ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
49

Konačno, na nacionalnoj razini, Komisija je osobito uputila na stajalište Deutsche Gesellschafta für Ernährung (njemačko društvo za ishranu, DGE) o indikativnim vrijednostima unosa energije u ugljikohidratima i lipidima iz 2011., prema kojem je u Njemačkoj znatni dio unosa ugljikohidrata s obzirom na to da proizlazi iz potrošnje monosaharida i disaharida korištenih osobito u slatkišima i zaslađenim pićima, potrebno usmjeravanje prema potrošnji proizvoda na bazi cjelovitih žitarica. Osim toga, Komisija je spomenula nacionalni program „Nutrition Santé“ 2011. – 2015. Francuske Republike koji preporuča povećanje unosa složenih ugljikohidrata i smanjenje unosa šećera, i preporuke radi smanjenja potrošnje šećera pod nazivom „Sugar reduction: Responding to the challenge“ (smanjenje šećera: odgovor na izazov) izvršne nezavisne agencije Public Health England, koju je uvelo ministarstvo zdravstva Ujedinjene Kraljevine, iz 2014. Konačno, Komisija se pozvala na preporuke Vijeća nordijskih ministarstava iz 2004., primijenjene u Danskoj, Finskoj i Švedskoj, koji predviđaju maksimalnu vrijednost za potrošnju dodanih šećera.
31

U ovom predmetu, treba napomenuti da je, u sklopu ispitivanja stvarne uporabe ranijeg žiga, žalbeno viječe najprije istaknulo da se stranke u postupku pred EUIPO‑om nisu uspjele dogovoriti o tome je li se raniji žig rabio kao opisni pokazatelj određene veličine boce, a ne kao žig u skladu sa svojom osnovnom funkcijom, a to je osigurati istovjetnost podrijetla proizvoda ili usluga za koje je taj žig registriran. Zatim je navelo, s jedne strane, da se to pitanje razlikuje od pitanja je li raniji žig ispunjavao uvjete za registraciju iz članka 7. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 i da je, s druge strane, to pitanje moguće ispitati samo u postupku za proglašavanje žiga ništavim pred Odjelom za poništaje na temelju članka 52. stavka 1. točke (a) te uredbe. Naposljetku, navelo je da je, na temelju presude od 16. svibnja 2013, Reber/OHIM – Klusmeier (Wolfgang Amadeus Mozart PREMIUM) (T‑530/10, neobjavljena, EU:T:2013:250), bilo nadležno za odlučivanje je li posebna uporaba ranijeg žiga bila opisna s obzirom za zahtjev stvarne uporabe iz članka 42. stavka 2. Uredbe br. 207/2009.
36

Najprije, kao što to intervenijent ispravno zahtijeva, valja odbaciti kao nedopuštene priloge tužbi koje je tužitelj po prvi put podnio pred Općim sudom. Naime, iz članka 65. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 proizlazi da je Opći sud nadležan ocijeniti zakonitost odluka EUIPO‑ovih žalbenih vijeća kontrolirajući njihovu primjenu prava Unije osobito u pogledu činjenica koje su im bile podnesene. Prema tome, činjenice koje stranke nisu iznijele pred tijelima EUIPO‑a ne mogu se više iznositi u stadiju tužbe pred Općim sudom i potonji ne može preispitivati činjenične okolnosti s obzirom na dokaze koji su prvi put izneseni u postupku pred njim, osim ako se radi o činjenicama koje su EUIPO‑ova tijela morala ispitati po službenoj dužnosti u skladu s člankom 76. stavkom 1. Uredbe br. 207/2009 (vidjeti, u tom smislu, presude od 10. studenoga 2011., LG Electronics/OHIM, C‑88/11 P, EU:C:2011:727, t. 23. do 26. i navedenu sudsku praksu; od 24. studenoga 2005., Sadas/OHIM – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE), T‑346/04, Zb., EU:T:2005:420, t. 19., i od 12. prosinca 2014., Wilo/OHIM (Pioneering for You), T‑601/13, EU:T:2014:1067, t. 12.). U ovom slučaju nove činjenice i dokazi koje je podnio tužitelj, među kojima su podaci o prometu i katalozi, spadaju u njegovo područje odgovornosti, a on nije tvrdio da ih je trebalo ispitati po službenoj dužnosti. Stoga ti elementi ne mogu utjecati na zakonitost pobijane odluke i treba ih zanemariti, pri čemu nije potrebno ispitivati njihovu dokaznu snagu.
78

