ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
HR Službeni list Europske unije C 343/21

Zahtjev za prethodnu odluku koji je 13. svibnja 2016. uputio Corte suprema di cassazione (Italija) – Agenzia delle Entrate protiv Federal Express Europe Inc.

(Predmet C-273/16)

(2016/C 343/32)

Jezik postupka: talijanski

Sud koji je uputio zahtjev

Corte suprema di cassazione

Stranke glavnog postupka

Tužitelj: Agenzia delle Entrate

Tuženik: Federal Express Europe Inc.

Prethodna pitanja

Može li se članak 144. u vezi s člankom 86. stavkom 1. Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. (1) (koji odgovaraju čl. 14. st. 1. i 2. i čl. 11.B st. 3. Direktive Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. (2)) tumačiti na način da je jedini uvjet za neoporezivost u svrhu PDV-a povezanih usluga, koje se sastoje od usluga unutarnjeg prijevoza tzv. inbound – iz zračnih luka do odredišta, na području države članice, s klauzulom „franko odredište” – da je njihova vrijednost uračunata u poreznu osnovicu, bez obzira na njihovo stvarno oporezivanje na carini, pri uvozu robe; i treba li stoga zaključiti da se navedenim odredbama prava Unije protivi tumačenje internih odredbi čl. 9. st. 1. točke 2. u vezi s čl. 69. st. 1. Dekreta Predsjednika Republike br. 633 od 26. listopada 1972., u verziji koja se primjenjiva s obzirom na vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku, prema kojem, u svakom slučaju, pa tako i u slučaju uvoza koji se ne može oporezovati u svrhu PDV-a kao u ovom predmetu, s obzirom na to da je riječ o dokumentima i robi zanemarive vrijednosti – treba biti ispunjen dodatni uvjet da se na taj uvoz stvarno plaća PDV (i da je porez stvarno plaćen na carini) pri uvozu te robe; i to prema potrebi uzimajući također u obzir akcesornost usluga prijevoza u odnosu na glavnu uslugu (uvoz) i cilj pojednostavljivanja na kojem se temelje obje transakcije?

(1) Direktiva Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, svezak 1., poglavlje 9., str 120.).

(2) Šesta direktiva Vijeća 77/388/EEZ od 17. svibnja 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet – zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost: jedinstvena osnovica za razrezivanje (SL L 145, str. 1.).
HR Službeni list Europske unije C 326/16

Zahtjev za prethodnu odluku koji je 22. lipnja 2016. uputio Supreme Court of the United Kingdom (Ujedinjena Kraljevina) – MP protiv Secretary of State for the Home Department

(Predmet C-353/16)

(2016/C 326/28)

Jezik postupka: engleski

Sud koji je uputio zahtjev

Supreme Court of the United Kingdom

Stranke glavnog postupka

Tužitelj: MP

Tuženik: Secretary of State for the Home Department

Prethodno pitanje

Obuhvaća li definicija iz članka 2. točke (e), u vezi s člankom 15. točkom (b) Direktive Vijeća Europske unije 2004/83/EZ (1) stvarnu opasnost nastanka ozbiljne štete za tužiteljevo fizičko ili psihičko zdravlje u slučaju vraćanja u državu podrijetla, s obzirom na prethodno mučenje, nečovječno ili ponižavajuće postupanje za koje je odgovorna država podrijetla?

(1) Direktiva Vijeća 2004/83/EZ od 29. travnja 2004. o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita te o sadržaju odobrene zaštite (SL L 304, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 64.)
HR Službeni list Europske unije C 335/33

Zahtjev za prethodnu odluku koji je 31. svibnja 2016. uputio Bundesverwaltungsgericht (Austrija) – Corbin Opportunity Fund Lp i dr.

