletrónicas, destinado ao financiamento dos custos líquidos decorrentes da prestação do serviço universal (Zakon br. 35/2012 o uspostavi kompenzacijskog fonda za univerzalne usluge predviđenog Zakonom o elektroničkim komunikacijama, a namijenjenog financiranju neto troškova pružanja univerzalne usluge) od 23. kolovoza 2012. (Diário da República, 1. serija, br. 163 od 23. kolovoza 2012.), izmijenjenog i pročišćenog Leijem n.o 149/2015 (Zakon br. 149/2015) od 10. rujna 2015. (Diário da República, 1. serija, br. 177 od 10. rujna 2015. (u daljnjem tekstu: Zakon br. 35/2012), Portugalska Republika nije ispunila obveze koje ima na temelju članka 13. stavka 3. i Priloga IV. dijela B Direktivi 2002/22/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama (Direktiva o univerzalnoj usluzi) (SL 2002., L 108, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 3.).