Prvi od tih dokumenata (MD 176/14 RELEX), od 3. veljače 2012., naslovljen „Iran to have greater achievements in space industry – defence minister” („Iran će ostvariti veća postignuća u svemirskoj industriji, tvrdi ministar obrane”), odnosi se na najavu iranskog ministra obrane da će AIO lansirati satelit koji su projektirali i izgradili tužiteljevi studenti pod nadzorom člana High Council of Space. Prema izjavi direktora AIO‑a, koja je također preuzeta u navedeni dokument, radi se o probnom satelitu na daljinsko upravljanje koji će snimati Zemlju s većom preciznošću. S težinom od 50 kg, taj mikrosatelit ima različite primjene na raznim područjima kao što je meteorologija, upravljanje prirodnim katastrofama te mjerenje temperature i vlažnosti zraka.
Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 20. lipnja 2018. –

KV protiv EACEA-e

(spojeni predmeti T-306/15 i T-484/15)

„Arbitražna klauzula – Ugovori o dodjeli bespovratnih sredstava sklopljeni u okviru programa za cjeloživotno obrazovanje i osposobljavanje (2007.-2013.) – Projekti NEST i ‚This is IT’ – Neprihvatljivi troškovi – Preinaka tužbe”

1. Sudski postupak–Pravni temelj tužbe–Izbor koji pripada tužitelju a ne sudu Unije (t. 31.)

2. Tužba za poništenje–Tužba koja se u stvarnosti odnosi na spor ugovorne naravi–Tužba koja se odnosi na odluku agencije Unije koja se ne može razdvojiti od ugovornih odnosa između nje i tužitelja–Nenadležnost suda Unije–Nedopuštenost (čl. 263. UFEU-a) (t. 36., 43.)

3. Tužba za poništenje–Tužba koja se u stvarnosti odnosi na spor ugovorne naravi–Preinaka tužbe–Pretpostavke (čl. 263. i 272. UFEU-a; Poslovnik Općeg suda, čl. 76. t. (d)) (t. 44., 45., 47., 49.)

4. Proračun Europske unije–Financijska potpora Unije–Obveza korisnika da poštuje uvjete dodjele potpora–Financiranje koje se odnosi samo na stvarno nastale troškove–Dokazivanje stvarnosti prijavljenih troškova–Nepostojanje–Neprihvatljivi troškovi–Dobra tehnička izvedba projekata koji su predmet financijske pomoći Unije–Nepostojanje utjecaja (čl. 317. UFEU-a) (t. 57., 58.)

5. Nacionalno pravo–Upućivanje na nacionalna prava–Grčko pravo–Radno pravo–Utvrđivanje postojanja ugovora o radu (t. 69., 70., 89.-91.)

Predmet

Zahtjevi na temelju članka 272. UFEU-a radi utvrđenja da time što su određeni troškovi osoblja koje je angažirao tužitelj u okviru projekata „Network of Staff and Teachers in childcare services” (NEST) i „Facilitating and fostering digital competence through volunteers – This is IT” (This is IT) proglašeni neprihvatljivima EACEA nije pravilno tumačila i primijenila ugovorne odredbe koje se odnose na te projekte.

