ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Objektivno ispitivanje utvrđivanja postojanja štete nanesene industriji Unije, predviđeno u članku 3. stavku 2. Uredbe br. 1225/2009 od 30. studenoga 2009. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice, treba se odnositi, s jedne strane, na obujam dampinškog uvoza i učinak tog uvoza na cijene sličnih proizvoda na tržištu Unije i, s druge strane, na utjecaj tog uvoza na industriju Unije. Dakle, kada je riječ o utvrđivanju spomenutog obujma ili spomenutih cijena, članak 3. stavak 3. Uredbe br. 1225/2009 predviđa čimbenike koje treba uzeti u obzir prilikom tog ispitivanja, pojašnjavajući da jedan ili nekoliko tih čimbenika ne mogu sami po sebi biti odlučujuća osnova za prosudbu. Isto se odnosi na utjecaj dampinškog uvoza na industriju Unije. Naime, iz članka 3. stavka 5. te uredbe proizlazi da je na institucijama Unije da ocijene sve čimbenike i relevantne gospodarske pokazatelje koji utječu na položaj te industrije, s obzirom na to da samo jedan ili nekoliko tih čimbenika nisu nužno odlučujuća osnova za prosudbu. Ta odredba stoga daje tim institucijama diskrecijsku ovlast u ispitivanju i ocjeni različitih pokazatelja. Naposljetku, kada je riječ o uzročno‑posljedičnoj vezi, u skladu s člankom 3. stavkom 6. spomenute uredbe, institucije Unije trebaju pokazati da obujam uvoza i/ili razine cijena utvrđenih sukladno stavku 3. tog članka imaju učinak na industriju Unije u smislu stavka 5. istog i da je taj učinak takav da ga se može smatrati značajnim.

Kada jedna zainteresirana stranka tijekom ispitnog postupka obavijesti Komisiju o pogreškama koje postoje u statističkim podacima Eurostata koji se odnose na prosječnu cijenu uvoza, na Komisiji je da po službenoj dužnosti ocijeni učinak spomenute netočnosti na utvrđivanje štete. U tom pogledu ta institucija ne može samo poslati službama Eurostata jedan zahtjev za podatke i čekati reakciju nacionalnih nadležnih tijela. Naprotiv, na Komisiji je da, u skladu s člankom 3. stavkom 2. Uredbe br. 1225/2009 o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice, podnese pozitivne dokaze i objektivno ispita podatke koji se odnose na cijenu predmetnog uvoza. Naime, činjenica da te službe nisu odgovorile ili da su kao odgovor poslale neuvjerljive elemente odgovora ni na koji način ne oslobađa Komisiju obveze da provede tu ocjenu. Stoga, kada nije provedena provjera osnovanosti navodne netočnosti prije donošenja uredbe o uvođenju konačne antidampinške pristojbe, ne može se smatrati da su institucije Unije s potrebnom pažnjom ispitale elemente koji proizlaze iz podataka sadržanih u statističkim podacima Eurostata.

Međutim, to što nisu ispitani podaci koji se odnose na prosječne cijene i obujam uvoza nije takve naravi da bi moglo učiniti nevaljanima zaključke do kojih su došle institucije Unije, s obzirom na to da je smjer pokazatelja izmijenjenih na osnovi ispravljenih podataka radi utvrđivanja štete nastale industriji Uniji i uzročno‑posljedične veze između uvoza i štete ostao u globalu isti.

(t. 67.‑69.)
Članku 4. stavku 2. i članku 21. stavku 5. Direktive Vijeća 2003/96 o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije nije protivan nacionalni propis koji propisuje ubiranje poreza koji se obračunava na toplinsku snagu nuklearnih reaktora jer taj porez nije obuhvaćen područjem primjene te direktive.

Kao prvo, budući da se toplinska snaga nuklearnog reaktora ne nalazi na iscrpnom popisu energenata iz članka 2. stavka 1. Direktive 2003/96, ne može je se smatrati energentom u smislu te direktive.