(Predmet C-309/16)

(2016/C 335/44)

Jezik postupka: njemački

Sud koji je uputio zahtjev

Bundesverwaltungsgericht

Stranke glavnog postupka

Tužitelji: Corbin Opportunity Fund Lp, Corbin Capital Partners, Redwood Drawdown Master Fund Lp, Redwood Opportunity Master Fund Ltd, Redwood Capital Management LLC, Pontus Holdings Ltd, RMF Financial Holdings Sàrl

Tuženik: FMA Österreichische Finanzmarktaufsichtsbehörde

Prethodna pitanja

1. Je li Direktiva 2014/59/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o uspostavi okvira za oporavak i sanaciju kreditnih institucija i investicijskih društava te o izmjeni Direktive Vijeća 82/891/EEZ i direktiva 2001/24/EZ, 2002/47/EZ, 2004/25/EZ, 2005/56/EZ, 2007/36/EZ, 2011/35/EU, 2012/30/EU i 2013/36/EU te uredbi (EU) br. 1093/2010 i (EU) br. 648/2012 Europskog parlamenta i Vijeća (1), osobito njezin članak 1. stavak 1. i članak 2. stavak 1. točka 2., u vremenskom i materijalnom pogledu primjenjiva u slučaju društva, poput onog u pitanju u glavnom postupku, koje je podvrgnuto postupku likvidacije koji je već započeo prije isteka roka za prenošenje direktive, na temelju odredaba predviđenih nacionalnim pravom, i koji se nastavlja nakon isteka roka za prenošenje, na temelju nacionalnih pravila kojima je prenesena navedena direktiva?

2. Priznaje li Direktiva 2014/59/EU vjerovnicima takvog društva podvrgnutog postupku likvidacije, koji su tijelu nadležnom za likvidaciju podnijeli zahtjev da ono „provjeri i zabrani” sklapanje određenih pravnih poslova (npr. sudsku nagodbu), koje je društvo podvrgnuto postupku likvidacije namjeravalo sklopiti ili je sklopilo s drugim vjerovnicima, prava koja mogu ostvariti u upravnom ili sudskom postupku?

(1) SL L 173, str. 190.
b)

na način da se ni načelu uzajamnog priznavanja iz članka 1. stavka 2. Okvirne odluke niti tekstu članka 3. točke 3. te okvirne odluke ne protivi to da država članica izvršenja provede konkretnu ocjenu od slučaja do slučaja, u okviru koje se može zahtijevati da se, kad je riječ o osobi koja se traži u okviru predaje poštuju iste pretpostavke kaznene odgovornosti kao i one koje su primjenjive na državljane države članice izvršenja, uzimajući u obzir njihovu dob u trenutku činjeničnog stanja i narav povrede koja im se stavlja na teret, odnosno eventualne prethodne sudske intervencije u državi članici izvršenja koje su dovele do mjere odgojne naravi, čak i ako te pretpostavke ne postoje u određenoj državi članici?
1.