Izreka

1. Predmeti T-306/15 i T-484/15 spajaju se u svrhu donošenja odluke kojom se završava postupak.

2. Tužbe se odbijaju.
Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 20. lipnja 2018. – KV protiv Komisije

(predmet T-104/15)

„Ugovori o dodjeli bespovratnih sredstava sklopljeni u okviru programa za cjeloživotno obrazovanje i osposobljavanje (2007-2013) – Projekti ‚Green Business is Smart Business’ i ‚LadybizIT: Woman entrepreneurship on the verge of ICT’ – Neprihvatljivi troškovi – Tužba za poništenje – Nenadležnost Komisije”

1. Tužba za poništenje – Razlozi – Nenadležnost institucije koja je donijela pobijani akt – Razlog koji se odnosi na javni poredak (čl. 263. UFEU-a) (t. 38.)

2. Agencije Europske unije – Izvršna agencija za obrazovanje, audiovizualnu politiku i kulturu (EACEA) – Tužbeni postupak – Odluka o proglašavanju neprihvatljivima određenih troškova osoblja u vezi s ugovorima o dodjeli bespovratnih sredstava sklopljenima u okviru programa za cjeloživotno obrazovanje i osposobljavanje – Komisijina mogućnost nadzora zakonitosti te odluke – Nepostojanje – Nenadležnost Komisije (Uredba Vijeća br. 58/2003, čl. 22.) (t. 46.-50.)

3. Sudski postupak – Pokretanje postupka pred Općim sudom na temelju arbitražne klauzule – Svojstvo tuženika – Ugovori o dodjeli bespovratnih sredstava sklopljeni u okviru programa za cjeloživotno obrazovanje i osposobljavanje – Ugovori sklopljeni s Izvršnom agencijom za obrazovanje, audiovizualnu politiku i kulturu (EACEA) – Tužba protiv Komisije – Nedopuštenost (čl. 272. UFEU-a; Uredba Vijeća br. 58/2003) (t. 51., 52.)

Predmet

Zahtjev na temelju članka 263. UFEU-a radi poništenja provedbene odluke Komisije C(2014) 9706 final od 16. prosinca 2014. kojom je odbijena kao neosnovana tužiteljeva tužba protiv odluke EACEA-e od 23. rujna 2014. kojim se određeni troškovi osoblja proglašavaju neprihvatljivima s obzirom ugovore o dodjeli bespovratnih sredstava sklopljene 30. rujna 2010. i 9. rujna 2011. između tužitelja i EACEA-e za provedbu europskih projekata „Green Business is Smart Business” i „LadybizIT: Woman entrepreneurship on the verge of ICT”

Izreka

1. Poništava se Provedbena odluka Komisije C(2014) 9706 final od 16. prosinca 2014.

2. Tužba se u preostalom dijelu odbacuje kao nedopuštena.

3. Europska komisija će, uz vlastite troškove, snositi i troškove KV-a.
U slučaju programa potpora Komisija se može ograničiti na ispitivanje općih svojstava predmetnog programa te nije dužna ispitati svaki pojedinačni slučaj njegove primjene, kako bi provjerila sadržava li program elemente potpora.

Činjenica da Komisija u pobijanoj odluci ne daje objašnjenja o razlozima zbog kojih državna jamstva treba shvaćati kao programe potpora, je jedan od elemenata koji odražavaju postojanje nedostatnog i nepotpunog ispitivanja.

U tom pogledu, čak i pod pretpostavkom da se iz pobijane odluke, kao što to tvrdi Komisija, može zaključiti da državna jamstva odgovaraju definiciji programa potpora iz članka 1. točke (d) druge rečenice Uredbe br. 659/1999 – a to je „svaki akt na temelju kojega se potpora koja nije povezana s određenim projektom može dodjeljivati jednom ili više poduzetnika tijekom neodređenog vremenskog razdoblja i/ili u neodređenom iznosu” – dovoljno je primijetiti da u ovom slučaju pobijana odluka ni na koji način ne izlaže po čemu potpore sadržane u državnim jamstvima ispunjavaju pretpostavku prema kojoj potpora ne treba biti povezana s određenim projektom. Usto, s jedne strane, tvrdnja, u stadiju kvalifikacije državnih jamstava, da se radi o jednom ili dvama programima potpora jer potpora koja proizlazi iz tih jamstava nije povezana s određenim projektom i, s druge strane, tvrdnja, u stadiju ocjene spojivosti mjera s unutarnjim tržištem, da se državna jamstva odnose na projekt koji je „specifičan, precizan i jasno definiran” čine se nepomirljivima. Naime, ne radi se o različitim pravnim pojmovima, nego o činjeničnom elementu koji ne može varirati od jedne pravne ocjene do druge.

