Privremena verzija

MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE

JULIANE KOKOTT

od 14. studenoga 2019.( )

Predmet C-616/18

Cofidis SA

protiv

YU-a,

ZT-a

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal d’instance Épinal (Općinski sud u Épinalu, Francuska))

Predmet C-679/18

OPR-Finance s.r.o.

protiv

GK-a

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Okresní soud v Ostravě (Općinski sud u Ostravi, Češka Republika))





„Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Direktiva 2008/48 – Ugovori o potrošačkim kreditima – Vjerovnikova provjera kreditne sposobnosti potrošača prije sklapanja ugovora – Zahtjevi za pružanje informacija koje je dužan ispuniti vjerovnik prilikom sklapanja ugovora – Sankcije u slučaju nepoštovanja – Primjena po službenoj dužnosti – Nacionalna odredba koja nacionalnom sudu zabranjuje da nakon proteka zastarnog odnosno prekluzivnog roka po službenoj dužnosti ili po prigovoru potrošača utvrdi i sankcionira povredu obveze”





I. Uvod

1. Predmeti Cofidis (C-616/18) i OPR-Finance (C-679/18) temelje se na francuskom odnosno češkom zahtjevu za prethodnu odluku, a svaki se od njih odnosi na tumačenje Direktive o potrošačkim kreditima( ). U biti se radi o pitanjima u kojoj se mjeri nacionalni prekluzivni rokovi i rokovi zastare protive tomu da nacionalni sud po službenoj dužnosti ispituje povrede članaka 8. i 10. Direktive o potrošačkim kreditima te u kojoj su mjeri sudovi dužni po službenoj dužnosti sankcionirati utvrđene povrede.

II. Pravni okvir

A. Pravo Unije

2. Članak 8. stavak 1. Direktive o potrošačkim kreditima glasi kako slijedi:

„Države članice osiguravaju da, prije sklapanja ugovora o kreditu, vjerovnik procijeni kreditnu sposobnost potrošača na temelju dostatnih informacija koje se, kada je to primjereno, dobivaju od potrošača i, kada je to potrebno, na temelju uvida u relevantnu bazu podataka. Države članice čije zakonodavstvo zahtijeva da vjerovnici procijene kreditnu sposobnost potrošača na temelju uvida u relevantnu bazu podataka mogu zadržati taj zahtjev.”

3. U članku 10. stavku 2. Direktive o potrošačkim kreditima nabrajaju se informacije koje se obvezno moraju „jasno i sažeto” navesti u ugovoru o kreditu, uključujući osobito efektivnu kamatnu stopu i ukupan iznos koji je potrošač dužan platiti (točka (g)) te informacije o određenim pravima potrošača.

4. Člankom 23. Direktive o potrošačkim kreditima nalaže se državama članicama da „[utvrde] pravila o sankcijama koje se primjenjuju na povrede nacionalnih odredaba koje se donose na temelju ove Direktive i [poduzmu] sve mjere potrebne za osiguravanje njihove provedbe. Predviđene sankcije moraju biti učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće”.

B. Nacionalno pravo

1. Francusko pravo (predmet Cofidis)

5. Francuska je odredbe Direktive o potrošačkim kreditima prenijela u svoje pravo izmjenom odredbi Zakonika o zaštiti potrošača na temelju Loi n° 2010-737 du 1er juillet 2010 portant réforme du crédit à la consommation (Zakon br. 2010-737 od 1. srpnja 2010. o reformi potrošačkog kreditiranja)( ).

6. Odredbe Codea de la consommation (Zakonik o zaštiti potrošača) u verziji relevantnoj za činjenično stanje, a koje su mjerodavne za odluku u prethodnom postupku, jesu, s jedne strane, članak L. 311-9( ), kojim se propisuje da vjerovnik prije sklapanja ugovora o kreditu procjenjuje kreditnu sposobnost potrošača na temelju dostatnih informacija, uključujući informacije koje je dužnik pružio na zahtjev vjerovnika. S druge strane, člankom L. 311-18 stavkom 2.( ) omogućuje se da se uredbom utvrde informacije koje treba uključiti u ugovor. Na temelju tog je ovlaštenja donesen Décret n° 2011-136 du 1er février 2011 (Uredba br. 2011-136 od 1. veljače 2011.), koji je, pak, uvršten u članak R. 311-5 Zakonika o zaštiti potrošača( ). Njegovim stavkom 1. propisuje se: „Ugovor o kreditu u skladu s člankom L. 311-18 mora biti napisan slovima fonta veličine najmanje 8. U jasnom i čitljivom obliku sadržava” niz bitnih informacija.

7. Člankom L. 311 – 48 Zakonika o zaštiti potrošača uređuju se pravne posljedice koje se primjenjuju u slučaju nepoštovanja vjerovnikovih obveza. Povreda zahtjeva za pružanje informacija u skladu s člankom L. 311-18 sankcionira se na temelju članka L. 311-48 stavka 1. gubitkom prava na kamatu. Ta se sankcija na temelju članka L. 311-48 stavka 2. također primjenjuje u slučaju povrede obveze provjere kreditne sposobnosti iz članka L. 311-9, pri čemu sud u tom slučaju može ograničiti tu sankciju na određeni dio prava na kamatu.

8. Sporovi o potrošačkim kreditima u vezi s primjenom odredbi Zakonika o potrošačima podliježu različitim prekluzivnim rokovima i rokovima zastare. Tužbe radi isplate kao posljedica kašnjenja u plaćanju podnose se u skladu s člankom L. 311-52 Zakonika o zaštiti potrošača u prekluzivnom roku od dvije godine nakon događaja koji je doveo do spora. Na tužbe potrošača primjenjuje se članak L. 110-4 stavak 1. Codea du commerce (Trgovački zakonik), prema kojem obveze nastale u trgovini između trgovaca ili između trgovaca i netrgovaca zastarijevaju nakon pet godina, osim ako ne podliježu posebnim kraćim rokovima zastare. Osim toga, člankom 2224. Codea civila (Građanski zakonik) općenito se određuje da osobna ili stvarna prava zastarijevaju nakon pet godina, računajući od dana kada je nositelj prava saznao ili trebao saznati za činjenice koje mu omogućuju ostvarivanje tog prava.