Protivi li se: — članku 325. stavku 1. Ugovora o funkcioniranju Europske unije, kojim je propisano da države članice donose mjere za suzbijanje prijevare i svih drugih nezakonitih djelovanja koja su usmjerena protiv financijskih interesa Unije; — članku 2. stavku 1. u vezi s člankom 1. stavkom 1. točkom (b) Konvencije o zaštiti financijskih interesa Europskih zajednica (Konvencija PIF) i s člankom 2. stavkom 1. točkom (b) Odluke [Vijeća od 7. lipnja 2007. o sustavu vlastitih sredstava Europskih zajednica] 2007/436/EZ [Euratom], u skladu s kojim svaka država članica poduzima nužne mjere kako bi osigurala učinkovito kažnjavanje utaje poreza na dodanu vrijednost; — članku 47. stavcima 1. i 2. Povelje, kojim je zajamčeno pravo na djelotvoran pravni lijek pred zakonom prethodno ustanovljenim sudom, nacionalno zakonodavstvo u skladu s kojim se dokazi prikupljeni uporabom „posebnih istražnih metoda”, odnosno nadzorom telekomunikacija osoba kasnije optuženih za utaju poreza na dodanu vrijednost, ne smiju koristiti s obzirom na to da je njihovo izvođenje naložio nenadležan sud, uzimajući pri tome u obzir sljedeće pretpostavke: — prije toga (između jednog i tri mjeseca prije) zatražen je nadzor dijela tih telekomunikacija te ga je naložio isti sud, koji je u to vrijeme još uvijek bio nadležan; — određivanje predmetnog nadzora telekomunikacija (produljenja ranijeg nadzora telekomunikacija i nadzora novih telefonskih priključaka) zatraženo je od istog suda, koji više nije bio nadležan s obzirom na to da je njegova nadležnost neposredno prije toga prenesena na drugi sud; prvotni je sud usprkos činjenici da nije bio nadležan ispitao predmetni zahtjev i izdao nalog; — nakon toga (otprilike mjesec dana kasnije) ponovno je zatraženo određivanje nadzora istih telefonskih priključaka, a za što je tada nalog izdao za to nadležan sud; — niti jedan izdani nalog praktički nije obrazložen; — pravni propis kojim se nalaže prijenos nadležnosti bio je nejasan, doveo je do brojnih proturječnih sudskih odluka što je potaknulo Varhoven sad, otprilike dvije godine nakon zakonskog prijenosa nadležnosti i predmetnog nadzora telekomunikacija, da donese obvezujuću odluku o tumačenju; — sud pred kojim se vodi postupak u ovom predmetu nije ovlašten odlučivati o zahtjevima za određivanje uporabe posebnih istražnih metoda (nadzor telekomunikacija), međutim nadležan je odlučivati o zakonitosti provedenog nadzora telekomunikacija i utvrditi da nalog nije ispunjavao zakonske pretpostavke i stoga ne uzeti u obzir na taj način prikupljene dokaze; ta ovlast postoji samo ako je izdan valjan nalog za nadzor telekomunikacija; — korištenje tih dokaza (telefonski razgovori optuženika čiji je nadzor naložio sud koji je već prestao biti nadležan) od ključnog je značenja za odluku o pitanju odgovornosti osobe koja je djelovala kao vođa zločinačkog udruženja organiziranog s ciljem počinjenja kažnjivih djela iz zakona o porezu na dodanu vrijednost, odnosno kao poticatelj konkretnih kažnjivih djela, pri čemu je istoga moguće proglasiti krivim i osuditi samo ako se ti telefonski razgovori mogu upotrijebiti kao dokazi; u suprotnom bi ga valjalo pustiti na slobodu.
HR Službeni list Europske unije C 305/19

Žalba koju je 6. srpnja 2016. podnio Aughinish Alumina Ltd protiv presude Općeg suda (prvo prošireno vijeće) od 22. travnja 2016. u spojenim predmetima T-50/06 RENV II i T-69/06 RENV II: Irska i Aughinish Alumina Ltd protiv Europske komisije

(Predmet C-373/16 P)

(2016/C 305/28)

Jezik postupka: engleski

Stranke

Žalitelj: Aughinish Alumina Ltd („AAL”) (zastupnici: C. Little, C. Waterson, solicitors)

Druge stranke u postupku: Irska, Europska komisija

Zahtjev

Žalitelj od Suda zahtijeva da:

— ukine presudu Općeg suda od 22. travnja 2016. u predmetu T-69/06 RENV II.

— naloži Komisiji snošenje svih troškova koje je snosio AAL u ovom postupku.

Žalbeni razlozi i glavni argumenti

AAL navodi dva žalbena razloga protiv presude Općeg suda.

Prvi žalbeni razlog: pogreška koja se tiče prava u ocjeni izvanrednih okolnosti; povreda načela legitimnih očekivanja; nedostatak u obrazloženju.

