MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

PEDRA CRUZA VILLALÓNA

od 10. ožujka 2015. ( 1 )

Predmet C‑593/13

Presidenza del Consiglio dei Ministri

i drugiprotiv

Rina Services SpA,

Rina SpA i

SOA Rina Organismo di Attestazione SpA

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato (Italija))

„Članci 49. UFEU‑a, 51. UFEU‑a, 52. UFEU‑a i 56. UFEU‑a — Sloboda poslovnog nastana — Slobodno pružanje usluga — Sudjelovanje u izvršavanju javnih ovlasti — Direktiva 2006/123/EZ — Članak 14. — Članak 16. — Trgovačka društva zadužena za davanje akreditacije o ispunjavanju zahtjeva propisanih zakonom poduzetnicima koji izvršavaju javne ovlasti — Nacionalni propis koji zahtijeva da se registrirano sjedište dotičnih društava mora nalaziti na nacionalnom području — Javni poredak i javna sigurnost“

1. Ovaj predmet, nastao povodom zahtjeva za prethodnu odluku koji je uputio talijanski Consiglio di Stato, praktično prvi put daje Sudu Europske unije priliku za tumačenje i primjenu odredaba u pogledu slobode poslovnog nastana i slobodnog pružanja usluga u skladu s Direktivom 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu ( 2 ) (u daljnjem tekstu: Direktiva o uslugama) ( 3 ), sve u svjetlu odredaba iz Ugovora o FEU‑a koje uređuju te slobode.

2. Pitanje koje u konačnici postavlja sud koji je uputio zahtjev odnosi se na sukladnost s pravom Unije nacionalnog propisa koji zahtijeva da trgovačka društva koja žele pružati određene usluge (u ovom slučaju usluge certificiranja) u određenoj državi članici moraju imati registrirano sjedište u toj državi članici. Iako je uvjet da pružatelj usluga mora imati registrirano sjedište (ili boravište u slučaju fizičke osobe) na određenom mjestu već dugo predmet razmatranja Suda Europske unije, koji ga je proglasio nespojivim s primarnim pravom ( 4 ), u ovom predmetu tom pitanju treba pristupiti u svjetlu Direktive o uslugama, koja izražava u sekundarnom pravu već ustaljenu sudsku praksu u tom pogledu. U tom smislu, glavni problem u ovom predmetu nije toliko u samoj procjeni može li država članica, u okolnostima kao što su one u ovom predmetu, uvjetovati pružanje usluga certificiranja na svojem državnom području ispunjavanjem spomenutog zahtjeva, s obzirom na to da je, kao što će se tek pokazati, Direktiva o uslugama u tom pogledu jasna, već u utvrđivanju toga do koje se mjere u ovom slučaju može naći opravdanje za prepreku u ostvarivanju već spomenutih temeljnih sloboda koju predstavlja dotični diskriminatorni zahtjev. U tu svrhu prethodno je potrebno utvrditi koje su specifične odredbe iz Direktive, koje se odnose bilo na pravo poslovnog nastana bilo na slobodno pružanje usluga, u ovom slučaju primjenjive.

I. Pravni okvir

A. Pravo Unije

3. Predmet je Direktive o uslugama, u skladu s njezinim člankom 1. stavkom 1., odrediti „opće odredbe kojima se pružateljima usluga olakšava ostvarivanje slobode poslovnog nastana te slobodno kretanje usluga uz istodobno održavanje visokog stupnja kvalitete tih usluga“ te se na temelju članka 2. stavka 2. točke (i) ne primjenjuje na djelatnosti povezane s izvršavanjem javnih ovlasti u skladu s trenutačnim člankom 51. UFEU‑a.

4. Na temelju članka 3. stavka 3. te direktive, pod naslovom „Odnos s važećim pravom Zajednice“: „Države članice primjenjuju odredbe iz ove Direktive u skladu s propisima Ugovora o pravu poslovnog nastana i slobodnom kretanju usluga.“

5. Člankom 14. navedene direktive, sadržanim u Poglavlju III. („Sloboda poslovnog nastana za pružatelje usluga“), određuje se sljedeće: „Države članice ne uvjetuju pristup ili izvođenje uslužne djelatnosti na svojem državnom području ispunjavanjem sljedećih zahtjeva: 1. diskriminirajućih zahtjeva koji se izravno ili neizravno temelje na državljanstvu ili, u slučaju [društava], mjestu registriranog sjedišta, […]; […] 3. ograničenja slobode pružatelja usluga da odabere između glavnog ili sekundarnog poslovnog nastana, a posebno obveze da pružatelj ima svoj glavni poslovni nastan na njihovom državnom području, ili ograničenja slobodnog odabira između poslovnog nastana u obliku agencije, podružnice ili društva kćeri; […]“.

6. Člankom 16. Direktive o uslugama određuje se: „1. Države članice poštuju pravo pružatelja usluga da djeluju u državi članici u kojoj nemaju poslovni nastan. Država članica u kojoj se pruža usluga osigurava slobodni pristup i slobodno izvođenje uslužne djelatnosti na svojem državnom području. Države članice ne smiju uvjetovati pristup ili izvođenje uslužne djelatnosti na svojem državnom području ispunjavanjem nekog zahtjeva koji ne poštuje sljedeća načela: a) nediskriminacije: zahtjev ne smije biti izravno ili neizravno diskriminirajući s obzirom na državljanstvo niti, u slučaju pravnih osoba, državu članicu poslovnog nastana; b) nužnosti: zahtjevi moraju biti opravdani razlozima javnog [poretka], javne sigurnosti, javnog zdravlja ili zaštite okoliša; c) proporcionalnosti: zahtjev mora biti prikladan za ispunjenje postavljenog cilja i ne smije prekoračiti ono što je nužno za ostvarivanje tog cilja. 2. Države članice ne smiju ograničiti slobodu pružanja usluga, ako pružatelj ima poslovni nastan u drugoj državi članici, namećući neki od sljedećih zahtjeva: a) obvezu da pružatelj ima poslovni nastan na njihovom državnom području; […] 3. Državi članici u koju se pružatelj preseli nije zabranjeno uvođenje zahtjeva u pogledu pružanja uslužne djelatnosti, ako su ti zahtjevi opravdani razlozima javnog [poretka], javne sigurnosti, javnog zdravlja ili zaštite okoliša te usklađeni sa stavkom 1. Toj se državi članici također ne zabranjuje da u skladu s pravom Zajednice primijeni svoje propise o uvjetima zapošljavanja uključujući one predviđene u kolektivnim sporazumima. […]“