2. Pravo Češke Republike (predmet OPR-Finance)

9. Češka Republika prenijela je Direktivu o potrošačkim kreditima u svoje pravo Zákonom č. 257/2016 Sb., o spotřebitelském úvěru (Zakon br. 257/2016 o ugovorima o potrošačkim kreditima; u daljnjem tekstu: Zakon o ugovorima o potrošačkim kreditima) s učinkom od 1. prosinca 2016.

10. Člankom 86. Zakona o ugovorima o potrošačkim kreditima uređuje se procjena kreditne sposobnosti potrošača kako slijedi:

„(1) Prije sklapanja ugovora o potrošačkom kreditu ili bilo kakvog znatnijeg povećanja ukupnog iznosa kredita vjerovnik procjenjuje kreditnu sposobnost potrošača na temelju potrebnih, pouzdanih, dostatnih i odgovarajućih informacija dobivenih od potrošača; kada je to primjereno, on također mora pribaviti informacije iz baze podataka koja omogućuje procjenu kreditne sposobnosti potrošača ili iz drugih izvora. Vjerovnik odobrava potrošački kredit isključivo ako iz procjene kreditne sposobnosti potrošača ne proizlazi opravdana sumnja u vezi s potrošačevom sposobnosti otplate potrošačkog kredita.”

11. Člankom 87. Zakona o ugovorima o potrošačkim kreditima uređuje se posljedica povrede obveze procjene kreditne sposobnosti:

„(1) Ako vjerovnik odobri potrošaču potrošački kredit protivno drugoj rečenici članka 86. stavka 1., ugovor je ništav. Potrošač može istaknuti prigovor ništavosti unutar prekluzivnog roka od tri godine, počevši od dana sklapanja ugovora. Potrošač je dužan u razumnom roku vratiti iznos odobrenog potrošačkog kredita.”

12. Člankom 586. Zákona č. 89/2012 Sb., občanský zákoník (Zakon br. 89/2012, Građanski zakonik) općenito se uređuje takozvana relativna ništavost, kako je, među ostalim, propisana člankom 87. stavkom 1. Zakona o potrošačkom kreditiranju, i to kako slijedi:

„(1) Ako je ništavost pravnog posla utvrđena radi zaštite interesâ određene osobe, prigovor ništavosti može istaknuti isključivo ta osoba.

(2) Ako osoba koja je ovlaštena istaknuti prigovor ništavosti pravnog posla to ne učini, taj će se pravni posao smatrati valjanim.”

III. Činjenično stanje, glavni postupak i zahtjev za prethodnu odluku u predmetu Cofidis

A. Činjenično stanje i glavni postupak

13. Društvo Cofidis, tužitelj u glavnom postupku, sklopilo je s tuženicima u glavnom postupku kao potrošačima 5. svibnja 2013. ugovor o refinanciranju duga za iznos od 20 600 eura( ). Društvo Cofidis izjavilo je 20. prosinca 2017. raskid tog ugovora te je 29. ožujka 2018. od tuženika zatražilo plaćanje nepodmirenih rata.

14. Svojom tužbom, podnesenom 9. svibnja 2018., Cofidis traži da se tuženicima naloži solidarno plaćanje te da se presuda proglasi privremeno izvršivom. Predsjednik vijeća razmotrio je na raspravi održanoj 21. lipnja 2018. po službenoj dužnosti eventualnu povredu obveze ponude ugovora s jasnim i čitljivim informacijama kao i eventualnu povredu obveze procjene kreditne sposobnosti dužnikâ i s tim povezane sankcije (ništavost, cjelokupan ili djelomičan gubitak prava na kamatu) te je pozvao stranke da se o tome očituju. Društvo Cofidis istaknulo je, pak, da su sredstva obrane, koja su uzeta u obzir po službenoj dužnosti, pala u zastaru jer ih je sud naveo tek nakon pet godina od sklapanja ugovora.

B. Zahtjev za prethodnu odluku i postupak pred Sudom

15. Stoga je rješenjem od 20. rujna 2018., zaprimljenim 1. listopada 2018., Tribunal d’instance Épinal (Općinski sud u Épinalu, Francuska) uputio Sudu sljedeće prethodno pitanje:

Protivi li se zaštiti koju Direktiva o potrošačkim kreditima jamči potrošačima, nacionalna odredba koja, u slučaju kad je trgovac podnio tužbu protiv potrošača na temelju ugovora o kreditu sklopljenog među njima, nacionalnom sudu zabranjuje da se nakon proteka petogodišnjeg roka zastare koji teče od sklapanja ugovora, po službenoj dužnosti ili po prigovoru potrošača pozove na i sankcionira povredu odredbi o obvezi provjere kreditne sposobnosti potrošača iz članka 8. Direktive, odredbi o informacijama koje se moraju kratko i jasno navesti u ugovoru o kreditu iz članka 10. i sljedećih te direktive i, općenito, svih odredbi te direktive koje štite potrošače?

16. U prethodnom postupku pred Sudom Cofidis, kao tužitelj u glavnom postupku, Francuska Republika, Češka Republika i Europska komisija podnijeli su svoja pisana očitovanja. Iste su stranke također sudjelovale na raspravi održanoj 4. rujna 2019.

IV. Činjenično stanje, glavni postupak i zahtjev za prethodnu odluku u predmetu OPR-Finance

A. Činjenično stanje i glavni postupak

17. Društvo OPR-Finance, tužitelj u glavnom postupku, odobrilo je tuženici u glavnom postupku kao potrošaču 21. travnja 2017. revolving kredit u iznosu od 4900 čeških kruna (CZK)( ). Nakon što potrošač nije otplatio dospjele rate kredita, društvo OPR Finance zatražilo je tužbom podnesenom sudu 7. lipnja 2018. plaćanje iznosa od 7839 čeških kruna( ) uvećan za zakonsku zateznu kamatu od 1. listopada 2017.

18. Tijekom postupka društvo OPR Finance nije ni tvrdilo ni dokazalo da je procijenilo kreditnu sposobnost tuženice prije sklapanja ugovora o kreditu. Tuženica pak nije istaknula prigovor nevaljanosti ugovora o kreditu zbog toga što tužitelj nije ispitao njezinu kreditnu sposobnost.