AAL navodi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava u svojoj ocjeni legitimnih očekivanja, osobito prilikom analize postojanja „izvanrednih okolnosti”. Taj žalbeni razlog sastoji se od četiri dijela:

Prvi dio: Opći sud počinio je pogrešku u odnosu na doseg i učinak presude Suda u predmetu C-272/12 P, Komisija/Irska i dr.

Drugi dio: Opći sud počinio je pogrešku time što je ocijenio da položaj društva AAL treba razlikovati od položaja u predmetu 223/85, RSV/Komisija.

Treći dio: Opći sud počinio je pogrešku time što je sudsku praksu iz predmeta Demesa (C-183/02 P i C-187/02 P, Demesa i Territorio Histórico de Álava/Komisija) protumačio tako da su njome okončana legitimna očekivanja društva AAL da neće doći do povrata.

Četvrti dio: Opći sud počinio je pogrešku time što je propustio pristupiti uravnoteživanju javnih i privatnih interesa. Time je Opći sud povrijedio načelo zaštite legitimnih očekivanja te je svoju pogrešku uvećao i nedostatnim obrazloženjem.

Drugi žalbeni razlog: Pogreška koja se tiče prava u tumačenju članka 1. točke (b) podtočke (i) Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 (1).

AAL navodi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je naznačio i primijenio uvjete prema kojima se potpora kvalificira kao postojeća potpora. AAL osobito navodi da je Opći sud počinio pogrešku prilikom tumačenja članka 1. točke (b) podtočke (i) Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999.

(1) Uredba Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka 93. Ugovora o EZ-u

SL L 83, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.)
(c)

s druge strane, talijansko nacionalno pravno uređenje (članak 3. stavak 7. Zakonodavne uredbe br. 261 iz 1999. i članak 1. stavak 276. Zakona br. 190. od 23. prosinca 2014., tzv. Zakon o stabilnosti) obvezuje nacionalno regulatorno tijelo da, u određenom roku, svaki put kad pružatelj usluge to od njega zatraži pozivajući se na „postojanje posebnih okolnosti povezanih s infrastrukturom ili zemljopisnim uvjetima na područjima gustoće naseljenosti manje od 200 stanovnika po kvadratnom kilometru”, odobri to izuzeće, čak i kad te okolnosti nisu iznimne i tiču se velikog dijela nacionalne populacije (do jedne četvrtine populacije, slijedom čega je, s obzirom na to da je riječ o područjima manje gustoće naseljenosti, u pitanju znatno veći udio državnog područja)?
(d)

Od kakve bi važnosti za ocjenu pitanja treba li se primatelja dividendi smatrati stvarnim vlasnikom bilo to da sud koji je uputio zahtjev, nakon što je utvrdio činjenice u slučaju, zaključi da primatelj – s obzirom na to da nije bio ugovorno ili pravno obvezan primljene kamate prenijeti na drugu osobu – nije imao „puno” pravo na „korištenje i uporabu” kamata kako se to navodi u komentarima iz 2014. na predložak porezne konvencije OECD-a iz 1977. godine?
1.3.

Ako se komentari iz 2003. mogu ugraditi u tumačenje, je li preduvjet za to da se društvo ne smatra stvarnim vlasnikom u smislu Direktive 2003/49/EZ to da je konkretno došlo do prijenosa sredstava na one osobe koje država članica u kojoj je isplatitelj kamata rezident smatra stvarnim vlasnicima kamata o kojima je riječ i ako da, je li dodatan preduvjet to da se konkretan prijenos odvio nedugo nakon isplate kamata i/ili izvršio u obliku isplate kamata? 1.3.1. Od kakve bi važnosti u vezi s time bilo to da se za zajam koristi vlasnički kapital, da se kamate o kojima je riječ pribroje glavnici (kapitalizirane kamate), da je primatelj kamata naknadno izvršio prijenos unutar grupe na svoje matično društvo koje je rezident u istoj državi kako bi u skladu s mjerodavnim pravilima u predmetnoj državi zaradu prilagodio u porezne svrhe, da se predmetne kamate naknadno prenesu u vlasnički kapital društva zajmoprimca, da je primatelj kamata imao ugovornu ili pravnu obvezu prenijeti kamate na drugu osobu i da su većina osoba koje država u kojoj je osoba koja plaća kamate rezident smatra „stvarnim vlasnicima” kamata rezidenti u drugim državama članicama ili drugim državama s kojima je Danska sklopila konvenciju o sprječavanju dvostrukog oporezivanja, tako da na temelju toga u danskom poreznom zakonodavstvu ne bi postojala osnova za porez po odbitku da su te osobe zajmodavci i prema tome izravno dobivaju kamate?
1.3.