Kao drugo, toplinska snaga nuklearnog reaktora nije obuhvaćena pojmom električne energije u smislu Direktive 2003/96 jer ne postoji nikakva veza između, s jedne strane, činjenice relevantne za nastanak obveze plaćanja poreza na toplinsku snagu nuklearnih reaktora i, s druge strane, stvarne proizvodnje električne energije tog reaktora, s obzirom na to da se taj porez sastoji od oporezivanja fiksnog mjesečnog iznosa, izračunatog na temelju teorijske vrijednosti, to jest najvišeg broja megawatta toplinske snage koji je za svaki nuklearni reaktor određen odobrenjem za njegovo posjedovanje i iskorištavanje koje izdaje nacionalno upravno tijelo i da je usto jedno od njegovih obilježja to da nositelj tog odobrenja ostaje dužan plaćati porez čak i ako se taj reaktor ne iskorištava.

Kao treće, za taj se porez ne može smatrati da je izravno ili neizravno izračunat na osnovi stvarno proizvedene količine energije u trenutku potrošnje, u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 2003/96. Isto tako, ne može se smatrati da postoji izravna i neraskidiva veza između činjenice relevantne za nastanak obveze plaćanja poreza i potrošnje električne energije koju je proizveo nuklearni reaktor.

(t. 26., 27., 31.‑35., 37. i t. 1. izreke)
Članak 39. stavak 2. i članak 49. stavak 1. posljednju rečenicu Povelje Europske unije o temeljnim pravima treba tumačiti na način da se ne protive tomu da zakonodavstvo države članice po samom zakonu isključuje iz kategorije nositelja prava na glasovanje na izborima za Europski parlament osobe kojima je izrečena kaznena osuda za teško kazneno djelo koja je postala pravomoćna prije 1. ožujka 1994.

Točno je da je očito da takvo oduzimanje prava na glasovanje predstavlja ograničenje izvršavanja prava zajamčenog člankom 39. stavkom 2. Povelje. Međutim, članak 52. stavak 1. Povelje dopušta da se ostvarivanje prava kakva su ona iz njezina članka 39. stavka 2. može podvrgnuti ograničenjima ako su ta ograničenja predviđena zakonom, ako poštuju bit tih prava i sloboda, te ako su – u skladu s načelom proporcionalnosti – potrebna i ako doista odgovaraju ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba. Osim toga, to ograničenje poštuje bitan sadržaj prava na glasovanje iz članka 39. stavka 2. Povelje. Budući da predmetno oduzimanje prava na glasovanje proizlazi iz zajedničke primjene odredbi nacionalnog prava, valja smatrati da je ono predviđeno zakonom. Naime, to ograničenje ne dovodi u pitanje to pravo kao takvo, s obzirom na to da ono ima za posljedicu da pod posebnim uvjetima isključuje određene osobe iz skupine nositelja prava na glasovanje na izborima za Europski parlament zbog njihova ponašanja, ako su ispunjeni navedeni uvjeti. Konačno, takvo ograničenje proporcionalno je s obzirom na to da, s jedne strane, ono uzima u obzir prirodu i težinu počinjenog kaznenog djela kao i trajanje kazne i da, s druge strane, nacionalno pravo dopušta da osoba kojoj je oduzeto pravo na glasovanje zahtijeva i ishodi njegovo ukidanje.

Kada je riječ o pravilu o retroaktivnosti blažeg kaznenog zakona iz članka 49. stavka 1. posljednje rečenice Povelje, to pravilo određuje da se, ako je nakon počinjenja kaznenog djela zakonom propisana blaža kazna, primjenjuje takva kazna. Međutim, to se pravilo ne protivi predmetnom nacionalnom zakonodavstvu jer ono samo održava oduzimanje prava na glasovanje koje je po zakonu posljedica kaznene osude jedino u odnosu na konačne osude koje su postale pravomoćne dok je na snazi bio stari Kazneni zakonik.