B. Zahtjev za prethodnu odluku i postupak pred Sudom

19. Rješenjem od 25. listopada 2018., zaprimljenim 5. studenoga 2018., Okresní soud v Ostravě (Općinski sud u Ostravi, Češka Republika) uputio je Sudu sljedeća prethodna pitanja na temelju članka 267. UFEU-a:

1. Protivi li se odredbi članka 8. u vezi s odredbom članka 23. Direktive o potrošačkim kreditima nacionalno zakonodavstvo koje određuje da je sankcija za neispunjavanje vjerovnikove obveze procjene kreditne sposobnosti potrošača prije sklapanja ugovora o kreditu nevaljanost ugovora o kreditu povezana s potrošačevom obvezom vraćanja glavnice vjerovniku u vrijeme koje je u skladu s potrošačevim financijskim mogućnostima, pri čemu se ta sankcija (nevaljanost ugovora o kreditu), međutim, primjenjuje isključivo kada se potrošač na nju pozove (odnosno, iznese prigovor nevaljanosti u vezi s ugovorom) u roku ograničenom na tri godine?

2. Ako odgovor Suda na to pitanje bude potvrdan:

Obvezuje li odredba članka 8. u vezi s odredbom članka 23. Direktive o potrošačkim kreditima nacionalni sud da po službenoj dužnosti primjeni sankciju iz nacionalnog zakonodavstva za neispunjavanje vjerovnikove obveze procjene kreditne sposobnosti potrošača (odnosno, čak i ako se potrošač aktivno ne pozove na sankciju)?

20. U prethodnom postupku pred Sudom Češka Republika, Portugalska Republika i Europska komisija podnijele su svoja pisana očitovanja. Iste su stranke također sudjelovale na raspravi koja je održana 4. rujna 2019.

V. Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku u predmetu Cofidis

21. Francuska vlada ističe nedopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku u predmetu Cofidis. Smatra da je riječ o hipotetskom pravnom pitanju jer navedene odredbe francuskog prava o zastari uopće nisu primjenjive u glavnom postupku.

22. Smatram da se taj prigovor ne može prihvatiti.

23. U tom pogledu valja napomenuti, kao što navodi i sâma francuska vlada, da prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda zahtjevi za prethodnu odluku koji se odnose na tumačenje prava Unije uživaju presumpciju relevantnosti( ). Sud može odbiti donošenje odluke o prethodnom pitanju nacionalnog suda ako je očito da tumačenje prava Unije koje se traži nema nikakve veze sa stvarnošću ili predmetom glavnog postupka, ako je problem hipotetske naravi ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da na koristan način odgovori na pitanja koja su mu postavljena( ). U predmetnom slučaju o tome ne može biti govora. Naime, kao što sâma francuska vlada navodi, nacionalni sudovi različito ocjenjuju primjenjivost francuskih pravila o zastari iz članka L. 110-4 Trgovačkog zakonika i članka 2224. Građanskog zakonika u slučajevima poput onog u glavnom postupku. Slijedom navedenog, sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku valja svoje stajalište temeljiti na primjenjivim odredbama nacionalnog prava i u načelu pretpostaviti relevantnost prethodnog pitanja.

24. Međutim, s obzirom na to da se prethodno pitanje odnosi na situaciju u kojoj se povreda obveza sankcionira na temelju prigovora potrošača, valja napomenuti da takav prigovor nije istaknut u glavnom postupku. Stoga taj aspekt pitanja nije relevantan za rješavanje konkretnog spora te je, dakle, hipotetske prirode.

25. Osim toga, smatram da je opravdan prigovor društva Cofidis da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten s obzirom na to da se njime od Suda traži da odluči postoji li ovlast nacionalnih sudova da se po službenoj dužnosti utvrde i sankcioniraju povrede, općenito, svih odredbi te direktive o potrošačkim kreditima koje štite potrošače. Naime, u zahtjevu za prethodnu odluku nije jasno koje druge odredbe nacionalni sud želi konkretno primijeniti po službenoj dužnosti u glavnom postupku. Stoga Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su mu potrebni da bi se na koristan način odgovorilo na taj aspekt prethodnog pitanja.

26. Stoga nema dvojbi o dopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku u predmetu Cofidis s obzirom na to da se njime želi pojasniti ovlast nacionalnog suda da, neovisno o protivnim nacionalnim pravilima o zastari, po službenoj dužnosti ispita i, prema potrebi, sankcionira povrede obveza vjerovnika iz članka 8. i članka 10. stavka 2. Direktive o potrošačkim kreditima.

VI. Analiza osnovanosti prethodnih pitanja

27. U predmetu Cofidis francuski sud pita mora li po službenoj dužnosti utvrditi i sankcionirati povredu odredbi Direktive o potrošačkim kreditima, konkretno obveze procjene kreditne sposobnosti potrošača u skladu s člankom 8. te pravila da se na jasan i sažet način uključe informacije navedene u članku 10. iako je tomu protivno nacionalno pravilo o zastari.

28. Češki sud u predmetu OPR-Finance želi svojim dvama prethodnim pitanjima u biti saznati nalaže li se Direktivom o potrošačkim kreditima da se po službenoj dužnosti sankcionira propust da se procijeni kreditna sposobnost potrošača, čak i ako se potrošaču nacionalnim sustavom sankcija pridržava pravo isticanja povrede obveze (drugo prethodno pitanje), a u tu se svrhu propisuje također trogodišnji prekluzivni rok (prvo prethodno pitanje).

29. Stoga se u obama predmetima postavlja pitanje u kojoj mjeri se po službenoj dužnosti utvrđuje i, prema potrebi, sankcionira nepoštovanje obveza koje za vjerovnika proizlaze iz Direktive o potrošačkim kreditima, neovisno o nacionalnim pravilima o prekluzivnim rokovima i rokovima zastare. U tim okolnostima čini se svrsishodnim zajedno obraditi oba predmeta.

30. Najprije ću objasniti da su nacionalni sudovi dužni po službenoj dužnosti ispitati te povrede, zatim ću ispitati učinak mjerodavnih rokova te, naposljetku, razmotriti sankcioniranje povreda.