Ako se komentari iz 2003. mogu ugraditi u tumačenje, je li preduvjet za to da se društvo ne smatra stvarnim vlasnikom u smislu Direktive 2003/49/EZ to da je konkretno došlo do prijenosa sredstava na one osobe koje država članica u kojoj je isplatitelj kamata rezident smatra stvarnim vlasnicima kamata o kojima je riječ i ako da, je li dodatan preduvjet to da se konkretan prijenos odvio nedugo nakon isplate kamata i/ili izvršio u obliku isplate kamata? 1.3.1. Od kakve bi važnosti u vezi s time bilo to da se za zajam koristi vlasnički kapital, da se kamate o kojima je riječ pribroje glavnici (kapitalizirane kamate), da je primatelj kamata naknadno izvršio prijenos unutar grupe na svoje matično društvo koje je rezident u istoj državi kako bi u skladu s mjerodavnim pravilima u predmetnoj državi zaradu prilagodio u porezne svrhe, da se predmetne kamate naknadno prenesu u vlasnički kapital društva zajmoprimca, da je primatelj kamata imao ugovornu ili pravnu obvezu prenijeti kamate na drugu osobu i da su većina osoba koje država u kojoj je osoba koja plaća kamate rezident smatra stvarnim vlasnicima kamata rezidenti u drugim državama članicama ili drugim državama s kojima je Danska sklopila konvenciju o sprječavanju dvostrukog oporezivanja, tako da na temelju toga u danskom poreznom zakonodavstvu ne bi postojala osnova za porez po odbitku da su te osobe zajmodavci i prema tome izravno dobivaju kamate?
HR Službeni list Europske unije C 270/33

Zahtjev za prethodnu odluku koji je 30. svibnja 2016. uputio High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) (Ujedinjena Kraljevina) – American Express Co. protiv The Lords Commissioners of Her Majesty’s Treasury

(Predmet C-304/16)

(2016/C 270/37)

Jezik postupka: engleski

Sud koji je uputio zahtjev

High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court)

Stranke glavnog postupka

Tužitelj: American Express Co.

Tuženik: The Lords Commissioners of Her Majesty’s Treasury, Diners Club International Limited, MasterCard Europe S.A.

Prethodna pitanja

1. Primjenjuje li se zahtjev iz članka 1. stavka 5. i članka 2. stavka 18. Uredbe (EU) 2015/751 (1) (u nastavku: IFR) da se trostrana kartična platna shema koja izdaje platne instrumente na temelju kartica s co-branding partnerom ili putem zastupnika smatra četverostranom kartičnom platnom shemom samo ako co-branding partner ili zastupnik djeluje kao „izdavatelj” u smislu članka 2. stavka 2. i uvodne izjave 29. IFR-a (naime, kada je navedeni partner ili zastupnik u ugovornom odnosu s platiteljem, kojim se obvezuje platitelju dati platni instrument za iniciranje i obradu platiteljevih platnih transakcija na temelju kartica)?