B. Nacionalno pravo

7. Temeljem članka 64. stavka 1. Decreta del Presidente della Repubblica br. 207/2010 od 5. listopada 2010. (u daljnjem tekstu: DPR br. 207/2010): „Trgovačka društva koja su certifikacijska tijela osnivaju se u obliku trgovačkih društava čiji naziv mora izričito sadržavati izraz ,certifikacijska tijela'; moraju imati registrirano sjedište na državnom području Republike.“

II. Glavni postupak i prethodna pitanja

8. Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio talijanski Consiglio di Stato nastao je povodom triju sporova između Presidenza del Consiglio dei Ministri i drugih tijela talijanske državne uprave, s jedne strane, te društava Rina Services SpA, Rina SpA odnosno SOA Rina Organismo di Attestazione SpA (u daljnjem tekstu: SOA Rina), s druge strane (u daljnjem tekstu zajedno ih navodim: društva iz grupe Rina) ( 5 ), u vezi s obvezom koju nalaže talijansko pravo da „društva ovlaštena kao certifikacijska tijela“ (Società Organismo di Attestazione; u daljnjem tekstu: SOA) ( 6 ) moraju imati registrirano sjedište u Italiji. Presidenza del Consiglio dei Ministri i ostala tijela talijanske državne uprave podnijeli su žalbeni zahtjev pred Consiglio di Stato na svaku presudu koju je u svakome od triju pojedinačnih postupaka izrekao Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio, a u kojima je taj sud, bez konačnog izjašnjavanja o meritumu, prihvatio žalbene zahtjeve koje mu je zasebno uputilo svako od triju društava iz grupe Rina osporavajući zakonitost članka 64. stavka 1. DPR‑a br. 207/2010.

9. Consiglio di Stato, koji je spojio sve tri žalbe u svrhu upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku, postavlja sljedeća prethodna pitanja: „1. Priječe li načela UFEU‑a o slobodi poslovnog nastana (članak 49. UFEU‑a) i o slobodnom pružanju usluga (članak 56. UFEU‑a) te načela navedena u Direktivi 2006/123/EZ donošenje i primjenu nacionalnog propisa koji određuje da SOA‑e koje imaju oblik dioničkog društva ‚moraju imati registrirano sjedište na državnom području Republike’? 2. Treba li izuzeće iz članka 51. UFEU‑a tumačiti na način da je njime obuhvaćena i djelatnost certificiranja koju obavljaju pravne osobe privatnog prava koje, s jedne strane, moraju imati oblik dioničkog društva i poslovati na tržištu, a, s druge strane, sudjeluju u izvršavanju javnih ovlasti, pa su stoga podvrgnute odobrenju i striktnoj kontroli nadzornog tijela?“

10. Pisana očitovanja u ovom postupku podnijela su društva iz grupe Rina, talijanska i švedska vlada te Europska komisija. Na pitanja koja je Sud Europske unije postavio na temelju članka 61. stavka 1. Poslovnika Suda već spomenuti intervenijenti i poljska vlada odgovorili su pisanim putem. Tijekom rasprave održane 2. prosinca 2014., na kojoj su intervenijenti pozvani da izlože svoje argumente o prvom prethodnom pitanju, isti intervenijenti koji su već podnijeli pisana očitovanja imali su usmena izlaganja.

III. Prethodna razmatranja

11. Svojim pitanjima, neovisno o tome što će se reći o drugom pitanju, sud koji je uputio zahtjev pita protive li se načela iz Ugovora (članak 49. UFEU‑a i članak 56. UFEU‑a) te iz Direktive o uslugama u pogledu slobode poslovnog nastana i slobodnog pružanja usluga nacionalnom propisu kao što je sporni propis u ovom predmetu, koji zahtijeva da društva SOA imaju registrirano sjedište u Italiji. Prije nego što prijeđem na odgovor na to prethodno pitanje, nameće se nekoliko prethodnih razmatranja.

12. Kao prvo, prethodnim pitanjem koje je u tom smislu formulirao sud koji je uputio zahtjev predlaže se da se radi utvrđivanja je li sporni talijanski propis u skladu s pravom Unije uzmu u obzir dva pravna izvora: s jedne strane, odredbe Ugovora te, s druge strane, one Direktive o uslugama. Međutim, s obzirom na to da je nacionalni sud uputio prethodno pitanje o tumačenju koje ne dovodi u pitanje valjanost neke od odredaba navedene direktive te, kao što će se naknadno još pobliže razmatrati, s obzirom na to da u konkretnom aspektu koji nas zanima Direktiva o uslugama potpuno usklađuje predmet regulacije, u svrhu prosuđivanja talijanskog spornog propisa bit će dostatno tumačiti odredbe te direktive ( 7 ).

13. Kao drugo, kako bi se moglo utvrditi treba li preispitati meritum prethodnih pitanja koje postavlja sud koji je uputio zahtjev, prije toga nužno je obraditi problem očitog nedostatka prekograničnog elementa u ovom predmetu, s obzirom na to da se iz sudskih spisa upućenih Sudu Europske unije razaznaje da su svi elementi u ovom slučaju ograničeni na državno područje samo jedne države članice, u konkretnom slučaju Italije: tužitelji u ovom predmetu tri su talijanska društva čije se sjedište nalazi u Italiji, a obavljaju, među ostalim, djelatnosti certificiranja u Italiji (i drugim zemljama). Pobijaju talijanski propis kojim se uvjetuje da su za obavljanje svoje djelatnosti društva SOA obvezna imati registrirano sjedište u Italiji. Budući da se čini kako ovaj spor utječe samo na unutarnju situaciju, prije svega treba utvrditi je li Sud Europske unije mjerodavan za davanje odgovara na prethodna pitanja koja mu je uputio Consiglio di Stato.

14. Treba priznati da pitanje koje nam postavlja sud koji ga je uputio, premda naizgled jednostavno, ima određenu „hipotetsku“ komponentu s gledišta konkretnih činjenica koje čine temelj glavnih sporova. Doista, društvo SOA Rina, tužitelj u jednom od spomenutih sporova, a čiji su članovi druga dva tužitelja, ima registrirano sjedište u Italiji i do današnjeg dana pruža usluge certificiranja u Italiji. U tom smislu, sporni talijanski propis ne ometa društva SOA Rina i njegove članove u obavljanju djelatnosti certificiranja, a načelno im se isto tako ne onemogućuje da sjedište presele izvan te zemlje i ostvare poslovni nastan u nekoj drugoj državi članici ako to žele, ali je točno da od onog trenutka kada to učine više neće moći pružati usluge certificiranja u Italiji zbog učinka članka 64. stavka 1. DPR‑a br. 207/2010.