A. Dužnost nacionalnih sudova da po službenoj dužnosti ispitaju poštovanje obveza koje proizlaze za vjerovnika iz Direktive o potrošačkim kreditima (drugo prethodno pitanje u predmetu OPR-Finance)

31. U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, jamstvo korisnog učinka različitih instrumenata prava Unije zahtijeva da nacionalni sud može odnosno mora po službenoj dužnosti ispitivati poštovanje tih instrumenata( ). Slijedom navedenog, valja prije svega utvrditi da se razlozi koji opravdavaju usvajanje takve obveze ispitivanja (vidjeti u tom pogledu točku 1. ovog mišljenja) primjenjuju i na relevantne obveze koje proizlaze iz Direktive o potrošačkim kreditima (vidjeti u tom smislu točku 2. ovog mišljenja).

1. Obrazloženje ispitivanja po službenoj dužnosti u području zaštite potrošača

32. Polazište je sudska praksa u vezi s Direktivom o nepoštenim odredbama( ), koja govori ponajprije o ovlasti( ), a zatim o obvezi( ) nacionalnih sudova da po službenoj dužnosti ispitaju nepoštenost odredbe, pod uvjetom da raspolažu pravnim i činjeničnim elementima koji su u tu svrhu potrebni.

33. Isto tako, Sud je u pogledu ugovora sklopljenih izvan poslovnih prostorija presudio da nacionalni sud po službenoj dužnosti može razmotriti povredu obveze informiranja o odustajanju iz članka 4. Direktive 85/577/EEZ( )( ).

34. Osim toga, ta je doktrina preuzeta iz prethodno navedene presude Faber u zakonodavstvu o prodaji robe široke potrošnje. U tom predmetu Sud je prihvatio obvezu nacionalnih sudova da po službenoj dužnosti ispitaju svojstvo potrošača u području primjene Direktive 1999/44/EZ( )( ).

35. Što se tiče prava o potrošačkom kreditiranju, Sud je već u predmetu Rampion i Godard( ) priznao ovlast nacionalnog suda da po službenoj dužnosti ispita poštovanje zaštite u okviru povezanih ugovora o kreditu, koja je predviđena člankom 11. stavkom 2. Direktive 87/102/EEZ( ). U predmetu Radlinger i Radlingerová, koji se, među ostalim, odnosi na obvezu informiranja navedenu u članku 10. stavku 2. Direktive o potrošačkim kreditima Sud je pojasnio da nacionalni sud mora po službenoj dužnosti ispitati i, prema potrebi, sankcionirati poštovanje te obveze informiranja( ).

36. Obveza nacionalnog suda da po službenoj dužnosti ispita povredu određenih pravila prava Unije u području zaštite potrošača smatra se prema ustaljenoj sudskoj praksi mjerom koja je nužna kako bi se postigla zaštita potrošača, što je cilj mjerodavnih direktiva( ). To se temelji na pretpostavci prema kojoj se potrošač nalazi u slabijem položaju u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga kad je riječ o pregovaračkoj snazi i razini informiranosti( ). Stoga postoji nezanemariva opasnost da se, osobito zbog neznanja, potrošač ne pozove na pravno pravilo namijenjeno njegovoj zaštiti( ). Obveza nacionalnih sudova da po službenoj dužnosti ispitaju povrede pravila koja se odnose na zaštitu potrošača primjenjuje se, prema tome, kako bi se intervencijom nacionalnog suda nadoknadila nejednakost potrošača u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja, nezavisno od ugovornih strana( ).

37. Međutim, prihvaćanje takve obveze nacionalnog suda pretpostavlja detaljnu analizu strukture i cilja odredbe, čije se poštovanje mora ispitati po službenoj dužnosti. Suprotno mišljenju koje je izrazila Komisija, u tom pogledu nije dovoljno općenito pozvati se na razloge „dosljednosti” u području zaštite potrošača( ).

38. U skladu s tim, Sud je u konačnici pojasnio da se ne može po službenoj dužnosti ispitati svaka obveza koja proizlazi iz direktiva, a odnosi se na pravni položaj potrošača. Sud je u predmetu Bankia( ) opravdao neprenošenje načelâ koja se odnose na obvezu ispitivanja u području nepoštene poslovne prakse, primjerice, konceptualnom razlikom između Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi( ) i Direktive o nepoštenim odredbama. Direktivom o nepoštenim odredbama zabranjuje se upotreba nepoštenih odredbi u potrošačkim ugovorima i istodobno određuju pravne posljedice takve upotrebe, odnosno oduzimanje njezine obvezujuće prirode. S druge strane, iako se Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi zabranjuju određene prakse, donošenje potrebnih protumjera u tu svrhu prepušta se državama članicama.

39. Sud je i u predmetu Salvoni( ) otklonio prenošenje sudske prakse o obvezi ispitivanja nepoštenih odredbi na slučaj ispitivanja poštovanja pravilâ o nadležnosti za potrošačke ugovore u skladu s Uredbom Bruxelles I.a( ) pozivajući se na različite predmete reguliranja tih dvaju instrumenata.

40. Stoga valja razmotriti pitanje odnosi li se dužnost nacionalnog suda, koju je Sud već utvrdio, da po službenoj dužnosti ispita poštovanje obveze informiranja, koja za vjerovnika proizlazi iz članka 10. stavka 2. Direktive o potrošačkim kreditima, i na obvezu transparentnosti, koja se također primjenjuje u okviru članka 10. stavka 2., te obvezu procjene kreditne sposobnosti potrošača prije sklapanja ugovora u skladu s člankom 8.

2. Zahtjev da se po službenoj dužnosti ispita je li vjerovnik poštovao obveze iz članaka 8. i 10. Direktive o potrošačkim kreditima

41. Sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u predmetu Cofidis ne dvoji o tome da se po službenoj dužnosti mora ispitati je li vjerovnik poštovao svoje obveze iz odredbi kojima se prenosi Direktiva o potrošačkim kreditima. S druge strane, sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u predmetu OPR-Finance svojim drugim prethodnim pitanjem želi osobito saznati postoji li takav zahtjev ako se nacionalnim sustavom sankcija isključivo potrošaču prepušta pravo da istakne eventualne vjerovnikove povrede obveza.