(t. 45.‑49, 51., 53., 56., 58. i izreka.)
Što se tiče pojma „osobni podatak“ iz članka 2. točke (a) Uredbe br. 45/2001 o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka u institucijama i tijelima Zajednice i o slobodnom protoku takvih podataka, okolnost da se informacija nalazi u kontekstu profesionalne aktivnosti nije takve naravi da bi joj oduzela svojstvo skupa osobnih podataka. U tom pogledu, kad je riječ o primjedbama koje su vanjski stručnjaci uputili Unijinoj agenciji na nacrt smjernice, a s obzirom na to da bi priopćenje njihovih imena omogućilo povezivanje danog očitovanja s određenim stručnjakom, ono se odnosi na identificirane fizičke osobe i stoga predstavlja skup osobnih podataka u smislu članka 2. točke (a) Uredbe br. 45/2001. Također, činjenica da su i identitet dotičnih stručnjaka i podnesena očitovanja o nacrtu smjernice objavljeni na EFSA‑inoj internetskoj stranici ne znači da je sporna informacija izgubila to svojstvo.

Nasuprot tomu, pozivanje na postojanje općenitog zahtjeva transparentnosti koji proizlazi iz članka 1. i članka 11. stavka 2. UEU‑a te članka 15. UFEU‑a u svrhe dokazivanja potrebe prijenosa predmetnih podataka nije dostatno za dokazivanje potrebe otkrivanja predmetne informacije, s obzirom na to da nije moguće općenito priznati nikakav automatski prioritet cilja transparentnosti nad pravom zaštite osobnih podataka.

Kad je riječ o drugoj pretpostavci iz članka 8. točke (b) Uredbe br. 45/2001 o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka u institucijama i tijelima Zajednice i o slobodnom protoku takvih podataka, radi prijenosa osobnih podataka dotično tijelo mora ocijeniti može li traženo otkrivanje konkretno i stvarno ugroziti zaštićeni interes.

U tom pogledu, navod prema kojem bi otkrivanje sporne informacije ugrozilo privatan život i integritet navedenih stručnjaka jest općenito stajalište koje nije potkrijepljeno nijednim drugim dokazom svojstvenim pojedinom slučaju. Nasuprot tomu, takvo otkrivanje omogućilo bi, sâmo po sebi, otklanjanje sumnji u pristranost o kojoj je riječ, odnosno dalo bi priliku stručnjacima na koje se to eventualno odnosi da dostupnim pravnim sredstvima, ako je to potrebno, ospore osnovanost tih navoda o pristranosti. Ako bi bio prihvaćen takav navod lišen dokaza, tada bi se sličan navod mogao općenito primjenjivati na svaku situaciju u kojoj tijelo Europske unije prikuplja mišljenje stručnjaka prije donošenja akta koji ima posljedice na aktivnosti gospodarskih subjekata u sektoru na koji se odnosi takav akt, koji god to bio sektor. Takvo rješenje bilo bi protivno zahtjevu uskog tumačenja iznimaka od prava na pristup dokumentima institucija, zahtjeva koji nameće da se utvrdi postojanje rizika od konkretnog i stvarnog ugrožavanja zaštićenog interesa.

(t. 69., 70.)
Članak 4. stavak 1. točku (a) podtočke (i.) do (iii.) Direktive 2000/60/EZ o uspostavi okvira za djelovanje Zajednice u području vodne politike treba tumačiti na način da države članice, osim ako nije predviđeno izuzeće, moraju uskratiti odobrenje projekta kada on može izazvati pogoršanje stanja tijela površinskih voda ili kada ugrožava postizanje dobrog stanja površinskih voda odnosno dobrog ekološkog potencijala i kemijskog stanja tih voda do datuma određenog tom direktivom.

Pojam „pogoršanje stanja“ tijela površinskih voda iz članka 4. stavka 1. točke (a) podtočke (i.) Direktive 2000/60, kojom se uspostavlja okvir za djelovanje Zajednice u području vodne politike, treba tumačiti na način da dolazi do pogoršanja čim se stanje barem jednog od elemenata kvalitete u smislu Priloga V. toj direktivi pogorša za jedan razred, iako takvo pogoršanje elementa kvalitete ne znači pogoršanje klasifikacije kvalitete tijela površinskih voda u cijelosti. Međutim, ako se dotični element kvalitete već nalazi u najnižem razredu, svako pogoršanje koje se na njega odnosi predstavlja „pogoršanje stanja“ tijela površinskih voda u smislu navedenog članka 4. stavka 1. točke (a) podtočke (i.).