15. S druge strane, kao što je to naglasila Komisija u svojoj intervenciji tijekom rasprave i kao što je to upozorio Sud Europske unije u presudama Attanasio Group ( 8 ) i SOA Nazionale Costruttori ( 9 ), ne može se nikako isključiti da postoje poduzetnici s poslovnim nastanom u drugim državama članicama osim Italije koje zanima ili ih je zanimalo obavljanje djelatnosti certificiranja u toj zemlji. Kao što je to Komisija upozorila tijekom rasprave u odgovoru na jedno od upućenih joj pitanja, trenutačna je situacija, postavljena u tom smislu, „hipotetska“ upravo zbog učinka ključnog zahtjeva koji određuje talijanski propis kojim se ovaj predmet bavi, ali nikako se ne može isključiti da postoje subjekti s poslovnim nastanom u drugim državama članicama kojima članak 64. stavak 1. DPR‑a br. 207/2010 doista onemogućuje pružanje usluga certificiranja u Italiji.

16. Stoga smatram, slijedom navedenog, da ova pretpostavka ima dostatnu vezu s trgovinom unutar Zajednice. Prema tome, smatram da se treba preispitati meritum prethodnih pitanja suda koji je uputio zahtjev.

IV. Analiza

A. Drugo prethodno pitanje

17. U odgovoru na dva prethodna pitanja koja postavlja Consiglio di Stato poželjno je započeti pojašnjenjem drugog pitanja, koje se odnosi na primjenu izuzeća predviđenog u članku 51. UFEU‑a (izvršavanje javnih ovlasti) na djelatnost koju obavlja SOA, izuzeća koje sadrži i članak 2. stavak 2. točka (i) Direktive o uslugama.

18. Naime, upravo se o tom izuzeću nedavno izjasnio Sud Europske unije u presudi SOA Nazionale Costruttori ( 10 ). U toj presudi Sud Europske unije odlučio je da se ne može tvrditi da su djelatnosti certificiranja društava SOA izravno i na poseban način povezane s izvršavanjem javnih ovlasti, zbog razloga pojašnjenih u toj presudi, a na koje se pozivam. To mi dopušta da prijeđem na prvo od prethodnih pitanja koje postavlja Consiglio di Stato, koje čini jezgru ovog zahtjeva za prethodnu odluku.

B. Prvo prethodno pitanje

19. Svojim prvim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati protive li se načela iz Ugovora i Direktive o uslugama u pogledu slobode poslovnog nastana i slobodnog pružanja usluga propisu kao što je sporni talijanski propis (članak 64. stavak 1. DPR‑a br. 207/2010), koji nalaže da su društva SOA obvezna imati registrirano sjedište u Italiji kako bi mogla pružati usluge certificiranja. Slijedom gore navedenih razloga (vidjeti točku 12. ovog mišljenja), valja započeti pitanjem primjenjuje li se Direktiva o uslugama na ovaj predmet, u kojem slučaju neće trebati odgovoriti na ovo prethodno pitanje sa stajališta primarnog prava.

1. O Direktivi o uslugama kao mjerilu ocjene i o usklađujućem obilježju nekih njezinih odredaba

20. Smatram da je Direktiva o uslugama primjenjiva ratione materiae u ovom predmetu, s obzirom na to da usluge certificiranja o kojima je riječ nisu isključene iz područja njezine primjene (vidjeti članak 2. stavke 2. i 3. te direktive). S druge strane, te se usluge izričito spominju u primjernom popisu djelatnosti obuhvaćenih područjem primjene te direktive koji se nalazi u njezinoj uvodnoj izjavi 33.

21. Već sam spomenuo u točki 12. ovog mišljenja da se na temelju ustaljene prakse Suda Europske unije, nakon što je određeno područje potpuno usklađeno u pravu Unije, bilo koja nacionalna mjera u tom području treba promatrati u svjetlu odredaba mjere za usklađivanje, a ne propisa primarnog prava ( 11 ).

22. Zbog svoje naravi horizontalnog instrumenta koji obuhvaća širok raspon usluga (sve one koje nisu izričito isključene iz njezina materijalnog područja primjene), Direktiva o uslugama ne teži za općim usklađivanjem različitih usluga na nacionalnoj razini, ali postoje određeni aspekti koje ipak cjelovito određeno usklađuje, kao što će se to vidjeti u nastavku.

23. Iako se Direktiva o uslugama ne uklapa dobro u „klasični“ model norme za usklađivanje u Uniji, kao što sam to već upozorio u svojem mišljenju od 16. studenoga 2011. u predmetu Duomo Gpa i dr. ( 12 ), smatram da je, u onim aspektima u kojima se provodi usklađivanje, potrebno ocijeniti sukladnost nacionalnog propisa s pravom Unije koristeći se tom direktivom kao mjerilom ocjene ( 13 ).

24. Prema mojem sudu, to je slučaj s člancima 14. i 16. Direktive o uslugama. Smatram da je u spomenutim odredbama, oslanjajući se uglavnom na tehniku „negativne integracije“ ( 14 ) kako bi postigao to da države članice iz svojih pravnih poredaka uklone neopravdana ograničenja slobodnom pružanju usluga, zakonodavac Unije proveo „potpuno“ usklađenje koje dopušta primjenu tih odredaba kao mjerila za ocjenu mjera kao što je sporni propis u ovom predmetu.

2. Utvrđivanje temeljne predmetne slobode

25. Nakon što se potvrdi da je u ovom slučaju ponajprije nužno primijeniti odredbe Direktive o uslugama, u onoj mjeri u kojoj se provelo potpuno usklađenje u predmetnim aspektima, sljedeće pitanje koje nam se postavlja odnosi se na to koju bi specifičnu odredbu ili koje specifične odredbe iz te direktive trebalo primijeniti. Valja imati u vidu da Direktiva posvećuje različita poglavlja „slobodi poslovnog nastana za pružatelje usluga“ (Poglavlje III.) i „slobodnom kretanju usluga“ (Poglavlje IV.). U svakom poglavlju obuhvaćen je, manje ili više detaljno, niz uvjeta koji se odnose na ostvarivanje slobode pružanja usluga ili specifične slobode poslovnog nastana, u obliku „zahtjeva“ koje država članica ili ni na koji način neće moći nametnuti ili će ih moći nametnuti samo pod određenim uvjetima. U mjeri u kojoj se te regulative logično ne podudaraju, pitanje koje su odredbe Direktive o uslugama izravno primjenjive u ovom slučaju očito dobiva na važnosti.

26. Intervenijenti u ovom postupku nastojali su prije svega identificirati koja je temeljna sloboda ugrožena, što bi se moglo odraziti na primjenu odredaba jednog ili drugog poglavlja. Većinom su smatrali da je ovdje prima facie riječ o objema slobodama, odnosno o slobodnom pružanju usluga i slobodi poslovnog nastana. Talijanska Republika, naprotiv, smatra da je riječ samo o slobodi poslovnog nastana.