U tom pogledu državna jamstva ne treba smatrati vezanima uz „određeni” projekt, zbog toga što potpore sadržane u tim državnim jamstvima pokrivaju kako fazu izgradnje tako i fazu korištenja stalne veze. Naime, budući da pridjev „određeni” znači „koji je poseban u odnosu na nešto”, potpore koje se odnose na državna jamstva treba smatrati vezanima uz određeni projekt zbog toga što se njima pokrivaju zajmovi izvoditelja koji se odnose samo na projekt stalne veze, uključujući i fazu korištenja, uz isključenje drugih projekata ili aktivnosti. „Neodređena” narav faze korištenja, koju ističe Komisija, ne odnosi se usko na specifičnost projekta, već se u stvarnosti odnosi na ocjenu ograničenosti državnih jamstava u okviru ocjene njihove spojivosti.

Iz svega prethodno navedenog proizlazi da je Komisija prilikom prethodnog postupka ispitivanja naišla na ozbiljne poteškoće u pogledu kvalifikacije državnih jamstava kao „programa” potpora.

(t. 68., 75., 76., 79.-81.)
Iako postojanje tržišnih nedostataka može biti relevantan element za proglašenje državne potpore spojivom s unutarnjim tržištem, nepostojanje tržišnih nedostataka nema nužno za posljedicu neispunjavanje uvjeta predviđenih člankom 107. stavkom 3. točkom (c) UFEU-a. Na primjer, državna intervencija može se smatrati potrebnom u smislu te odredbe ako tržišne sile ne mogu same pravodobno ostvariti cilj od javnog interesa koji želi postići država članica, čak i ako se ne može smatrati da to tržište kao takvo ima nedostatke.

U skladu s člankom 107. stavkom 3. točkom (c) UFEU-a, potpore za poticanje razvoja određenih gospodarskih djelatnosti ili određenih gospodarskih područja mogu se smatrati spojivima s unutarnjim tržištem ako takve potpore ne utječu negativno na trgovinske uvjete u mjeri u kojoj bi to bilo suprotno zajedničkom interesu.

Pojam zajedničkog interesa naveden na kraju članka 107. stavka 3. točke (c) UFEU-a odnosi se na odvagivanje prednosti i nedostataka koji proizlaze iz mjere potpore te mu se protivi odobravanje mjera koje negativno utječu na trgovinske uvjete u mjeri u kojoj bi to bilo suprotno zajedničkom interesu. Cilj od javnog interesa koji se nastoji postići predmetnom mjerom ne mora nužno biti zajednički cilj svih država članica ili većine njih.

U okviru primjene članka 107. UFEU-a na mjere kojima se nastoji postići cilj koji proizlazi iz Ugovora o Euroatomu valja, među ostalim, uzeti u obzir odredbe i ciljeve Ugovora o Euroatomu. No, s obzirom na članak 1. drugi stavak i članak 2. točku (c) Ugovora o Euroatomu, Komisija ne griješi time što smatra da je država članica imala pravo odrediti da je promicanje nuklearne energije i, konkretnije, poticanje stvaranja novih kapaciteta za proizvodnju nuklearne energije, cilj od javnog interesa u smislu članka 107. stavka 3. točke (c) UFEU-a. Naime, s jedne strane, taj je cilj povezan s ciljem Zajednice Euroatom koji uključuje olakšavanje ulaganja u nuklearno područje navedeno u članku 2. točki (c) Ugovora o Euratomu te iz članka 192. prvog stavka Ugovora o Euroatomu proizlazi da države članice olakšavaju ostvarivanje zadaća Zajednice. S druge strane, iz članka 194. stavka 2. drugog podstavka UFEU-a proizlazi da svaka država članica ima pravo među različitim izvorima energije odabrati onaj koji želi.