Osim teksta te odredbe i doslovnog tumačenja koje iz njega proizlazi, to tumačenje potvrđuju pravila o ocjeni stanja površinskih voda koje počiva na analizi ekološkog stanja koja obuhvaća pet razreda. Ti razredi samo su instrument koji ograničava marginu prosudbe država članica prilikom određivanja elemenata kakvoće koji odražavaju stvarno stanje određenog tijela voda. Posebno, primjena pravila pod nazivom „one out all out“, prema kojemu se tijelo voda klasificira u neposredno niži razred kada omjer jednog od elemenata kvalitete padne ispod razine koja odgovara aktualnom razredu, s jedne strane, odvraća države članice od sprečavanja pogoršanja tijela površinskih voda unutar jednog razreda stanja i, s druge strane, dovodi također do isključenja voda nižeg razreda iz područja primjene obveze sprečavanja pogoršanja njihova stanja.

Što se tiče kriterija pomoću kojih se može zaključiti postoji li pogoršanje stanja tijela voda, treba podsjetiti da iz izričaja članka 4. Direktive 2000/60 i osobito njegovih stavaka 6. i 7. proizlazi da se pogoršanja stanja tijela voda, čak i samo prijelazna, mogu odobriti samo pod strogim uvjetima. Slijedi da prag iznad kojeg se utvrđuje povreda obveze sprečavanja pogoršanja stanja tijela voda mora biti nizak.

Suprotno tumačenje prema kojem su samo „teške povrede“ pogoršanje stanja tijela voda, koje se u biti temelji na odvagivanju, s jedne strane, negativnih utjecaja na vode i, s druge strane, gospodarskih interesa povezanih s vodama, ne može se izvesti iz izričaja članka 4. stavka 1. točke (a) podtočke (i.) Direktive 2000/60. Osim toga, treba zaključiti, kao što to ističe tužitelj u glavnom postupku, da takvo tumačenje ne poštuje razliku koju ta direktiva ustanovljuje između obveze sprečavanja pogoršanja tijela voda i razloga za izuzeće predviđenih člankom 4. stavkom 7. navedene direktive jer samo ti razlozi sadržavaju elemente odvagivanja interesa.

(t. 55.‑57., 59., 61.‑63., 67., 68., 70. i t. 2. izreke)
Na temelju članka 216. stavka 2. UFEU‑a, međunarodni sporazumi koje sklapa Unija obvezujući su za njezine institucije i stoga nadređeni aktima koje one donose. Iz toga slijedi da na valjanost akta Unije može utjecati njegova neusklađenost s takvim pravilima međunarodnog prava. Međutim, sudac Unije može ispitivati navodnu neusklađenost akta Unije s odredbama međunarodnog sporazuma kojeg je Unija stranka samo pod uvjetom, s jedne strane, da to nije protivno naravi i strukturi tog sporazuma i, s druge strane, da su te odredbe sadržajno bezuvjetne i dovoljno precizne.

Radi opravdanja odbijanja pristupa dokumentu čije se otkrivanje zahtijeva na temelju Uredbe br. 1049/2001 o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije, predmetnoj instituciji Unije dopušteno je u tom smislu temeljiti se na općim pretpostavkama koje se primjenjuju na određene kategorije dokumenata, s obzirom na to da se slična općenita razmatranja mogu primjenjivati na zahtjeve za otkrivanje dokumenata iste naravi.

Kad je riječ o zahtjevu za pristup analizama koje su izrađene za račun Komisije u vezi s prenošenjem skupa Unijinih direktiva, a s obzirom na to da je na dan donošenja odluke o odbijanju pristupa Komisija zbog tih analiza već poslala pismo opomene državi članici na temelju članka 258. stavka 1. UFEU‑a pa su stoga one bile uložene u spis o predsudskoj fazi postupka zbog povrede obveze, Komisija opravdano smatra da bi cjelovito otkrivanje tih analiza dovelo do opasnosti od izmjene naravi i odvijanja te faze postupka, komplicirajući pregovarački postupak između nje i te države članice kao i traženje dogovornog rješenja koje bi omogućilo okončanje prigovorene povrede obveze, a bez nužnosti pokretanja sudske faze navedenog postupka. Ona je, dakle, opravdano smatrala da bi takvo cjelovito otkrivanje ugrozilo zaštitu svrhe istraga u smislu članka 4. stavka 2. alineje 3. Uredbe br. 1049/2001. Ovo razmatranje ne osporava okolnost da je dotične analize izradilo vanjsko poduzeće i da one ne odražavaju Komisijino stajalište.