27. Nema sumnje da je pitanje o kojem se raspravlja povezano s nacionalnom odredbom koja se odnosi na mjesto gdje se nalazi sjedište društva koje namjerava pružati usluge u određenoj državi članici. S toga gledišta te zbog onoga što još slijedi, čini se da nije lako negirati da je ovdje riječ o pitanju „poslovnog nastana“.

28. Međutim, istodobno, ako se osvrnemo na utjecaj jedne nacionalne odredbe na temeljne slobode, čini se očitim da ono što ta odredba priječi jest pružanje usluga društva s poslovnim nastanom u drugoj državi članici, čiju slobodu poslovnog nastana u toj drugoj državi članici ipak nije mogla ograničiti.

29. Ukratko, što se tiče njezina utjecaja na slobodu poslovnog nastana, sporna odredba, u apstraktnom smislu, uvjetuje odluku društva hoće li odabrati poslovno se nastaniti u jednoj ili u drugoj državi članici, ovisno o njegovim interesima. Ipak, nema dvojbe da ta odredba ne onemogućuje pravo poslovno se nastaniti u bilo kojoj državi članici.

30. Suprotno tome, što se tiče njezina utjecaja na slobodno pružanje usluga, nacionalna odredba izravno djeluje u obliku potpune zabrane: društvo s poslovnim nastanom u drugoj državi članici ne može pružati usluge certificiranja u Italiji ( 15 ).

31. Točno je da se u Poglavlju III. kao i u Poglavlju IV. Direktive o uslugama nalaze odredbe koje bi se mogle primijeniti u situaciji kojom se bavimo (konkretno, članak 14. stavci 1. i 3. i članak 16. stavak 2. točka (a) te direktive). Štoviše, u ovoj situaciji treba uzeti u obzir da se nacionalno zakonodavstvo mora usporediti jednako s odredbama iz Poglavlja III. kao i s onima iz Poglavlja IV.

32. Međutim, što se tiče nacionalne odredbe koja, s jedne strane, sadrži nepremostivu prepreku temeljnoj slobodi, a, s druge strane, samo uvjetuje ostvarivanje druge slobode, vjerujem da se ovaj problem na prvome mjestu treba preispitati iz perspektive prve slobode, tako da bi je u svjetlu druge perspektive trebalo preispitati samo ako se pronađe opravdanje iz prve perspektive.

33. Imajući u vidu sva prethodna razmatranja, u nastavku ću preispitati – iz perspektive Direktive o uslugama u mjeri u kojoj su relevantne odredbe provele određeno potpuno usklađenje predmeta regulacije, kao što sam već spomenuo u točki 25. ovoga mišljenja – obvezu koju nalaže sporni talijanski propis u ovom predmetu da društva SOA imaju registrirano sjedište u Italiji kako bi mogla pružati usluge certificiranja u toj zemlji.

3. Analiza sporne obveze u svjetlu „zabranjenih zahtjeva“ u članku 16. Direktive o uslugama

34. Kao što je to Sud Europske unije već utvrdio u presudi Komisija/Italija ( 16 ), „zahtjev da poduzetnici […] moraju imati registrirano sjedište ili podružnicu na nacionalnom državnom području izravno se protivi slobodnom pružanju usluga, u mjeri u kojoj onemogućava poduzetnicima s poslovnim nastanom u drugim državama članicama pružanje usluga u navedenoj državi članici“.

35. S druge strane, sa stajališta jedinstvenog tržišta te kako bi se omogućilo postizanje njegovih ciljeva, pravo Unije također se protivi primjeni svih nacionalnih propisa kojima se više otežava pružanje usluga među državama članicama nego pružanje usluga unutar samo jedne države članice ( 17 ).

36. Navedena sudska praksa Suda Europske unije u vezi sa slobodnim pružanjem usluga sada se izražava u Direktivi o uslugama, a u njezinu članku 16. zakonodavac Unije „kodificirao“ je zahtjeve prema kojima države članice ne mogu uvjetovati pristup nekoj uslužnoj djelatnosti ili njezinu obavljanju na svojem državnom području pružateljima s poslovnim nastanom u drugoj državi članici. Konkretno, članak 16. stavak 2. navedene direktive sadrži primjerni popis takvih zahtjeva koje je Sud Europske unije u prošlosti već preispitao u različitim presudama.

37. U članku 16. stavku 2. Direktive o uslugama određuje se, među ostalim, da „[d]ržave članice ne smiju ograničiti slobodu pružanja usluga, ako pružatelj ima poslovni nastan u drugoj državi članici, namećući neki od sljedećih zahtjeva: (a) obvezu da pružatelj ima poslovni nastan na njihovom državnom području“.

38. Za razliku od članka 14. Direktive o uslugama, njezin članak 16. stavak 2. točka (a) ne poziva se na obvezu da pružatelj ima „registrirano sjedište“ na državnom području, već na „obvezu da pružatelj ima poslovni nastan na njihovom državnom području“. Međutim, dijelom zbog usporednosti s člankom 14. ( 18 ), priklanjam se mišljenju da se referencija na „poslovni nastan“ u članku 16. stavku 2. točki (a) Direktive o uslugama pojavljuje kao referencija koja također uključuje „registrirano sjedište“ u slučaju pravnih osoba ( 19 ).

39. Prema Priručniku o prenošenju Direktive o uslugama ( 20 ) (točka 7.1.3.4.), „članak 16. stavak 2. točka (a) tiče se zahtjeva koji obvezuju pružatelje usluga iz drugih država članica da se poslovno nastane u državi članici u kojoj namjeravaju pružati prekogranične usluge. Kao što to upućuje Sud EU‑a, takvi zahtjevi negiraju pravo pružanja prekograničnih usluga koje je zajamčeno u istome [članak 56. UFEU‑a], s obzirom na to da onemogućuju takvo pružanje usluga namećući obvezu da pružatelj mora raspolagati stalnom infrastrukturom u državi članici [odredišnoj]“.