2. Ako je odgovor na prvo pitanje negativan, jesu li članak 1. stavak 5. i članak 2. stavak 18. IFR-a nevaljani u dijelu u kojem određuju da se takvi dogovori smatraju četverostranom kartičnom platnom shemom, na temelju: (a) nepostojanja obrazloženja u skladu s člankom 296. UFEU-a; (b) očite pogreške u ocjeni; i/ili (c) povrede načela proporcionalnosti?

(1) Uredba (EU) 2015/751 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2015. o međubankovnim naknadama za platne transakcije na temelju kartica. (SL L 123, str. 1.)
1.

Treba li članke 49. i 54. UFEU-a tumačiti na način da im je protivan regionalni porez u pogledu kojeg se tvrdi da se njime oporezuje šteta za okoliš koja nastaje upotrebom poslovnih prostora i elemenata namijenjenih poslovnoj djelatnosti i trgovini koji se obavljaju u trgovačkim centrima s velikom površinom prodajnog prostora i parkirališta, pod uvjetom da javni prodajni prostor ima površinu veću od 500 m2, ali se ubire neovisno o tome je li stvarna lokacija tih trgovačkih centara izvan ili unutar utvrđenog gradskog područja i pritom ga u većini slučajeva snose poduzetnici iz drugih država članica, s obzirom na to da (i) njemu u biti ne podliježu trgovci koji imaju nekoliko trgovina, bez obzira na to kolika je njihova ukupna površina javnog prodajnog prostora, pod uvjetom da svaki pojedinačno nema površinu javnog prodajnog prostora veću od 500 m2, pa čak i ako jedan ili više njih prelazi taj prag, ali porezna osnovica ne prelazi 2 000 m2, dok s druge strane tom porezu podliježu trgovci s jednim jedinim trgovačkim centrom kojemu površina javnog prodajnog prostora prelazi te pragove i (ii) da se, nadalje, ne primjenjuje na trgovačke centre koji se isključivo bave prodajom strojeva, vozila, alata i industrijskih zaliha; građevinskog materijala, sanitarne opreme, vrata i prozora isključivo poslovnim subjektima; namještaja u pojedinačnim, tradicionalnim i specijaliziranim trgovinama; automobila u izložbenim prostorima ovlaštenih distributera i autoservisima; rasadnog materijala za vrtove i uzgoj i motornog goriva, bez obzira na to kolika ime je ukupna javna prodajna površina?
1.

Treba li članke 49. i 54. UFEU-a tumačiti na način da im je protivan regionalni porez koji se primjenjuje na poslovanje velikih trgovačkih centara s korisnom površinom prodajnih i izložbenih prostora od 4 000 m2 ili većom zbog njihova učinka na to područje, okoliš i strukturu trgovine u gradskim sredinamate regije, i to neovisno o tome nalaze li se ti centri izvan ili unutar utvrđenih gradskih područja, pri čemu ga u većini slučajeva snose poduzetnici iz drugih država članica, s obzirom na to da se on (i) ne odnosi na trgovce koji imaju nekoliko pojedinačnih trgovina ili više trgovina zajedno s korisnom površinom prodajnih i izložbenih prostora manjom od 4 000 m2, bez obzira na to kolika je ukupna korisna površina prodajnih i izložbenih prostora svih njihovih trgovina i (ii) da se ne primjenjuje na pojedinačne velike trgovačke centre s korisnom površinom prodajnih i izložbenih prostora koja ne prelazi 10 000 m2 ako se isključivo bave djelatnostima vrtnih centara, prodaje vozila, građevinskog materijala, strojeva i industrijskih zaliha?
1.

