ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Predmet C‑646/15

Trustees of the P Panayi Accumulation & Maintenance Settlements

protiv

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio First‑tier Tribunal (Tax Chamber))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Izravno oporezivanje – Sloboda poslovnog nastana – Slobodno pružanje usluga – Slobodno kretanje kapitala – ‚Trust’ – ‚Trusteeji’ – Ostale pravne osobe – Pojam – Porez na kapitalnu dobit povezanu s imovinom koju drži trust na osnovi prijenosa porezne rezidentnosti trusteejâ u drugu državu članicu – Određivanje iznosa poreza u trenutku tog prijenosa – Plaćanje poreza bez odgađanja – Opravdanje – Proporcionalnost”

Sažetak – Presuda Suda (prvo vijeće) od 14. rujna 2017.

Slobodno kretanje osoba–Sloboda poslovnog nastana–Odredbe Ugovora–Područje primjene–Pojam–Ostale pravne osobe–Trust koji ima prava i obveze koje mu omogućuju da djeluje kao pravna osoba i koji obavlja stvarnu gospodarsku djelatnost–Uključenost (čl. 54. UFEU‑a) Slobodno kretanje osoba–Sloboda poslovnog nastana–Odredbe Ugovora–Područje primjene–Prijenos sjedišta stvarne uprave društva osnovanog na temelju nacionalnog prava u drugu državu članicu–Porezni propisi primjenjivi prilikom prijenosa–Uključenost (čl. 49. UFEU‑a i 54. UFEU‑a) Slobodno kretanje osoba–Sloboda poslovnog nastana–Ograničenja–Porezno zakonodavstvo–Prijenos sjedišta većine trusteeja trusta osnovanog na temelju nacionalnog prava u drugu državu članicu–Nacionalni propisi u skladu s kojima se oporezuje neostvarena kapitalna dobit povezana s imovinom koju drži trust–Nepostojanje mogućnosti odgođenog plaćanja poreza–Nedopuštenost (čl. 49. UFEU‑a)
Predmet C‑633/15

London Borough of Ealing

protiv

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio First‑tier Tribunal (Tax Chamber))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Direktiva 2006/112/EZ – Izuzeće isporuka usluga koje su usko povezane sa sportom – Članak 133. – Isključenje izuzeća u slučaju opasnosti od narušavanja tržišnog natjecanja na štetu komercijalnih poduzeća koja podliježu PDV‑u – Isporuke usluga koje pružaju neprofitni subjekti javnog prava”

Sažetak – Presuda Suda (četvrto vijeće) od 13. srpnja 2017.

Usklađivanje poreznih zakonodavstava–Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost–Izuzeća–Izuzeća koja se odnose na određene aktivnosti od javnog interesa–Isporuka usluga koje su usko povezane sa sportom ili fizičkim odgojem–Isključenje izuzeća u slučaju opasnosti od narušavanja tržišnog natjecanja–Subjekti javnog prava koji isporučuju te usluge–Nacionalni propis kojim se predviđa primjena tog isključenja na navedene subjekte javnog prava–Dopuštenost (Direktiva Vijeća 2006/112, čl. 132. st. 1. t. (m) i čl. 133. st. 1. i st. 2. t. (d)) Usklađivanje poreznih zakonodavstava–Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost–Izuzeća–Izuzeća koja se odnose na određene aktivnosti od javnog interesa–Isporuka usluga koje su usko povezane sa sportom ili fizičkim odgojem–Isključenje izuzeća u slučaju opasnosti od narušavanja tržišnog natjecanja–Neprofitni subjekti javnog prava koji isporučuju te usluge–Nacionalni propis kojim se predviđa primjena navedenog isključenja samo na neprofitne subjekte javnog prava–Nedopuštenost (Direktiva Vijeća 2006/112, čl. 132. st. 1. t. (m) i čl. 133. st. 1. i st. 2. t. (d))
Komisija, kako bi ispitala mjeru na temelju članka 106. stavka 2. UFEU‑a, ne mora ispitati poštovanje uvjeta utvrđenih sudskom praksom Altmark, posebice njezina drugog i četvrtog uvjeta. Do nadzora nad poštovanjem uvjeta utvrđenih tom sudskom praksom dolazi prije, odnosno prilikom razmatranja pitanja treba li mjere o kojima je riječ kvalificirati kao državne potpore. To pitanje, naime, prethodi onom kojem je svrha provjeriti, ako je to slučaj, je li nespojiva potpora ipak potrebna za obavljanje zadaće povjerene korisniku predmetne mjere na temelju članka 106. stavka 2. UFEU‑a.