40. Doista, članak 16. Direktive o uslugama primjenjuje se samo na pružatelje usluga s poslovnim nastanom u drugoj državi članici koji žele pružati svoje usluge u odredišnoj državi članici. Ako ih ta država članica obvezuje da za pružanje usluga u istoj imaju poslovni nastan, negira se isto pravo na pružanje usluga u nekoj državi članici uz istodobni poslovni nastan u drugoj ( 21 ). Smatram da se to ne odnosi samo na obvezu smještanja poslovnog nastana u državu u kojoj se pružaju usluge, već da je riječ o jednoj od pretpostavaka sadržanih u članku 16. stavku 2. točki (a) Direktive o uslugama, u mjeri u kojoj valja razmatrati što čini jedan od elemenata „stalne infrastrukture“ koju spominje članak 4. stavak 5. te direktive pri definiranju poslovnog nastana ( 22 ). Kao što je to Sud Europske unije već naveo u presudi Komisija/Italija ( 23 ), „što se tiče obveze […] da treba imati registrirano sjedište na nacionalnoj ili lokalnoj razini, treba upozoriti na to da, ako zahtjev za odobrenje čini ograničenje slobodnom pružanju usluga, zahtjev za stalni poslovni nastan u biti je sama negacija te slobode. Posljedično proizlazi da se članak [56. UFEU‑a], čiji je predmet upravo ukinuti ograničenja slobodnom pružanju usluga osoba koje nemaju poslovni nastan u državi članici na čijem se području to pružanje usluga treba ostvariti, lišava svakog korisnog učinka“ ( 24 ).

41. Prema tome, talijanski propis sadrži očito diskriminatorni zahtjev, koji je među izričito zabranjenima u članku 16. stavku 2. Direktive o uslugama, zbog toga što se društvima s poslovnim nastanom u drugim državama članicama onemogućuje pružanje usluga certificiranja u Italiji osim ako presele svoje sjedište u tu zemlju. Nakon izrečenog, još preostaje proučiti pitanje mogu li se uzeti u obzir razlozi za opravdanje mjere koja je predmet ovog postupka, a na koje se poziva talijanska vlada.

4. O mogućem opravdanju sporne mjere

42. Talijanska vlada poziva se na niz razloga koji, prema njezinu sudu, opravdavaju spornu mjeru. Konkretno, kao što upozorava, „ispravan rad i djelotvornost jedinstvenog sustava kvalifikacija zahtijeva kao preduvjet stalan nadzor […] koji se provodi pomoću opsežnih ovlasti nadzora i sankcioniranja […]. Takav sustav nadzora nužan je kako bi se osigurali javni interesi za koje je Sud Europske unije već smatrao da su važni razlozi koji mogu opravdati ograničavanje temeljnih sloboda, s obzirom na to da se uklapaju u kontekst zaštite korisnika usluga […], kao jamstvo da ne postoje trgovački ni financijski interesi koji bi mogli navesti društva SOA na nepristrana i diskriminatorna ponašanja. Takav nadzor ne tiče se samo dioničarskih struktura i upravljanja trgovačkim društvima, već se isto tako odnosi na njihove djelatnike i zaposlenike, koji na temelju talijanskog zakona moraju, svaki za sebe, pružati jamstva nepristranosti […] te ne smiju imati interese u poduzetnicima koji izvode javne ili privatne radove ili se na bilo koji način nalaze u nekom drugom položaju koji bi mogao sadržavati potencijalni sukob interesa“ (točke 37. do 39. očitovanja talijanske vlade).

43. U nastavku talijanska vlada izjavljuje da „nisu samo materijalna pravila ta koja uređuju djelatnost društava SOA, već i djelotvornost mehanizama za nadzor koji su odgovorni za očito važne razloge od javnog interesa: zaštitu krajnjih korisnika usluga, koju je Sud Europske unije već priznao, te svakako zaštitu javnog poretka i javne sigurnosti“ (točka 44.). Prema talijanskoj vladi, djelotvornost takvog nadzora ovisi o teritorijalnoj blizini nadzornika i nadziranoga kao i o mogućnosti uporabe prisilnih sredstava kojima država raspolaže.

44. Tijekom rasprave talijanska vlada pojasnila je da, time što je javna uprava posredni korisnik djelatnosti društava SOA, nadzor djelatnosti tih društava, u smislu prikazanom u prethodnoj točki, također postaje pitanje javnog poretka.

45. U konačnici, prema talijanskoj vladi, prijetnja javnoj sigurnosti i javnom poretku proizlazi iz prirode dužnosti koje obavljaju društva SOA: ona jamče neovisnost spomenutih poduzetnika u odnosu na pojedinačne interese njihovih klijenata kao i to da društva SOA nisu povezana s kriminalnim okruženjem – oba jamstva dobivaju posebnu važnost sa stajališta zaštite korisnika (posrednih ili neposrednih) njihovih usluga – te zahtijevaju strog nadzor. Prema njezinu sudu, djelotvornost tog nadzora ne bi se mogla osigurati da društva SOA nemaju registrirano sjedište u Italiji.

46. Članak 16. Direktive o uslugama u stavcima 1. i 3. doista nabraja niz razloga koji u određenim okolnostima mogu opravdati mjere koje država članica donese, a koje ograničavaju slobodu pružanja usluga pružateljima s poslovnim nastanom u drugoj državi članici. Među navedenim su razlozima javni poredak i javna sigurnost.

47. U tom smislu treba započeti podsjećanjem na ustaljenu praksu Suda Europske unije (donesenu u okviru primarnog prava) na temelju koje je neka očito diskriminirajuća mjera – kao što je ona kojom se bavimo u ovom predmetu, a koja se temelji na mjestu registriranog sjedišta pravne osobe koja pruža usluge – u skladu s pravom Unije samo ako se može osloniti na razloge u vezi s javnim poretkom, javnom sigurnošću i javnim zdravljem ( 25 ).

48. Smatram da u tom smislu – a čini se da to potvrđuje i članak 3. stavak 3. Direktive o uslugama – treba također tumačiti odredbe članka 16. stavka 1. trećeg podstavka i članka 16. stavka 3. te direktive. Stoga treba preispitati moguće opravdanje za spornu diskriminatornu mjeru u ovom predmetu (izričito zabranjenu člankom 16. stavkom 2. Direktive o uslugama) sa sastajališta javnog poretka i javne sigurnosti na koje se poziva talijanska vlada u svojim očitovanjima i na raspravi.

49. Znači, kao što je to već odlučio Sud Europske unije, među ostalim i u presudi Komisija/Španjolska ( 26 ), i na što je tijekom rasprave podsjetila Komisija, kako bi se kao opravdanje moglo pozvati na javni poredak i javnu sigurnost (pri čemu oba pojma treba strogo tumačiti), mora postojati stvarna i dovoljno ozbiljna prijetnja koja bi mogla ugroziti neki od temeljnih interesa društva ( 27 ).

50. Stoga, kako bi se razlozima javnog poretka i javne sigurnosti mogla opravdati neka mjera kao što je sporna mjera u predmetu ovog postupka, a koja diskriminatornim zahtjevom ometa slobodno pružanje usluga, potrebno je, kao prvo, identificirati temeljni interes talijanskog društva koji se želi zaštititi diskriminatornom mjerom te, kao drugo, taj interes treba biti stvarno i ozbiljno ugrožen ako se ta mjera ne primijeni.