42. Češka vlada u načelu osporava pretpostavku da je nacionalni sud dužan po službenoj dužnosti ispitati poštovanje predmetnih vjerovnikovih obveza( ). Slično kao Sud u predmetu Bankia( ), ona to argumentira konceptualnom razlikom– – u ovom slučaju između Direktive o potrošačkim kreditima i Direktive o nepoštenim odredbama – međutim, dok je neobveznost nepoštenih odredbi u pravu Unije propisana člankom 6. Direktive o nepoštenim odredbama, člankom 23. Direktive o potrošačkim kreditima prepušta se državama članicama da sâme odrede pravne posljedice povrede obveza koje proizlaze iz Direktive o potrošačkom kreditiranju. Tom regulatornom samostalnošću država članica omogućuje se da se one odluče za primjenu regulatornih sankcija umjesto sankcija na temelju privatnog prava, pod uvjetom da te sankcije budu učinkovite, odvraćajuće i proporcionalne.

43. Međutim, ta mi se argumentacija ne čini uvjerljivom.

44. Doduše, točno je da se člankom 23. Direktive o potrošačkim kreditima prepušta državama članicama da utvrde sankcije u slučaju povreda odredbi kojima se prenosi ta direktiva, dok se Direktivom o nepoštenim odredbama utvrđuje da su nepoštene odredbe nevaljane. U tom smislu postoji usporedba s istovjetnim člankom 13. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, na koju se odnosila presuda Bankia. Države članice mogu na temelju te regulatorne autonomije doista slobodno, sredstvima privatnog ili javnog prava, posebice putem regulatornog zakonodavstva, sankcionirati takve povrede, pod uvjetom da je predmetni sustav sankcija učinkovit, odvraćajući i proporcionalan.

45. Međutim, to ne isključuje obvezu da se po službenoj dužnosti ispitaju povrede Direktive o potrošačkim kreditima.

46. S jedne strane, i češko i francusko pravo te povrede povezuju s pravnim posljedicama u korist dotičnog potrošača, koje sud može primijeniti na temelju ispitivanja po službenoj dužnosti.

47. S druge strane, presudom Bankia odbijena je ovlast nacionalnih sudova na temelju prava Unije da po službenoj dužnosti ispituju postojanje zabranjenih poslovnih praksi u okviru ocjene valjanosti ovršnog naslova s obzirom na strukturu i cilj Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, koja je bila mjerodavna u tom predmetu. Konkretno, u skladu s njezinom uvodnom izjavom 9., tom se direktivom ne dovode u pitanje ni pojedinačne tužbe osoba kojima je nepoštenom poslovnom praksom nanesena šteta kao ni pravila Unije te nacionalna pravila ugovornog prava, uključujući, kao što to izričito proizlazi iz članka 3. stavka 2. te direktive, pravila o valjanosti, sastavljanju i učinku ugovora( ). Stoga se isključivo na temelju odredaba te direktive ugovorna odredba ne može poništiti čak ni ako je ona sklopljena među strankama na temelju nepoštene poslovne prakse( ). U tim okolnostima, za potrebe korisnog učinka te direktive nije nužno da nacionalni sudovi u postupcima koji se odnose na učinak takvih ugovora po službenoj dužnosti ispituju temelje li se ugovori na nepoštenoj poslovnoj praksi( ).

48. Nasuprot tomu, u predmetu Radlinger i Radlingerová Sud je već presudio da se poštovanje obveze informiranja u skladu s člankom 10. stavkom 2. Direktive o potrošačkim kreditima mora ispitati po službenoj dužnosti( ). Svoju odluku utemeljio je na slabijem položaju potrošača kako u pogledu pregovaračke snage tako i u pogledu razine obaviještenosti te opasnosti da se, osobito zbog neznanja, potrošač ne pozove na pravno pravilo namijenjeno njegovoj zaštiti( ).

49. Ti zaključci također vrijede u pogledu obveze vjerovnika o kojoj je riječ u ovim predmetima, da prije sklapanja ugovora procijeni kreditnu sposobnost potrošača iz članka 8. stavka 1. Direktive o potrošačkim kreditima, te obveze transparentnosti u okviru obveze informiranja u skladu s člankom 10. stavkom 2. iste direktive.

50. U skladu s člankom 8. stavkom 1. Direktive 2008/48, države članice osiguravaju da prije sklapanja ugovora o kreditu vjerovnik procijeni kreditnu sposobnost potrošača na temelju dostatnih informacija koje se, kada je to primjereno, dobivaju od potrošača i, kada je to potrebno, na temelju uvida u relevantnu bazu podataka.

51. Cilj te obveze procjenjivanja kreditne sposobnosti potrošača jest ojačati odgovornost vjerovnika i izbjeći odobravanje kredita insolventnim potrošačima( ). Njome se potrošači žele zaštititi od rizika prezaduženosti i insolventnosti. Tako se doprinosi ostvarenju cilja koji se želi postići Direktivom o potrošačkim kreditima kako bi se osigurala visoka i jednaka razina zaštite potrošača te olakšalo stvaranje učinkovitog unutarnjeg tržišta potrošačkog kreditiranja( ).

52. S obzirom na tu važnost obveze procjene kreditne sposobnosti i neravnoteže između vjerovnika i potrošača, izložene u točki 36. ovog mišljenja, potrebno je da nacionalni sud po službenoj dužnosti ispita poštovanje te obveze. Osim toga, sustavnim sudskim ispitivanjem ispunjenja te obveze doprinosi se osiguravanju jednakih uvjeta tržišnog natjecanja („level playing-field”) za vjerovnike. S druge strane, potrošač bi se u praksi teško mogao uvjeriti u poštovanje te obveze.

53. Poštovanje obveze transparentnosti u skladu s člankom 10. stavkom 2. Direktive o potrošačkim kreditima također se treba nadzirati po službenoj dužnosti. U skladu s tom odredbom, vjerovnik mora jasno i sažeto navesti u ugovoru o kreditu informacije koje su ondje nabrojane.

54. U presudi Radlinger i Radlingerová( ) Sud je naglasio temeljnu važnost obveze informiranja za potrošača jer on „osobito na osnovi te informacije donosi odluku o tome želi li biti obvezan uvjetima koje su prethodno sastavili prodavatelj robe ili pružatelj usluga”. Međutim, kao što se uvodnom izjavom 31. Direktive o potrošačkim kreditima također utvrđuje, takva informirana odluka ne podrazumijeva isključivo dostavljanje svih informacija propisanih člankom 10. stavkom 2. Naprotiv, potrebno je i poštovanje obveze transparentnosti, koja je također propisana tom odredbom, kako bi se omogućilo da potrošač bude stvarno upoznat s dotičnim informacijama. Obveza transparentnosti pritom nije ograničena na formalne zahtjeve u pogledu čitljivosti informacija, nego obuhvaća i materijalne zahtjeve u pogledu njihove razumljivosti.