Nasuprot tomu, drukčija je situacija kad je riječ o analizama za koje Komisija na dan donošenja odluke o odbijanju pristupa nije poslala pismo opomene dotičnoj državi članici na temelju članka 258. stavka 1. UFEU‑a i za koje je stoga na taj dan još bilo nesigurno da će rezultirati pokretanjem predsudske faze postupka zbog povrede obveze protiv te države članice. Naime, u svim predmetima koji su doveli do priznanja opće pretpostavke odbijanje pristupa o kojem je riječ odnosilo se na skup dokumenata koji su bili jasno označeni time što su zajednički bili dio spisa u upravnom ili sudskom postupku u tijeku. U tim okolnostima, Komisija nije mogla zakonito proširiti opseg pretpostavke povjerljivosti na sporne analize. Naime, takvo stajalište nije u skladu sa zahtjevom uskog tumačenja i primjene takve pretpostavke koja predstavlja izuzeće od obveze dotične institucije da konkretno i pojedinačno ispita svaki dokument na koji se odnosi zahtjev za pristup kao i, općenitije, od načela najšireg mogućeg javnog pristupa dokumentima koje posjeduju Unijine institucije.

(t. 68., 69., 72., 73., 78.‑81.)
1.

Savezna Republika Njemačka povrijedila je svoje obveze na temelju članka 108. stavka 2. UFEU‑a i članka 14. stavka 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [108. UFEU‑a] i članaka 1. i 4. do 6. Odluke Komisije 2012/636/EU od 25. siječnja 2012. o mjeri C 36/07 (ex NN 25/07) koju je Njemačka provela u korist društva Deutsche Post AG, jer je odbila provesti samostalno utvrđivanje mjerodavnog tržišta u okviru provedbe te odluke, kako bi se utvrdilo je li, tijekom razdoblja od 2003. do 2012., s jedne strane, i razdoblja od 2012., s druge strane, usluga dostave paketa od jednog do drugog poduzetnika predstavljala posebno mjerodavno tržište u proizvodnom smislu.
Usto, prema članku 20. stavcima 6. i 7. Uredbe br. 1/2003, odobrenje suda mora se zatražiti kada, u slučaju da se odnosni poduzetnik opire, predmetna država članica mora pružiti potrebnu pomoć, tražeći pritom, ako je to potrebno, i pomoć policije ili drugog odgovarajućeg tijela, kako bi se osiguralo nesmetano provođenje pretrage i kada je to odobrenje potrebno u smislu nacionalnih propisa. Takav sudski nalog može se također tražiti kao preventivna mjera. Osim toga, u članku 20. stavku 8. te uredbe navodi se da, iako nacionalno sudsko tijelo provjerava vjerodostojnost Komisijine odluke i mjere prisile, koje ne smiju biti ni proizvoljne ni pretjerane s obzirom na predmet pretrage, ono ne smije dovoditi u pitanje nužnost provođenja pretrage. Ista odredba predviđa da zakonitost Komisijine odluke podliježe isključivo naknadnom sudskom nadzoru Suda.

U tom pogledu, iako učinkovitost pretrage podrazumijeva da Komisija agentima koji su za to zaduženi prije pretrage pruži sve informacije koje im mogu pomoći u razumijevanju naravi i opsega moguće povrede pravila tržišnog natjecanja kao i informacije koje se odnose na logistiku pretrage, sve te informacije moraju se odnositi na sam predmet pretrage koja je naložena odlukom.