51. U ovom predmetu ono što talijanska vlada navodi kao temeljni interes koji se treba zaštititi zahtjevom da se sjedišta društava koja pružaju usluge certificiranja moraju nalaziti u toj zemlji jest nužna zaštita korisnika usluga društava SOA, izravnih korisnika, odnosno poduzetnika koji traže dodjelu certifikata kako bi mogli sudjelovati u nadmetanjima za javne radove u skladu sa zahtjevima talijanskog zakonodavstva, kao i posrednih korisnika tih usluga, kao što su tijela koja dodjeljuju ugovore.

52. Čak i kad bi se moglo priznati da neka država članica, koristeći se marginom prosudbe koja joj se priznaje pri definiranju zahtjeva u vezi s javnim poretkom u skladu s njezinim nacionalnim potrebama ( 28 ), može identificirati zaštitu korisnika usluga certificiranja kao temeljni interes svojeg društva koji joj dopušta da se pozove na javni poredak i na javnu sigurnost kao razlog za opravdanje, ta okolnost sama po sebi ne bi bila dostatna za ocjenu da postoji razlog koji se tiče javnog poretka. Naime, u svakom slučaju istodobno bi trebao postojati i drugi element koji sudska praksa zahtijeva, a to je da bi dotični interes trebao biti stvarno i ozbiljno ugrožen kada se ne bi primijenila sporna mjera (u smislu uvodne izjave 41. Direktive o uslugama, da postoji „stvarna i dosta ozbiljna prijetnja“ koja ugrožava taj interes).

53. Prema talijanskoj vladi, da bi jedinstveni sustav za certificiranje ispravno funkcionirao, potreban je stalan nadzor, u svrhu zaštite interesa krajnjih korisnika usluga, a taj se nadzor ostvaruje pomoću provjera i sankcija, čija se djelotvornost može jamčiti samo ako društva SOA imaju registrirano sjedište u Italiji.

54. Prema mojem mišljenju, ne vjerujem da se u okolnostima kao što su one u ovom predmetu može tvrditi da bi zaštita krajnjih korisnika usluga certificiranja bila stvarno i ozbiljno ugrožena kada bi se registrirano sjedište društava SOA nalazilo u drugoj državi članici jer bi tada talijanskim vlastima bilo nemoguće obavljati djelotvorni nadzor djelatnosti tih poduzetnika i njihove neovisnosti u odnosu na pojedinačne interese njihovih klijenata.

55. Doista, nadzor se može provoditi nad bilo kojim poduzetnikom i sankcije se mogu nametnuti bilo kojem poduzetniku koji ima poslovni nastan ili pruža uslugu u nekoj državi članici, neovisno o mjestu u kojem se nalazi njegovo sjedište ( 29 ). Direktiva o uslugama u članku 28. i pratećim člancima sadrži odredbe u pogledu administrativne suradnje i međusobne uzajamne pomoći među državama članicama upravo zato da bi se osigurao nadzor pružatelja i njihovih usluga, kao što su to tijekom rasprave istaknule Komisija i švedska vlada. Te odredbe sadrže mogućnost da države članice međusobno razmjenjuju zahtjeve kako bi se mogli obavljati nadzor, inspekcije i istrage (članak 28. stavak 3. Direktive o uslugama).

56. Smatram da ta okolnost također pokazuje da mjera koja je predmet ovog slučaja u svakom slučaju nije nužna za postizanje željenog cilja, s obzirom na to da – kao što je to također istaknula Komisija u svojim očitavanjima i na raspravi – postoje manje ograničavajuća sredstva za postizanje tog cilja, a neka od njih izričito su predviđena u samoj Direktivi o uslugama.

57. U konačnici, slijedom svega navedenog, smatram da ne postoje razlozi javnog poretka i javne sigurnosti koji mogu opravdati spornu mjeru kao što je predmetna, a koja zahtijeva da društva SOA obvezno „moraju imati registrirano sjedište na državnom području Republike [Talijanske]“.

58. Posljedično, smatram da na prvo prethodno pitanje koje postavlja sud koji je uputio zahtjev treba odgovoriti tako da članak 16. Direktive o uslugama treba tumačiti na način da je protivan nacionalnoj odredbi kao što je sporna odredba u ovom predmetu, koja društvo koje želi pružati usluge certificiranja obvezuje da ima registrirano sjedište na području države članice odredišta.

V. Zaključak

59. Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, predlažem Sudu da Consigliu di Stato odgovori sljedeće: „1. Članak 16. Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu treba tumačiti na način da je protivan nacionalnoj odredbi kao što je sporna odredba u ovom predmetu, koja društvo koje želi pružati usluge certificiranja obvezuje da ima registrirano sjedište na državnom području države članice odredišta. 2. Djelatnosti certificiranja koje obavljaju ‚društva ovlaštena kao certifikacijska tijela’ (SOA) nisu izravno i posebno povezane s izvršavanjem javnih ovlasti.“

( 1 ) Izvorni jezik: španjolski

( 2 ) SL L 376, str. 36. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 47., str. 160.)

( 3 ) Preciznije rečeno, u presudi Duomo Gpa i dr., C‑357/10 do C‑359/10, EU:C:2012:283, Sud Europske unije nije preispitao sukladnost sporne norme u tom predmetu s odredbama Direktive o uslugama u pogledu slobode poslovnog nastana i slobodnog pružanja usluga, s obzirom na to da je smatrao da se Direktiva nije mogla primijeniti ratione temporis. Isto se dogodilo u presudi De Clerq i drugi, C‑315/13, EU:C:2014:2408. U presudi Femarbel, C‑57/12, EU:C:2013:517 nije se pristupilo pitanju o primjenjivosti članaka 14. do 18. te direktive, kao što je bio slučaj i s presudama Libert i drugi, C‑197/11 i C‑203/11, EU:C:2013:288 i Ottica New Line di Accardi Vincenzo, C‑539/11, EU:C:2013:591, s obzirom na to da se ta direktiva nije mogla primijeniti ratione materiae. U presudi OSA, C‑351/12, EU:C:2014:110 objavljeno je da se članak 16. navedene direktive ne može primijeniti na autorska prava i srodna prava na temelju odredaba iz njezina članka 17. točke 11. Konačno, u presudi Société fiduciaire nationale d’expertise comptable, C‑119/09, EU:C:2011:208 Sud Europske unije imao je priliku tumačiti članak 24. Direktive o uslugama, sadržan u poglavlju o kvaliteti usluga, ali isto se tako nisu razmatrali članci 14. do 18. te direktive.