3. Međuzaključak

55. Stoga je nacionalni sud u načelu dužan po službenoj dužnosti ispitati poštovanje obveza vjerovnika na temelju nacionalnog zakonodavstva kojim se prenosi članak 8. i članak 10. stavak 2. Direktive o potrošačkim kreditima. Slijedom navedenog, članku 8. u vezi s člankom 23. Direktive o potrošačkim kreditima protivi se nacionalni sustav sankcija za povredu obveze procjene kreditne sposobnosti potrošača koji pretpostavlja da se potrošač mora aktivno pozvati na odgovarajuću povredu obveze.

B. Nacionalni rokovi zastare odnosno prekluzivni rokovi (prvo potpitanje u predmetu Cofidis i prvo prethodno pitanje u predmetu OPR-Finance)

56. Međutim, u glavnim postupcima nacionalni sudovi smatraju da ne mogu ispitati i, prema potrebi, sankcionirati poštovanje članka 8. i članka 10. stavka 2. Direktive o potrošačkim kreditima jer prava koja iz njih proizlaze podliježu prema nacionalnim provedbenim aranžmanima trogodišnjem odnosno petogodišnjem prekluzivnom roku odnosno roku zastare. Time se postavlja pitanje dopuštenosti takvih uređenja u skladu s pravom Unije.

57. Direktivom o potrošačkim kreditima ne uređuje se zastara ili prekluzija prava koja proizlazi iz ugovora o potrošačkom kreditu. Na taj su način ta pravila načelno obuhvaćena postupovnom autonomijom država članica, ali su ograničena načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti.

58. S obzirom na to da se i češki prekluzivni rok i francuski rok zastare jednako primjenjuju na zahtjeve na temelju nacionalnog prava i prava Unije, u pogledu načela ekvivalentnosti nema problema.

59. Međutim, potrebno je detaljno razmotriti pitanje jesu li predmetna pravila o prekluziji i zastari u skladu s načelom djelotvornosti.

60. Smatram da tomu nije tako u ovom slučaju.

61. U skladu s načelom djelotvornosti, nacionalna pravila ne smiju onemogućiti ili pretjerano otežati ostvarivanje prava koja proizlaze iz pravnog poretka Unije. To pitanje treba razmotriti uzimajući u obzir strukturu predmetne odredbe kao i njezinu svrhu( ).

62. Točno je da se određivanjem razumnih rokova za podnošenje pravnih sredstava u obliku prekluzivnih rokova vodi računa o temeljnom načelu pravne sigurnosti( ). Nacionalni prekluzivni rok stoga može biti u skladu s načelom djelotvornosti, osobito ako se osigurava da taj rok ne počinje teći ili da čak istekne, a da potrošač ne zna za svoja prava( ).

63. Međutim, drukčija je situacija ako nacionalni prekluzivni rokovi odnosno rokovi zastare dovode do asimetrije pravnih sredstava, to jest ako vjerovnik može dulje ostvarivati svoja prava na plaćanje nego što potrošač može isticati prigovor nevaljanosti ugovora. Stoga, unatoč isteku roka, sud mora po službenoj dužnosti ispitati nepoštenost odredbe s obzirom na to da trgovac u protivnom može zaobići zaštitu potrošača, koja se želi postići Direktivom o nepoštenim odredbama, tako da jednostavno pričeka istek roka kako bi zatim tužbom ostvario svoja prava na temelju nepoštenih odredbi( ).

64. Doduše, u predmetnim slučajevima okolnost da se nacionalnim propisima propisuju prekluzivni rokovi od tri godine odnosno rokovi zastare od pet godina ne predstavlja sâma po sebi povredu načela djelotvornosti. Naime, tri ili pet godina u načelu mogu za potrošače predstavljati dovoljno dugo vrijeme da u slučaju poremećaja ugovornih odnosa tužbom pred nacionalnim građanskim sudom ostvare svoja prava. Međutim, isto ne vrijedi ako se potrošač na temelju neravnoteže opisane u točki 36. ove presude ne može pozivati odnosno ne pozove na činjenicu da vjerovnik nije poštovao svoje obveze, makar isključivo kao sredstvo obrane u okviru tužbe za isplatu podnesene protiv njega.

65. U takvom kontekstu valja voditi računa o činjenici da se ugovorima o potrošačkim kreditima uobičajeno zasnivaju dugotrajne obveze. Rokovi zastare i prekluzivni rokovi koji počinju teći od dana sklapanja ugovora mogu dovesti do toga da im se protivi to da se na zahtjev potrošača ili po službenoj dužnosti ispita je li vjerovnik poštovao svoje obveze na temelju odredbi kojima se prenosi Direktiva o potrošačkim kreditima. To je osobito dvojbeno jer se to ispitivanje u pravilu provodi tek u slučaju neispunjenja ugovora, pa stoga, moguće, tek nakon isteka roka zastare ili prekluzivnog roka (koji se primjenjuje na potrošača). U tom smislu postoji opasnost da potrošač izgubi svoja prava, a da s njima nikad nije bio upoznat.

66. Suprotno tomu, vjerovnik u pravilu može nakon isteka takvih rokova ostvarivati svoja prava na plaćanje jer su nastala tek dospijećem rate koju korisnik kredita mora platiti te stoga počinju zastarijevati tek od tog trenutka. Time potrošaču prijeti opasnost da mu se naloži plaćanje ugovorenih iznosa, a da se poštovanje obveza vjerovnika ne može više ispitati i, prema potrebi, sankcionirati. Tom se asimetrijom, koja je usporediva sa situacijom iz prethodne presude Cofidis( ) može dovesti u pitanje djelotvornost zaštite na temelju Direktive o potrošačkim kreditima. Činjenično stanje u ovom predmetu Cofidis potvrđuje taj rizik – vjerovnik je tužio potrošača nekoliko dana nakon isteka petogodišnjeg roka zastare.