(t. 82., 87., 95.-97.)
Kada Komisija mora provesti ocjenu velikog projekta kojeg je odabrala država članica u pogledu financiranja iz Europskog fonda za regionalni razvoj (EFRR) te donijeti odluku na temelju članka 41. Uredbe br. 1083/2006 koja se odnosi na opće odredbe o EFRR, Europskim socijalnim fondovima ili Kohezijskim fondovima, ona nije ograničena kriterijima odabira koje je odredila navedena država članica.

Naime, kao što proizlazi iz Uredbe br. 1083/2006 ta Komisijina ocjena razlikuje se od odabira kojeg je provela država članica kako po načinu tako i po cilju. Kao prvo, u okviru samo se u okviru odnosa između Komisije i države članice odvijaju radnje čiji je cilj Komisijina ocjena i moguće potvrđivanje državi članici financijskog doprinosa iz EFRR-a ili Kohezijskog fonda za veliki projekt. Komisija nije provela nikakav odabir velikih projekata koji njihovi podnositelji predložili nacionalnim tijelima, nego je provela samo, i jedino u pogledu država članica, ocjenu velikih projekata koje su države članice već odabrale te joj ih podnijele radi moguće potvrde financijskog doprinosa iz EFRR-a ili Kohezijskog fonda. Kao drugo, Komisijina ocjena ne obuhvaća provjeru odabira koju je provela država članica s obzirom na kriterije odabira koje je utvrdio odbor za praćenje, nego ocijeniti, s obzirom na informacije predviđene u tu svrhu člankom 40. Uredbe br. 1083/2006 i sadržane u zahtjevu za potvrdu, kao što navode uvodna izjava 49. navedene uredbe, cilja i utjecaja velikog projekta kao i predviđenih načina korištenja resursa Unije i to, na temelju članka 41. stavka 1. navedene uredbe, ocjenjujući veliki projekt na temelju navedenih informacija, njegovu koherentnost s operativnim programima, njegov doprinos ostvarenju ciljeva njihovih prioriteta i njegovu sukladnost s drugim politikama Unije.

Nadalje, budući da Komisija nije ograničena kriterijima odabira koje je utvrdila država članica u okviru ocjene velikog projekta na temelju članka 41. Uredbe br. 1083/2006, činjenica da svoju ocjenu nije ograničila na navedene kriterije ne predstavlja povredu načela lojalne suradnje. Naime, kada država članica podnese Komisiji zahtjev za potvrdu velikog projekta, ocjena navedenog zahtjeva podliježe pravilima predviđenim člancima 39. do 41. Uredbe br. 1083/2006. Pozivanje na načelo lojalne suradnje ne dovodi do primjene različitih pravila, a osobito ne do ograničavanja navedene ocjene na primjenu kriterija odabira koje je odredila država članica. Taj zaključak ne dovodi u pitanje činjenica da, u okviru rada odbora za praćenje, predstavnik Komisije nije osporavao kriterije odabira na temelju kojih je projekt odabran. Međutim, izostanak osporavanja se ne može tumačiti na način da Komisija mora potvrditi, u okviru postupka ocjene predviđenog člancima 39. do 41. Uredbe br. 1083/2006 financijski doprinos za svaki veliki projekt koji je odabralo tijelo za upravljanje temeljem različitih kriterija.

(t. 48.-51., 54., 55. i 57.)
Vodeći računa o posebnosti sporova u vezi s javnom nabavom Unije, tužba za naknadu štete kojom se traži naknada štete koju je navodno pretrpio neuspješni ponuditelj zbog nepravilnosti koje je počinila institucija djelujući u svojstvu javnog naručitelja u okviru postupka javne nabave, nema ni isti predmet ni iste pravne i ekonomske učinke kao tužba za poništenje odluke o odbijanju ponude navedenog ponuditelja i stoga posljedica toga ne može biti poništenje učinaka navedene odluke.