( 4 ) Kao što je to upozorio nezavisni odvjetnik H. Mayras u svojem mišljenju od 13. studenoga 1974., u prvom predmetu u kojem se pristupilo tom pitanju, Van Binsbergen, 33/74, EU:C:1974:121, koji se odnosi na propis koji je nalagao jednom djelatniku u slobodnim zanimanjima obvezu da boravi u Nizozemskoj kako bi ondje mogao pružati usluge savjetnika, „takav zahtjev neizbježno stvara učinak […] prepreke tomu da savjetnik pruža usluge pojedinačnim osobama pred nizozemskim sudovima ako ima poslovni nastan u nekoj drugoj državi, a ne u Nizozemskoj. Stoga je protivna slobodnom pružanju usluga na zajedničkom tržištu“ (moje isticanje). Sud Europske unije potvrdio je takvo gledište u presudi Van Binsbergen, 33/74, EU:C:1974:1314, u kojoj se prvi put izjasnio da nacionalno zakonodavstvo ne može onemogućiti osobama koje imaju poslovni nastan na državnom području druge države članice da pružaju usluge namećući im kao zahtjev stalan boravak na njezinu području ako nacionalno zakonodavstvo na snazi ne postavlja nikakav poseban zahtjev za pružanje usluga. Vidjeti također, među ostalim, presude Komisija/Italija, C‑439/99, EU:C:2002:14, t. 30. i Komisija/Italija, C‑279/00, EU:C:2002:89, t. 17. te ondje navedenu sudsku praksu.

( 5 ) Rina SpA imatelj je 99% dionica društva SOA Rina, dok je društvo Rina Services SpA imatelj preostalih 1%.

( 6 ) Valja podsjetiti da su SOA‑e profitni poduzetnici koji se bave pružanjem usluga certificiranja. Dobivanje certifikata od nekog takvog poduzetnika nužan je uvjet kako bi zainteresirane osobe mogle sudjelovati u javnim natječajima za dodjelu ugovora o javnim radovima u skladu sa zahtjevima propisanima talijanskim zakonom. Navedeni zakonski propis nalaže, posebice, da su društva SOA zadužena za provjeru tehničke i financijske sposobnosti poduzetnikâ koji podliježu certificiranju te istinitosti i sadržaja izjava, certifikata i drugih isprava koje podnose osobe kojima se izdaju certifikati kao i za kontinuirano ispunjavanje zahtjeva koji se odnose na osobni položaj natjecatelja ili ponuditelja. Poduzetnici koji žele sudjelovati u postupcima za sklapanje ugovora o javnoj nabavi zakonski su obvezani koristiti se uslugama certificiranja koje pružaju društva SOA. U okviru svoje djelatnosti certificiranja, društva SOA imaju obvezu prenijeti odgovarajuće informacije tijelu Autorità per la vigilanza sui contratti pubblici di lavori, servizi e forniture, koje nadzire ispravnost djelatnosti certificiranja. Društva SOA mogu biti kažnjena u slučaju neispunjavanja obveza koje im nalažu nacionalni propisi na snazi.

( 7 ) Podsjećam da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, nakon što je određeno područje potpuno usklađeno u pravu Unije, bilo koja nacionalna mjera iz tog područja treba se promatrati u svjetlu odredaba iz akta za usklađivanje, a ne odredaba primarnog prava (vidjeti, među ostalim, presude Tedeschi/Denkavit, 5/77, EU:C:1977:144, t. 35.; Parfümerie‑Fabrik 4711, C‑150/88, EU:C:1989:594, t. 28.; Vanacker i Lesage, C‑37/92, EU:C:1993:836, t. 9.; Hedley Lomas, C‑5/94, EU:C:1996:205, t. 18.; Compassion in World Farming, C‑1/96, EU:C:1998:113, t. 47.; Komisija/Italija, C‑112/97, EU:C:1999:168, t. 54.; Monsees, C‑350/97, EU:C:1999:242, t. 24.; DaimlerChrysler, C‑324/99, EU:C:2001:682, t. 32.; National Farmers’ Union, C‑241/01, EU:C:2002:604, t. 48.; Linhart i Biffl, C‑99/01, EU:C:2002:618, t. 18.; Radlberger Getränkegesellschaft i S. Spitz, C‑309/02, EU:C:2004:799, t. 53.; Roby Profumi, C‑257/06, EU:C:2008:35, t. 14. i Lidl Magyarország, C‑132/08, EU:C:2009:281, t. 42. Vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika L. Geelhoeda od 4. srpnja 2002., EU:C:2002:419, zajedničko za predmete Komisija/Austrija, C‑221/00 i Sterbenz i Haug, C‑421/00, C‑426/00 i C‑16/01, t. 45., u kojemu nezavisni odvjetnik razotkriva određeni nedostatak u dosljednosti sudske prakse u odnosu na ovaj izuzeti slučaj (t. 44.)).

( 8 ) C‑384/08, EU:C:2010:133, t. 24.

( 9 ) C‑327/12, EU:C:2013:827, t. 48.

( 10 ) C‑327/12, EU:C:2013:827, t. 52.

( 11 ) Vidjeti sudsku praksu navedenu u bilješci 7.

( 12 ) C‑357/10 do C‑359/10, EU:C:2011:736, t. 61.

( 13 ) Naravno, do tog učinka dolazi samo u odnosu na usluge koje nisu isključene iz materijalnog područja primjene Direktive kojom se bavimo.

( 14 ) Među ostalim, Barnard, C.: „Unravelling the Services Directive”, Common Market Law Review 45, 2008., str. 382. i 383.

( 15 ) Prema mojem sudu, ovaj zaključak nimalo ne mijenja argument talijanske vlade prema kojem ono što u ovom predmetu onemogućava slobodno pružanje usluga jest drugi zahtjev koji nalaže sporni talijanski propis, o kojem se u postupku nije raspravljalo a quo, a na temelju kojeg društvo, kako bi moglo djelovati kao društvo SOA u Italiji, treba biti osnovano u obliku trgovačkog društva čiji je predmet poslovanja isključivo obavljanje djelatnosti certificiranja. S obzirom na to da treba cijelu svoju djelatnost posvetiti isključivo tom predmetu poslovanja, prema talijanskoj vladi, ne može se zamisliti da bi neko društvo moglo povremeno pružati usluge u tom području u Italiji iz mjesta gdje ima poslovni nastan, čak i kad bi on mogao biti izvan te zemlje. Bez obzira na okolnost da taj dodatni zahtjev na koji se poziva talijanska vlada nije predmet prethodnog pitanja koje je uputio Consiglio di Stato, u svakom slučaju smatram da zahtjev o „isključivosti“ i o povremenom karakteru usluga koje u Italiji može pružati društvo s poslovnim nastanom u drugoj državi članici nisu nužno nesukladni elementi, kao što to potvrđuje članak 25. stavak 1. drugi odlomak točka (b) Direktive o uslugama, kojim se nužno ne povezuje zahtjev o isključivosti samo s jednom od tih sloboda, uz isključenje one druge.