Nasuprot tomu, uvjete utvrđene sudskom praksom Altmark više ne treba primjenjivati kad Komisija – nakon što je utvrdila da neku mjeru treba kvalificirati kao potporu, osobito zbog toga što poduzeće koje se njome koristi ne može proći test usporedbe s tipičnim poduzetnikom, dobro vođenim i odgovarajuće opremljenim kako bi mogao ispuniti tražene zahtjeve javne usluge – ispituje može li se ta potpora opravdati na temelju članka 106. stavka 2. UFEU‑a.

(t. 33.‑35.)
Predmet C‑580/15

Maria Eugenia Van der Weegen i dr.

protiv

Belgische Staat

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio rechtbank van eerste aanleg West‑Vlaanderen, afdeling Brugge)

„Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 56. UFUE‑a – Članak 36. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru – Porezno zakonodavstvo – Porez na dohodak – Porezno oslobođenje za kamate što su ih platile banke koje ispunjavaju određene zakonske uvjete – Neizravna diskriminacija – Banke sa sjedištem u Belgiji i banke sa sjedištem u nekoj drugoj državi članici”

Sažetak – Presuda Suda (peto vijeće) od 8. lipnja 2017.

Slobodno pružanje usluga – Ograničenja – Porezno zakonodavstvo – Mjera koja se jednako primjenjuje na sve usluge – Nacionalni propis koji primjenjivo porezno oslobođenje pridržava samo za primitke od štednih depozita položenih kod pružatelja bankovnih usluga koji ispunjavaju uvjete svojstvene isključivo nacionalnom tržištu – Nedopuštenost

(čl. 56. UFEU‑a; Sporazum o EGP‑u, čl. 36.)

Članak 56. UFEU‑a i članak 36. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. treba tumačiti na način da im se protivi nacionalno zakonodavstvo poput onoga u glavnom postupku, kojim se uspostavlja nacionalni sustav poreznih oslobođenja, ako taj sustav – unatoč tome što se jednako primjenjuje na primitke od štednih depozita položenih kod pružatelja bankovnih usluga sa sjedištem u Belgiji ili u nekoj drugoj državi članici Europskog gospodarskog prostora – uvjetuje pristup bankovnom tržištu pružateljima usluga sa sjedištem u drugim državama članicama, što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

U predmetnom slučaju zakonodavstvom o kojem je riječ u glavnom postupku uspostavlja se porezni sustav koji se bez razlike primjenjuje na primitke od štednih depozita što ih isplaćuju banke sa sjedištem u Belgiji i banke sa sjedištem u nekoj drugoj državi članici.

Međutim, čak i nacionalno zakonodavstvo koje se jednako primjenjuje na sve usluge, bez obzira na mjesto poslovnog nastana njihovih pružatelja, može predstavljati ograničenje slobode pružanja usluga jer korist od određene pogodnosti pridržava samo za one korisnike koji ispunjavaju određene uvjete de facto svojstvene nacionalnom tržištu, isključujući na taj način iz uživanja spomenute pogodnosti one korisnike u bitnome sličnih usluga koji ne udovoljavaju specifičnim uvjetima predviđenima u navedenom zakonodavstvu. Spomenuto zakonodavstvo doista utječe na položaj korisnika usluga kao takav i stoga može odvratiti od korištenja uslugama koje nude određeni pružatelji jer te usluge ne udovoljavaju uvjetima koji su njime propisani, uvjetujući na taj način pristup tržištu (vidjeti u tom smislu presude od 10. svibnja 1995., Alpine Investments, C‑384/93, EU:C:1995:126, t. 26. do 28. i 35. do 38. i od 10. studenoga 2011., Komisija/Portugal, C‑212/09, EU:C:2011:717, t. 65. i navedenu sudsku praksu).

(t. 28., 29., 45. i izreka)
Članke 49. i 56. UFEU‑a, kako su protumačeni osobito u presudi od 30. travnja 2014., Pfleger i dr. (C‑390/12, EU:C:2014:281), u vezi s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima valja tumačiti na način da im se ne protivi nacionalno postupovno uređenje u skladu s kojim je u okviru upravno‑kaznenih postupaka sud koji odlučuje o usklađenosti propisa koji ograničava temeljnu slobodu Europske unije, poput slobode poslovnog nastana ili slobode pružanja usluga unutar Unije, s pravom Unije dužan po službenoj dužnosti ispitati elemente predmeta u kojem odlučuje u okviru ispitivanja postojanja upravnih prekršaja, ako to uređenje ne dovodi do toga da je taj sud dužan nadomjestiti nadležna tijela predmetne države članice koja su obvezna podnijeti dokaze koji su navedenom sudu potrebni za provjeru opravdanosti tog ograničenja.