67. Građanskopravne sankcije, koje su ograničene prekluzivnim rokovima ili rokovima zastare, također ne bi bile učinkovite, odvraćajuće i proporcionalne u smislu članka 23. Direktive o potrošačkim kreditima s obzirom na takvu neravnotežu.

68. Naposljetku, ni pravna sigurnost ni, posebice, opasnost da bi potrošači tijekom relativno duljeg razdoblja mogli zahtijevati raskid ili prilagodbu ugovorâ ne zahtijevaju rokove zastare i prekluzivne rokove. Naime, vjerovnik je povredom obveza koje proizlaze iz prava Unije sâm prouzročio taj rizik( ).

69. Međutim, zaštita potrošača u pogledu prekluzivnih rokova i rokova zastare ograničena je ako vjerovnik više ne može ostvariti prava koja proizlaze iz ugovora o kreditu. Naime, ne postoji nikakav razlog za nastavak zaštite potrošača nakon potpunog raskida ugovora. Ako se u tom slučaju takvi rokovi više ne bi mogli primjenjivati, nastala bi neravnoteža u korist potrošača, koja bi mogla omogućiti zlouporabu.

70. Sve dok vjerovnik može protiv potrošača ostvarivati prava iz ugovora o kreditu, nacionalni prekluzivni rokovi i rokovi zastare ne mogu se protiviti ispitivanju i sankcioniranju povrede članka 8. i članka 10. stavka 2. Direktive o potrošačkim kreditima.

C. Pravne posljedice povreda članka 8. i članka 10. stavka 2. Direktive o potrošačkim kreditima (drugo potpitanje u predmetu Cofidis i drugo prethodno pitanje u predmetu OPR-Finance, u mjeri u kojoj se odnosi na materijalnopravni sustav sankcija)

71. Pitanje utvrđenja povrede treba razlikovati od pitanja pravnih posljedica takvog utvrđenja( ).

72. Moguća posljedica utvrđenja povreda članka 10. stavka 2. Direktive o potrošačkim kreditima jest pravo na povlačenje iz ugovora. Naime, u skladu s člankom 14. stavkom 1. točkom (b), rok povlačenja počinje od dana na koji potrošač primi uvjete ugovora i informacije u skladu s člankom 10. Međutim, to u predmetnim postupcima nije potrebno dalje razmatrati jer pravo na povlačenje iz ugovora nije predmet zahtjevâ za prethodnu odluku, vjerojatno zato što se u glavnim postupcima nije izjavilo povlačenje iz ugovora.

73. Uostalom, pravom država članica utvrđuju se pravne posljedice povreda obveze transparentnosti u obavijesti o obveznim informacijama koje se odnose na ugovor ili obveze procjene kreditne sposobnosti potrošača. Naime, u skladu s člankom 23. Direktive o potrošačkim kreditima, države članice sâme utvrđuju sankcije. Odabrane sankcije moraju prema toj odredbi, ali i zbog lojalne suradnje na temelju prava Unije, biti( ) učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće. Stoga, strogost sankcija mora odgovarati težini povrede koju suzbija i posebno osigurati stvarno odvraćajući učinak, poštujući opće načelo proporcionalnosti( ).

1. Ocjena učinkovite, odvraćajuće i proporcionalne prirode predmetnih sustava sankcija

a) Predmet Cofidis

74. Prethodnim pitanjem u predmetu Cofidis želi se ponajprije utvrditi onemogućuje li se nacionalnim pravilima o zastari da sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku po službenoj dužnosti ispita i, prema potrebi, sankcionira eventualne vjerovnikove povrede obveza. Sudu se nije postavilo pitanje je li inače učinkovit, proporcionalan i odvraćajući predmetni nacionalni sustav sankcija, odnosno potpun ili djelomičan gubitak prava na kamatu( ). Međutim, u svrhu korisnog odgovora na prethodno pitanje valja također razmotriti i to pitanje.

75. Sustavi sankcija o kojima je riječ u predmetu Cofidis ostavljaju nacionalnom sudu marginu prosudbe u pogledu određivanja sankcije s obzirom na to da u slučaju izostanka procjene kreditne sposobnosti odlučuje o potpunom ili djelomičnom gubitku prava na kamatu. U tom pogledu valja naglasiti da se ta diskrecijska ovlast mora izvršavati poštujući načelo proporcionalnosti, kako je izraženo u članku 23. Direktive o potrošačkim kreditima. Konkretno, nacionalni sud trebao bi prilikom odabira sankcije voditi računa o tome da ona bude proporcionalna težini povrede odnosno povreda i osobnoj situaciji potrošača koji ne ispunjava svoje obveze, uzimajući u obzir sve okolnosti slučaja. U okolnosti pojedinačnog slučaja koje treba uzeti u obzir spada nedvojbeno i vrijeme koje je proteklo od vjerovnikove povrede obveze do zakašnjelog plaćanja.

76. Nacionalni sud treba primijeniti iste kriterije u pogledu potpunog gubitka prava na kamatu propisanog francuskim pravom u slučaju povrede obveze transparentnosti.

b) Predmet OPR-Finance

77. Ta razmatranja također vrijede u pogledu sustava sankcija predviđenog češkim pravom o kojem je riječ u predmetu OPR-Finance. Nevaljanost propisana člankom 87. stavkom 1. Zakona o ugovorima o potrošačkim kreditima u slučaju nepoštovanja obveze procjene kreditne sposobnosti može se također po službenoj dužnosti primijeniti isključivo pod uvjetom da se poštuju zahtjevi iz članka 23. Direktive o potrošačkim kreditima.

78. Na temelju ništavosti ugovora o kreditu vjerovnik gubi svoja prava na plaćanje ugovorenih kamata i troškova, dok potrošač mora vratiti iznos kredita. Pritom se člankom 87. stavkom 1. Zakona o ugovorima o potrošačkim kreditima omogućuje određivanje roka otplate prema stvarnim mogućnostima potrošača( ). Komisija pravilno ističe da je Sud u predmetima Home Credit Slovakia( ) i LCL Le Crédit Lyonnais( ) već protumačio članak 23. Direktive o potrošačkim kreditima u pogledu nacionalnih sustava sankcija koji također dovode do gubitka vjerovnikova prava na kamatu. Stoga se može uputiti na razmatranja Suda u tim presudama.

