Sama činjenica da Komisija ima mogućnost – čak i obvezu – preispitivanja prvotne odluke o tretmanu tržišnog gospodarstva (MET) koja je sadržavala pogrešku u ocjeni ne utječe na njezinu obvezu da poštuje rok koji je u Osnovnoj antidampinškoj uredbi br. 1225/2009 o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice predviđen za donošenje takve prvotne odluke. Nadalje, tekst članka 2. stavka 7. drugog dijela točke (c) Osnovne antidampinške uredbe ne sadržava nikakve naznake o tome da rok koji je njime predviđen treba tumačiti isključivo kao instruktivan. Posljedično, poštovanje tromjesečnog roka za utvrđenje MET‑a, predviđenog člankom 2. stavkom 7. drugim dijelom točke (c) Osnovne antidampinške uredbe, ne predstavlja Komisijinu mogućnost, nego obvezu.

U okviru antidampinškog ispitnog postupka Komisija ni na koji način ne povređuje članak 6. stavak 7. Osnovne antidampinške uredbe br. 1225/2009 o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice, kao ni tužiteljeva prava obrane time što potonjemu nije dopustila uvid u dopisivanje elektroničkom poštom koje se odnosi samo na poteškoće koje je proizvođač iz analogne zemlje imao prilikom prikupljanja podataka koje je Komisija zatražila kako bi utvrdila uobičajenu vrijednost proizvoda čiji je uvoz zahvaćen antidampinškom pristojbom i na Komisijina pojašnjenja radi rješavanja tih poteškoća. Naime, to dopisivanje ne sadržava podatke koje je Komisiji pružio taj proizvođač, a koji su se koristili u ispitnom postupku da bi se, kako to zahtijeva članak 6. stavak 7. Osnovne antidampinške uredbe, omogućio u vid u njih.

U okviru antidampinškog ispitnog postupka, teza prema kojoj se povjerljivost dijela podataka nije mogla zanemariti u odnosu na određenu zainteresiranu stranku ne nalazi nikakav temelj u relevantnim odredbama Osnovne antidampinške uredbe br. 1225/2009 o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice.

Tako, kao prvo, iz teksta članka 19. stavka 5. Osnovne antidampinške uredbe ne proizlazi da se dopuštenje osobe koja je pružila podatke – potrebno za objavu svih podataka na koje se odnosi zahtjev za povjerljivo postupanje – nije moglo dati jednom ili većem broju određenih zainteresiranih stranaka.

Nadalje, iz razloga za povjerljivost koji su kao primjer navedeni u članku 19. stavku 1. Osnovne antidampinške uredbe proizlazi da se u okviru ocjene povjerljive prirode podataka koji su pruženi u antidampinškom ispitnom postupku može uzeti u obzir i položaj osobe koja je pružila podatke i položaj zainteresiranih stranaka kojima se mogu objaviti.

Međutim, iz teksta članka 19. stavka 1. Osnovne antidampinške uredbe ne proizlazi da zaštita podataka o poslovnoj tajni, koji su povjerljivi po svojoj prirodi i načelno se ne objavljuju, podrazumijeva načelno isključenje svake mogućnosti objave tih podataka te, stoga, svake ocjene konkretnog položaja zainteresirane stranke koja zahtijeva pristup tim podacima.

Takvo tumačenje ne nalazi svoj temelj ni u razmatranjima koji se tiču zaštite poslovnih tajni. Naime, interesi koji su zaštićeni posebnim pravilima o poslovnim tajnama, ako narav postupka to zahtijeva, moraju se odvagnuti u odnosu na prava obrane zainteresiranih stranaka tog postupka. To je slučaj u antidampinškom ispitnom postupku, što znači da, čak i kada se radi o podacima koji predstavljaju poslovnu tajnu, Komisija ne može imati apsolutnu obvezu da odbije njihovu objavu bez ocjene konkretnih okolnosti slučaja te, osobito, konkretnog položaja dotične zainteresirane stranke.

Diskrecija koju Komisija ima u pogledu pomirbe prava zainteresiranih stranaka na pristup podacima i zaštite povjerljivih podataka nije ograničena ako je dotična zainteresirana stranka proizvođač izvoznik kojem nije odobren tretman tržišnog gospodarstva (MET).

Osobito, zahtjev takvog proizvođača izvoznika, kao i bilo koje zainteresirane stranke, za objavu tih izračuna ne može se načelno odbiti bez provjere konkretnih okolnosti slučaja, samo zato što bi mogućnost te objave stvorila „sustavnu neravnotežu“ u odnosima između Komisije i poduzetnika koji sudjeluju u ispitnom postupku, kao što su, osobito, proizvođači kojima MET nije odobren i proizvođač iz analogne zemlje.

Naposljetku, iz teksta članka 20. stavaka 2. do 4. Osnovne antidampinške uredbe ne proizlazi da su institucije ne mogu određenoj zainteresiranoj stranci koja to zatraži dati podatke izostavljene u toj konačnoj objavi, opravdavajući to činjenicom da sve zainteresirane stranke moraju imati pristup tim podacima. Osobito, zainteresiranoj stranci nije moguće odbiti objavu podataka koji spadaju pod članak 20. stavke 2. do 4. Osnovne antidampinške uredbe samo zato što bi druge zainteresirane stranke imale jednako pravo pristupiti im, ako te druge zainteresirane stranke nisu podnijele zahtjev u tom pogledu.

Iz navedenog proizlazi da Komisija mora zahtjeve zainteresirane stranke za pristup povjerljivim podacima ocijeniti s obzirom na konkretan položaj te stranke, neovisno o položaju drugih zainteresiranih stranaka kojima bi ti podaci bili korisni za ostvarivanje njihovih prava obrane.

Suprotno tumačenje dovelo bi do načelnog ograničenja podataka koji su dostupni zainteresiranim strankama koje ne bilo spojivo s obvezama koje proizlaze iz poštovanja njihovih prava obrane i koje bi u slučajevima poput predmetnih dovelo do toga da bi se dotičnom proizvođaču izvozniku uskratili podaci koji su vjerojatno od iznimne važnosti za njegova prava obrane, s obzirom na utjecaj koji izračun uobičajene vrijednosti ima na izračun njegove dampinške marže.

(t. 159.‑162., 164., 165., 167., 168., 170., 171., 175.)