Međutim, ako Komisija prije provođenja pretrage izvijesti svoje agente o postojanju dodatne pritužbe u pogledu odnosnog poduzetnika, koja nije povezana s predmetom odluke o pretrazi, ona ne pruža obavijest obuhvaćenu općim kontekstom predmeta. Stoga su nepostojanjem navoda o navedenoj pritužbi u okviru predmeta te odluke o pretrazi povrijeđeni obveza obrazlaganja i pravo na obranu odnosnog poduzetnika.

Prema tome, takva pretraga zahvaćena je nepravilnostima u mjeri u kojoj su Komisijini agenti, s obzirom na to da su prethodno bili u posjedu informacija nepovezanih s predmetom navedene pretrage, proveli oduzimanje dokumenata koji nisu obuhvaćeni opsegom pretrage kako je određen odlukom o pretrazi, i to tim više s obzirom na to da su agenti prilikom pretrage prikupili obavijesti koje su dovele do određivanja druge pretrage te se na njima djelomično temeljila treća pretraga.

(t. 60., 62.‑66.)
Članak 14. Direktive 2006/123 o uslugama na unutarnjem tržištu treba tumačiti na način da mu je protivan propis države članice koji predviđa da društva koja imaju svojstva tijela za certificiranje moraju imati statutarno sjedište na nacionalnom teritoriju.

Naime, taj članak zabranjuje državama članicama da pristup djelatnosti pružanja usluga ili njezino obavljanje na njihovu području uvjetuju poštovanjem nekog od zahtjeva navedenih u točkama 1. do 8. istog, namećući im tako da prioritetno i sustavno uklone te zahtjeve. Spomenuti zahtjevi ne mogu se opravdati. Stoga, s jedne strane, iz naslova spomenutog članka proizlazi da su zahtjevi navedeni u njegovim točkama 1. do 8. „zabranjeni“. Osim toga, ništa u tekstu tog članka ne upućuje na to da države članice raspolažu mogućnošću da opravdaju zadržavanje takvih zahtjeva u svojim nacionalnim zakonodavstvima. S druge strane, opća struktura Direktive 2006/123, što se tiče slobode poslovnog nastana, počiva na jasnom razlikovanju zabranjenih zahtjeva i onih koji su podvrgnuti ocjeni. Dok se na prve primjenjuje članak 14. te direktive, na druge se primjenjuju pravila predviđena njezinim člankom 15.

Usto, tumačenje članka 3. stavka 3. Direktive 2006/123 prema kojem bi državama članicama bilo dopušteno na temelju primarnog prava opravdati zahtjev zabranjen člankom 14. te direktive lišilo bi potonju odredbu svakog korisnog učinka, niječući u konačnici ciljano usklađivanje koje ona provodi. Osim toga, članku 3. stavku 3. Direktive 2006/123 nije protivno da se njezin članak 14. tumači na način da se zabranjeni zahtjevi navedeni u potonjoj odredbi ne mogu opravdati. Naime, cilj je takve zabrane bez mogućnosti opravdavanja jamčiti sustavno i brzo uklanjanje određenih ograničenja slobodi poslovnog nastana za koja zakonodavac Unije i sudska praksa Suda smatraju da ozbiljno narušavaju dobro funkcioniranje unutarnjeg tržišta. Takav cilj u skladu je s Ugovorom.

Stoga, iako je na temelju članka 52. stavka 1. UFEU‑a dopušteno državama članicama da iz nekog od ondje navedenih razloga opravdaju nacionalne mjere koje ograničavaju slobodu poslovnog nastana, to ipak ne znači da zakonodavac Unije prilikom donošenja akta sekundarnog prava kao što je Direktiva 2006/123, kojom se konkretizira temeljna sloboda kojom se bavi Ugovor o FEU‑u, ne može ograničiti određene iznimke, to više kada, kao u ovom slučaju, predmetna odredba sekundarnog prava u biti samo ponovno preuzima ustaljenu sudsku praksu prema kojoj zahtjev kao što je onaj o kojemu je riječ u glavnom postupku nije spojiv s temeljnim slobodama na koje se mogu osloniti gospodarski subjekti.

(t. 26., 28., 30., 31., 37., 39.‑41. i t. 2. izreke)