79. Nije uvjerljiva argumentacija češke vlade koja se zalaže da se poštovanje tih zahtjeva ocjenjuje na temelju svih sustava sankcija na temelju nacionalnog prava, uzimajući u obzir time i administrativne sankcije predviđene nacionalnim zakonodavstvom koje se odnosi na nadzor kreditnih institucija u slučaju odobravanja kredita protivno obvezi ocjene kreditne sposobnosti potrošača.

80. S jedne strane, uzimanje u obzir drugih uređenja iz nacionalnog prava potrebno je isključivo ako postoje dvojbe u pogledu učinkovitosti ili odvraćajuće prirode dotičnog sustava sankcija na temelju privatnog prava. S obzirom na navedene presude i s obzirom na to da potrošačeva obveza povrata potrošača može biti određena na dulje vremensko razdoblje, ne postoje takve dvojbe u materijalnopravnom pogledu.

81. Čak i ako bi drugi sustavi sankcija predviđeni nacionalnim pravom bili relevantni, njihova bi ocjena, s druge strane, u konačnici ovisila o njihovoj stvarnoj provedbi u praksi. Ona je, unatoč posebnom pitanju postavljenom na raspravi, ostala uglavnom nerazjašnjena. Komisija je tvrdila, a da joj nitko nije proturječio, da nadležno nadzorno tijelo, odnosno Češka narodna banka nije obavijestila o odlukama o izricanju novčanih kazni zbog povrede obveze procjene kreditne sposobnosti. Smatram da općenito upućivanje češke vlade na kontrole u tijeku i postojeće metodologije procjene ne može biti dovoljno.

82. U svakom slučaju, upitno je može li puka mogućnost izricanja regulatornih sankcija u slučaju vjerovnikove povrede obveze biti dovoljna za ispunjavanje zahtjeva iz članka 23. Direktive o potrošačkim kreditima. Takvim se sankcijama ne pruža, s obzirom na individualiziranu zaštitnu prirodu procjene kreditne sposobnosti, dovoljno učinkovita mogućnost provedbe zaštite koja se želi ostvariti člankom 8. Direktive o potrošačkim kreditima. Naime, općim regulatornim mjerama ne pomaže se konkretno dotičnom potrošaču.

2. Granice primjene nacionalnih sustava sankcija po službenoj dužnosti

83. Međutim, načelo dispozitivnosti u okviru nacionalnog građanskog postupka, to jest kontrola stranaka u pogledu predmeta spora, ima u pravilu posebnu važnost. Ispitivanjem mogućih povreda obveza vjerovnika po službenoj dužnosti ne može se, dakle, proširiti predmet spora. Uzimajući u obzir različitost sustava sankcija koje države članice mogu predvidjeti na temelju njihove regulatorne autonomije, valja također voditi računa o tome da nacionalni sud ne primjenjuje po službenoj dužnosti sankciju koja predstavlja ekvivalent protutužbe. To bi bio na primjer slučaj da sud potrošaču dosudi naknadu štete bez odgovarajućeg tužbenog zahtjeva.

84. Suprotno tomu, čini mi se da je moguće po službenoj dužnosti primijeniti sankcije u interesu potonjeg ako se time isključivo odbija tužbeni zahtjev. Takvim postupanjem ne dovodi se u pitanje doktrina u vezi s predmetom spora.

85. Međutim, s tim u vezi također treba poštovati jamstva kontradiktornosti, a osobito pravo na saslušanje( ). Ono je sastavni dio prava na obranu zajamčenog člankom 47. Povelje o temeljnim pravima. Stoga nacionalni sud mora saslušati stranke prije odlučivanja o sporu na temelju razloga koji se uzima u obzir po službenoj dužnosti.

86. Osim toga, obavezno se mora voditi računa o eventualnoj suprotnoj volji potrošača( ). Slijedom navedenog, potrošač može slobodno, čak i u predmetu OPR-Finance s obzirom na takozvanu relativnu ništavost ugovora o kreditu, protiviti se utvrđenju ništavosti ako želi održati na snazi ugovor.

VII. Zaključak

87. Stoga predlažem Sudu da u predmetu Cofidis (C-616/18) odgovori na prethodno pitanje kako slijedi:

Zaštiti koju Direktiva 2008/48/EZ o ugovorima o potrošačkim kreditima jamči potrošačima protivi se nacionalna odredba kojom se u slučaju kad je trgovac podnio tužbu protiv potrošača na temelju među njima sklopljenog ugovora o kreditu nacionalnom sudu zabranjuje da nakon proteka petogodišnjeg roka zastare koji teče od sklapanja ugovora, po službenoj dužnosti utvrdi povredu odredbi o obvezi provjere kreditne sposobnosti potrošača iz članka 8. Direktive ili odredbi o informacijama koje se moraju sažeto i jasno navesti u ugovoru o kreditu iz članka 10. stavka 2. Direktive te da izvede posljedice povrede tih obveza u skladu s nacionalnim pravom. Na nacionalnom je sudu da prilikom sankcioniranja takve povrede ispita, uzimajući u obzir sve okolnosti pojedinačnog slučaja, jesu li dotične sankcije učinkovite, odvraćajuće i proporcionalne.

88. A u predmetu OPR Finance (C-679/18) predlažem Sudu da na prethodna pitanja odgovori kako slijedi:

1. Članku 8. Direktive 2008/48/EZ o ugovorima o potrošačkim kreditima protivi se nacionalna odredba kojom se zabranjuje nacionalnom sudu da u okviru tužbe koju je vjerovnik podnio protiv potrošača, koja se temelji na ugovoru o potrošačkom kreditu koji su sklopili, po službenoj dužnosti ispita je li vjerovnik ispunio svoju obvezu procjene kreditne sposobnosti potrošača ako se potrošač na to nije pozvao unutar prekluzivnog roka od tri godine ili ako je taj prekluzivni rok istekao.

2. Ako je nacionalni sud po službenoj dužnosti utvrdio povredu članka 8. Direktive 2008/48, na njemu je da – osim u slučaju da postoji eventualno suprotna volja potrošača - izvede sve posljedice koje u skladu s nacionalnim pravom proizlaze iz tog utvrđenja, bez čekanja zahtjeva potrošača u tom pogledu i, prema potrebi, neovisno o isteku prekluzivnog roka, pod uvjetom da su sankcije uvedene tim pravom učinkovite, odvraćajuće i proporcionalne.