Naime, s jedne strane, iako tužba za poništenje ima za cilj sankcioniranje nezakonitosti obvezujućeg pravnog akta, predmet je tužbe za naknadu štete zahtjev za naknadu štete koja proizlazi iz akta ili nezakonitog ponašanja pripisivog instituciji ili tijelu Unije. No predmet ponuditeljeve tužbe za poništenje bila bi samo odluka o odbijanju njegove ponude i dodjeli ugovora drugom ponuditelju te bi, pod uvjetom da je Opći sud prihvati, ona mogla dovesti samo do poništenja navedene odluke. Nasuprot tomu, svojom tužbom za naknadu štete ponuditelj ne nastoji poništiti tu odluku, već ishoditi naknadu štete koja je navodno nastala zbog njezina donošenja. Ovom tužbom za naknadu štete ponuditelj dakle ne nastoji doći do rezultata koji je usporediv ili čak istovjetan onome koji se nastoji postići tužbom za poništenje.

S druge strane, tužba za poništenje i tužba za naknadu štete nemaju iste pravne učinke. U okviru tužbe za poništenje utvrđenje nezakonitosti akta i posljedično izreka presude kojom se navedeni akt poništava imaju učinak ex tunc, dok utvrđenje Općeg suda da je akt nezakonit, što može opravdati nastanak odgovornosti Unije, ima učinak ex nunc i u načelu nema za posljedicu retroaktivno uklanjanje pravne osnove navedenog akta. Osobito valja istaknuti da u okviru sporova u vezi s javnom nabavom Unije okolnosti koje treba uzeti u obzir na temelju članaka 264. i 266. UFEU-a radi provedbe presude za poništenje nisu samo povezane s poništenom odredbom i dosegom navedene presude, već i s drugim okolnostima kao što je datum potpisivanja ugovora, moguće izvršenje ugovora ili provedba članka 103. Uredbe br. 1605/2002 o Financijskoj uredbi koja se primjenjuje na opći proračun Europskih zajednica. Naime, ne može se isključiti da nakon presude kojom se poništava odluka o dodjeli ugovora o javnoj nabavi institucija može biti navedena na to da okonča predmetni ugovor i organizira novi postupak javne nabave. Nasuprot tomu, nužna je posljedica presude kojom se utvrđuje odgovornost Unije isplata naknade štete tužitelju ako je potonji zahtijevao takvo popravljanje štete, a ne popravljanje u naravi.

(t. 35.-38.)
Zlouporaba ovlasti u odnosu na neku odluku postoji samo ako je na temelju objektivnih, relevantnih i sukladnih dokaza razvidno da je donesena radi ostvarenja ciljeva različitih od navedenih.

To nije slučaj kada je riječ o činjenici da je predsjednik Parlamenta donio odluku kojom se sprečava članove ili simpatizere određene ruske stranke da uđu u zgrade institucije kako bi izrazili svoje stavove prilikom političkog sastanka, umjesto da se oslanja na sposobnost službi sigurnosti, s obzirom na to da to pitanje ulazi u poseban kontekst koji je u to vrijeme obilježavao političke odnose između Ruske Federacije i Unije. To je osobito tako jer je pobijana odluka, s obzirom na to da je povezana s predmetnim kontekstom, bila samo privremene naravi.

(t. 57., 65. i 74.)
Iz članaka 4., 5. i 7. Uredbe (EZ) br. 294/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. ožujka 2008. o osnivanju Europskog instituta za inovacije i tehnologiju (EIT), i članka 15. Uredbe (EU) br. 1290/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2013. o utvrđivanju pravila za sudjelovanje u Okvirnom programu za istraživanja i inovacije Obzor 2020. (2014. – 2020.) i širenje njegovih rezultata, proizlazi da, s jedne strane, odabir i imenovanje ZZI‑ja ulazi u nadležnost Upravnog odbora EIT-a i da, s druge strane, neovisni stručnjaci sudjeluju u postupku odabira ocjenjivanjem prijedloga kako bi utvrdili njihov poredak. Upravni odbor obavlja odabir ZZI‑ja na temelju tog poretka.