Treba li članke 49. i 54. UFEU-a tumačiti na način da im je protivan regionalni porez koji se primjenjuje na upotrebu pojedinačnih, velikih trgovačkih prostora s površinom prodajnog prostora od 2 500 m2 ili većom zbog učinka koji mogu imati na to područje, okoliš i strukturu trgovine u gradskim sredinama te regije, i to – kako je predviđeno zakonom – neovisno o tome nalaze li se ti centri izvan ili unutar utvrđenih gradskih područja, pri čemu ga u praksi uglavnom snose poduzetnici iz drugih država članica, s obzirom na to da se on (i) ne odnosi na trgovce koji imaju više trgovina s površinom prodajnog prostora manjom od 2 500 m2, bez obzira na to kolika je ukupna površina prodajnih prostora svih njihovih trgovina (ii) izuzima od oporezivanja velike trgovačke centre s više trgovina, (iii) isključuje od oporezivanja pojedinačne trgovine specijalizirane za prodaju vrtne opreme, vozila, građevinskog materijala, strojeva i industrijskih zaliha i (iv) na pojedinačne trgovine koje su u biti specijalizirane za prodaju namještaja, sanitarne opreme, vrata i prozora i trgovine „uradi sam” primjenjuje porez samo na 40 % njihove neto porezne osnovice?
1.

Treba li članke 49. i 54. UFEU-a tumačiti na način da im je protivan regionalni porez koji se primjenjuje na poslovanje velikih trgovačkih centara s korisnom površinom prodajnih i izložbenih prostora od 4 000 m2 ili većom zbog njihova učinka na to područje, okoliš i strukturu trgovine u gradskim sredinama te regije, i to neovisno o tome nalaze li se ti centri izvan ili unutar utvrđenih gradskih područja, pri čemu ga u većini slučajeva snose poduzetnici iz drugih država članica, s obzirom na to da se on (i) ne odnosi na trgovce koji imaju nekoliko pojedinačnih trgovina ili više trgovina zajedno s korisnom površinom prodajnih i izložbenih prostora manjom od 4 000 m2, bez obzira na to kolika je ukupna korisna površina prodajnih i izložbenih prostora svih njihovih trgovina i (ii) da se ne primjenjuje na pojedinačne velike trgovačke centre s korisnom površinom prodajnih i izložbenih prostora koja ne prelazi 10 000 m2 ako se isključivo bave djelatnostima vrtnih centara, prodaje vozila, građevinskog materijala, strojeva i industrijskih zaliha?
1.

Treba li članke 49. i 54. UFEU-a tumačiti na način da im je protivan regionalni porez u pogledu kojeg se tvrdi da se njime oporezuje šteta za okoliš koja nastaje upotrebom poslovnih prostora i elemenata namijenjenih poslovnoj djelatnosti i trgovini koji se obavljaju u trgovačkim centrima s velikom površinom prodajnog prostora i parkirališta, pod uvjetom da javni prodajni prostor ima površinu veću od 500 m2, ali se ubire neovisno o tome je li stvarna lokacija tih trgovačkih centara izvan ili unutar utvrđenog gradskog područja i pritom ga u većini slučajeva snose poduzetnici iz drugih država članica, s obzirom na to da (i) njemu u biti ne podliježu trgovci koji imaju nekoliko trgovina, bez obzira na to kolika je njihova ukupna površina javnog prodajnog prostora, pod uvjetom da svaki pojedinačno nema površinu javnog prodajnog prostora veću od 500 m2, pa čak i ako jedan ili više njih prelazi taj prag, ali porezna osnovica ne prelazi 2 000 m2, dok s druge strane tom porezu podliježu trgovci sa samo jednim trgovačkim centrom kojemu površina javnog prodajnog prostora prelazi te pragove i (ii) da se, nadalje, ne primjenjuje na trgovačke centre koji se isključivo bave prodajom strojeva, vozila, alata i industrijskih zaliha; građevinskog materijala, sanitarne opreme, vrata i prozora isključivo poslovnim subjektima; namještaja u pojedinačnim, tradicionalnim i specijaliziranim trgovinama; automobila u izložbenim prostorima ovlaštenih koncesionara i autoservisima; rasadnog materijala za vrtove i uzgoj i motornog goriva, bez obzira na to kolika im je ukupna javna prodajna površina?