3.

Treći tužbeni razlog temelji se na činjenici da je Vijeće pogrešno primijenilo pravo i pogrešno utvrdilo činjenice kada je protiv tužitelja donijelo Odluku Vijeća 2013/661/ZVSP od 15. studenog 2013. i Provedbenu uredbu Vijeća (EU) br. 1154/2013 od 15. studenog 2013., zbog sljedećih razloga: — konkretan razlog za stavljanje na popis Post Bank Iran je neutemeljen. Tužitelj je jasno opovrgnuo da je pružio financijsku podršku iranskoj vladi. Štoviše, tužitelj nije pružio nuklearnu podršku Iranu. Stoga uvjeti iz članka 20. stavka 1. točke (c) Odluke Vijeća 2010/413/ZVSP (kako je izmijenjen člankom 1. stavkom 7. Odluke Vijeća 2012/35/ZVSP od 23. siječnja 2012., člankom 1. stavkom 8. Odluke Vijeća 2012/635/ZVSP od 15. listopada 2012. i člankom 1. stavkom 2. Odluke Vijeća 2012/829/ZVSP od 21. prosinca 2012.) i uvjeti iz članka 23. stavka 2. točke (d) Uredbe Vijeća (EU) br. 267/2012 (kako je zatim izmijenjen člankom 1. stavkom 11. Uredbe Vijeća 1263/2012 od 21. prosinca 2012.) nisu ispunjeni. — uvodeći sankcije protiv Post Bank Iran samo zato što je društvo u državnom vlasništvu, Vijeće je diskriminiralo tužitelja naspram drugih iranskih društava u državnom vlasništvu protiv kojih nisu uvedene sankcije. Postupivši na taj način, Vijeće je povrijedilo načela jednakosti, nediskriminacije i dobrog upravljanja. — Vijeće nije na odgovarajući način obrazložilo odluku za zadržavanje tužitelja na popisu subjekata protiv kojih su uvedene sankcije. Pozivajući se na „utjecaj mjera u kontekstu političkih ciljeva Unije” Vijeće je propustilo pobliže navesti vrstu utjecaja o kojem je riječ i kako bi se mjerama ostvario taj utjecaj. — zadržavši tužitelja na popisu društava protiv kojih su uvedene sankcije, Vijeće je zloporabilo svoje ovlasti. Vijeće je u u praksi odbilo postupiti u skladu s presudom Općeg suda u predmetu T-13/11. Vijeće je narušilo institucionalnu strukturu Europske unije i tužiteljevo pravo na sudsku zaštitu i provedbu sudskih odluka. Vijeće je također izbjeglo vlastite odgovornosti i obveze iz Odluke Vijeća 2013/661/ZVSP od 15. studenoga 2013. i Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 1154/2013 od 15. studenoga 2013., kako ih je Vijeću jasno naznačio Opći sud u gore navedenoj presudi. — Vijeće je povrijedilo načelo legitimnih očekivanja ne poštujući presudu Suda u kojoj je Vijeće bilo stranka protiv tužitelja i u kojoj je ono izgubilo spor time što nije poštovalo čak ni razloge i obrazloženje presude, time što je donijelo pogrešan zaključak o tužiteljevom poslovanju i njegovoj navodnoj ulozi u odnosu na iransku vladu, time što nije niti u najmanjoj mjeri ispitalo tužiteljevu stvarnu ulogu i poslovanje u Iranu iako je to u presudi Suda bilo naznačeno kao značajan aspekt režima sankcija EU-a protiv Irana i time što je ostavilo na snazi sankcije i nakon 20. siječnja 2014., kao datuma na koji je EU odobrila profitne djelatnosti za Iran jer se više ne smatra da Iran sudjeluje u aktivnostima širenja nuklearnog oružja. — Vijeće je povrijedilo načelo proporcionalnosti. Sankcije su usmjerene protiv iranskih aktivnosti širenja nuklearnog oružja. Vijeće nije i ne može utvrditi da je tužitelj izravno ili neizravno pružao podršku širenju nuklearnog oružja u Iranu. Ono čak više ni ne tvrdi da tužitelj posebno doprinosi širenju nuklearnog oružja u Iranu. S obzirom na to da sankcije nisu utjecale na širenje nuklearnog oružja, cilj sankcija ne opravdava poništenje koristi koje tužitelj ostvaruje na temelju presude Suda i pritisak koje one stvaraju na cjelokupni sustav sudske zaštite u EU-u, a pogotovo ne opravdava povredu tužiteljevog prava na vlasništvo i obavljanje poslovne djelatnosti. Činjenica da je Vijeće 20. siječnja 2014. donijelo uredbu o ukidanju određenih sankcija na temelju priznanja da Iran ne sudjeluje u aktivnostima širenja nuklearnog oružja osnažuje taj zaključak.