Međutim, čak i kada EIT koristi pomoć vanjskih stručnjaka, on nije zbog toga izuzet od ocjene njihova rada. U tom pogledu, Upravni odbor ne izvršava u potpunosti nadležnosti odabira prijedloga, protivno članku 4. Uredbe br. 294/2008, kada dio navedenih nadležnosti delegira stručnjacima a da navedeni odbor nije mogao ni u kojem trenutku učinkovito ocijeniti njihov rad na prijedlozima koji nisu bili svrstani među prva tri. Okolnost da je Upravni odbor usvojio tekst poziva na podnošenje prijedloga, kriterije odabira ZZI‑ja i kriterije odabira stručnjaka zaduženih za evaluaciju prijedloga te da je nadzirao cijeli postupak koji je doveo do njihova odabira ne može dovesti u pitanje to utvrđenje.

(t. 55., 56., 67., 68.)
U okviru povlačenja odluke kojom se potpora proglašava nespojivom s unutarnjim tržištem, postupak kojim se zamjenjuje nezakonit akt može se pokrenuti u vezi s točno onom točkom u kojoj je ustanovljena nezakonitost, a da Komisija pritom ne mora ponovno pokretati postupak u odnosu na druge točke. To se također primjenjuje i onda kada nije riječ o sudskom poništenju predmetnog akta, nego o tome da je nezakonit akt povukao ili zamijenio njegov autor.

Međutim, činjenica da Komisija ne mora ponovno pokretati postupak u odnosu na druge točke koje nemaju veze s onom u kojoj je ustanovljena nezakonitost ne znači da ona načelno ne mora pozvati zainteresirane osobe da podnesu svoja očitovanja prije donošenja nove odluke.

Iz članka 108. stavka 2. UFEU -a, kao i iz članka 1. točke (h) Uredbe br. 659/1999 o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka 93. Ugovora o EZ -u proizlazi da je u fazi istrage, Komisija obvezna pozvati zainteresirane osobe, uključujući dotične poduzetnike i poddržavno tijelo koje je dodijelilo potporu, da podnesu svoja očitovanja. To pravilo ima narav postupovne pretpostavke. Ono zainteresiranim osobama mora omogućiti da budu uključene u postupak u mjeri koja je potrebna s obzirom na okolnosti predmetnog slučaja U tim je okolnostima među ostalim već utvrđeno da je Komisija, prema potrebi, od zainteresiranih osoba trebala tražiti njihova očitovanja kada se pravni sustav izmijenio prije nego što je ona donijela svoju odluku na temelju novih pravila, osim ako novi pravni sustav nije sadržavao bitnu izmjenu u odnosu na onaj koji je prije bio na snazi.

Nadalje, iako se odluka o pokretanju postupka može ograničiti na sažet prikaz relevantnih činjeničnih i pravnih pitanja, privremenu ocjenu o tome čini li predložena mjera potporu i navođenje mogućih sumnji u pogledu njezine spojivosti s načelima unutarnjeg tržišta, ona mora zainteresiranim osobama na učinkovit način omogućiti sudjelovanje u formalnom istražnom postupku u kojem će one moći istaknuti svoje argumente. Posebno je nužno da Komisija u dovoljnoj mjeri utvrdi okvir ispitivanja kako pravo zainteresiranih osoba da podnesu svoja očitovanja ne bi izgubilo smisao.

Napokon, povreda prava zainteresiranih osoba na podnošenje njihovih očitovanja dovodi do poništenja akta koji sadržava povredu, a da pritom nije potrebno utvrditi postojanje utjecaja na stranku koja se poziva na takvu povredu ni to da je upravni postupak mogao dovesti do drukčijeg ishoda.

(t. 62., 63., 65., 66., 81.)