( 16 ) C‑279/00, EU:C:2002:89, t. 17.

( 17 ) Vidjeti presude Safir, C‑118/96, EU:C:1998:170, t. 23., i Komisija/Danska, C‑150/04, EU:C:2007:69, t. 38.

( 18 ) Kao što to ističe Cornils, usporednost postoji u onoj mjeri u kojoj se normativni sadržaj članaka 14. i 15. Direktive o uslugama – barem u vezi sa „zabranjenim“ zahtjevima ili zahtjevima „za procjenu“ sadržanima u tim propisima koji nisu specifično vezani za slobodu poslovnog nastana, a u koje autor uključuje zahtjeve u vezi s državljanstvom i boravištem iz članka 14. stavka 1. – tiče pružatelja usluga, bilo da imaju poslovni nastan u državi članici bilo da samo privremeno pružaju usluge u njoj. Upravo slijedom navedenog, članak 14. glasi „ne uvjetuju pristup uslužnoj djelatnosti ili obavljanje djelatnosti na svojem državnom području“, a ne „ne uvjetuju poslovni nastan na svojem državnom području“. Kao što to upozorava navedeni autor, zabranjeni zahtjevi upućeni državama članicama s obzirom na pružatelje usluga s poslovnim nastanom na njihovu području također se ne mogu primijeniti na pružatelje usluga koji u njima djeluju, ali koji imaju poslovni nastan u drugim državama članicama (Cornils, M.: „Artikel 9 – Genehmigungsregelungen”, u Schlachter i Ohler (izd.), Europäische Dienstleistungsrichtlinie. Nomos, Baden‑Baden, 2008., str. 173., stavak 11., i „Artikel 14 – Unzulässige Anforderungen”, ibidem, str. 239., odlomak 2.).

( 19 ) Vidjeti također Schmidt‑Kessel, M.: „Artikel 16 – Dienstleistungsfreiheit”, u Schlachter i Ohler (izd.), Europäische Dienstleistungsrichtlinie Nomos, Baden‑Baden, 2008., str. 274., odlomci 45. i 48., koji za potrebe tumačenja članka 16. stavka 1. trećeg podstavka točke (a) Direktive o uslugama u pogledu pravnih osoba izjednačuje državu članicu u kojoj te pravne osobe imaju poslovni nastan (niedergelassen) s mjestom u kojem imaju registrirano sjedište (Satzungssitz). Isto to je bila namjera i španjolskog zakonodavca prilikom sastavljanja Zakona 17/2009 od 23. studenoga o slobodnom pristupu uslužnim djelatnostima i njihovu obavljanju (službeni list BOE br. 283 od 24. studenoga 2009.), koji prenosi Direktivu o uslugama u španjolsko pravo (vidjeti posebice članak 5. u odnosu na članak 12. stavak 3. navedenog zakona).

( 20 ) Priručnik Komisije za prenošenju Direktive o uslugama (dostupna je inačica na španjolskom na http://ec.europa.eu/internal_market/services/docs/services‑dir/guides/handbook_es.pdf) nije pravno obvezujući instrument, ali može pomoći u tumačenju odredaba te direktive.

( 21 ) Vidjeti, među ostalim, presude Parodi, C‑222/95, EU:C:1997:345, t. 31.; Komisija/Njemačka, C‑493/99, EU:C:2001:578, t. 19.; Komisija/Italija, C‑279/00, EU:C:2002:89, t. 17. i Fidium Finanz, C‑452/04, EU:C:2006:631, t. 46.

( 22 ) Vidjeti presudu Komisija/Francuska, C‑334/94, EU:C:1996:90, t. 19., koja izjednačuje „sjedište“ i „glavni poslovni nastan“.

( 23 ) C‑439/99, EU:C:2002:14, t. 30.

( 24 ) Vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika S. Albera od 4. listopada 2001. u predmetu Komisija/Italija, C‑279/00, EU:C:2001:516, t. 30., u kojem je, u odnosu na zahtjev za registrirano sjedište ili podružnicu na državnom području Italije, kako bi bilo moguće imati poduzeće za privremeno zapošljavanje, upozorio da, „neovisno o tome je li riječ o poslovnom sjedištu ili o podružnici, u svakom slučaju radi se o stalnom poslovnom nastanu […] Zahtjevom o stalnom poslovnom nastanu kako bi se mogla obavljati neka gospodarska djelatnost u državi članici lišava se svakog korisnog učinka slobodno pružanje usluga, čiji je cilj upravo ukloniti ograničenja slobode pružanja usluga osoba koje nemaju poslovni nastan u državi o kojoj se radi“.

( 25 ) Vidjeti, među ostalim, presude Bond van Adverteerders, 352/85, EU:C:1988:196, t. 31. i 32.; Stichting Collectieve Antennevoorziening Gouda, C‑288/89, EU:C:1991:323, t. 11.; Komisija/Nizozemska, C‑353/89, EU:C:1991:325, t. 15.; Federación de Distribuidores Cinematográficos, C‑17/92, EU:C:1993:172, t. 15. i prateće; Ciola, C‑224/97, EU:1999:212, t. 13. i prateće; Komisija/Španjolska, C‑153/08, EU:C:2009:618, t. 37. i Blanco i Fabretti, C‑344/13 i C‑367/13, EU:C:2014:2311, t. 38.

( 26 ) C‑114/97, EU:C:1998:519, t. 46.

( 27 ) O tome što se smatra „temeljnim interesom društva“ vidjeti, primjerice, presude Van Duyn, 41/74, EU:C:1974:133, t. 17. (učlanjenje u udrugu ili organizaciju koja predstavlja mogući rizik za javnu sigurnost i javni poredak) i Calfa, C‑348/96, EU:C:1999:6, t. 22 (konzumiranje opijata). Vidjeti također uvodnu izjavu 41. Direktive o uslugama: „Pojam ‚javni [poredak]’ obuhvaća zaštitu od stvarne i dosta ozbiljne prijetnje nekome od temeljnih interesa društva i može posebno uključiti pitanja koja se odnose na ljudsko dostojanstvo, zaštitu maloljetnika i ranjivih odraslih osoba te dobrobit životinja. Slično tomu, pojam javne sigurnosti uključuje pitanja vezana uz javnu zaštitu“.

( 28 ) Vidjeti presudu Rutili, 36/75, EU:C:1975:137, t. 26.

( 29 ) Vidjeti sličnost s presudom Komisija/Španjolska, C‑114/97, EU:C:1998:519, t. 47.