U predmetnom slučaju iz odredbi nacionalnog prava navedenih u točkama 3. do 5. i 12. do 20. ove presude proizlazi da se protiv odluka upravnih tijela može podnijeti tužba za poništenje zbog nezakonitosti upravnim sudovima, pri čemu potonji odlučuju o meritumu tih tužbi. Sud je po službenoj dužnosti dužan ispitati elemente predmeta o kojem odlučuje u granicama svoje nadležnosti, uzimajući u istoj mjeri u obzir olakotne i otegotne okolnosti. U okviru tih postupaka upravno tijelo koje je primijenilo upravnu kaznu ima svojstvo stranke. Isključivo na temelju tih elemenata ne može se smatrati da takvo postupovno uređenje može stvoriti dvojbe o nepristranosti nacionalnog suda, s obzirom na to da on ne mora ispitati predmet u kojem odlučuje radi podržavanja optužbe, već radi utvrđivanja istine.

(t. 63., 64., 67. i izreka)
Iako činjenica da je nastupila zastara Komisijine ovlasti izricanja sankcija za protutržišno ponašanje u skladu s člankom 25. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 1/2003 znači da se društvima u odnosu na koje je nastupila zastara više ne može izreći nikakva sankcija, to se ne protivi tomu da se pokrene postupak protiv drugog društva koje se smatra odgovornim osobno i solidarno s njima za ista protutržišna djelovanja, a u odnosu na koje zastara nije nastupila.

Okolnost da odgovornost društva za određeno razdoblje povrede proizlazi isključivo iz izravnog sudjelovanja njegovih društava kćeri ne može dovesti u pitanje taj zaključak. Naime, s jedne strane, za protutržišna djelovanja u odnosu na to razdoblje jednako se smatra da ih je počinilo samo društvo majka, s obzirom na to da ono čini gospodarsku jedinicu. S druge strane, čimbenici specifični za društvo majku mogu opravdati različitu ocjenu njegove odgovornosti i one društva kćeri, čak i ako bi se odgovornost društva majke isključivo temeljila na protupravnom ponašanju potonjeg.

(t. 70.‑74.)
Obveza dužne pažnje, koja je sastavni dio načela dobre uprave i koja se općenito primjenjuje na njezine radnje u odnosima s javnosti, obvezuje Unijinu administraciju da postupa s pažnjom i oprezom. S tim u vezi, kada je pozvano provesti istragu, upravno tijelo mora to učiniti s najvećom mogućom pažnjom, kako bi se otklonile sumnje koje postoje odnosno kako bi se razjasnila situacija.

Kako bi se zaključilo da je ombudsman počinio dovoljno ozbiljnu povredu svoje obveze dužne pažnje, nužno je utvrditi da je time što nije postupio s potpunom traženom pažnjom i oprezom ozbiljno i očito prekršio granice svoje diskrecijske ovlasti u kontekstu obavljanja svojih istražnih ovlasti. Radi toga moraju se uzeti u obzir, vodeći računa o navedenom kontekstu, svi elementi koji obilježavaju predmetnu situaciju, što obuhvaća, među ostalim, očit karakter povrede obveze dužne pažnje koji je ombudsman ostvario prilikom vođenja svoje istrage, ispričivost ili neispričivost njezina karaktera ili pak neprikladnost i nerazumnost zaključaka donesenih na temelju istrage koju je proveo.

U skladu s time, sama povreda načela dužne pažnje je dostatna da se utvrdi postojanje povrede koja je dovoljno ozbiljna da dovede do odgovornosti Unije. Naime, jedino dovoljno ozbiljna povreda – a ne bilo koja povreda pravnog pravila prava Unije koje štiti pojedince – može dovesti do izvanugovorne odgovornosti Unije. Nadalje, ako neka institucija ili tijelo Unije ima diskrecijsku ovlast, jedino njihovo očito i ozbiljno nepoštovanje granica te ovlasti može ostvariti takvu dovoljno ozbiljnu povredu prava Unije. Međutim, isto vrijedi i u slučaju ombudsmanove povrede obveze dužne pažnje, koja ne može automatski činiti nedopušteno ponašanje koje može dovesti do odgovornosti Unije, nego ga treba ocijeniti uzimajući u obzir činjenicu da u obavljanju svoje dužnosti ombudsman ima samo obvezu poduzimanja određenih radnji i da raspolaže širokom marginom prosudbe u pogledu, kao prvo, osnovanosti primljenih pritužbi i toga što s njima treba učiniti, kao drugo, načina vođenja pokrenutih istraga i poduzimanja istražnih radnji i, kao treće, analize prikupljenih podataka i zaključaka koje treba donijeti na temelju te analize.

(t. 36.- 38., 41.)
Što se tiče ugovora o javnoj nabavi koji nije obuhvaćen područjem primjene Direktive 2004/17/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka nabave subjekata koji djeluju u sektoru vodnog gospodarstva, energetskom i prometnom sektoru te sektoru poštanskih usluga, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 1336/2013 od 13. prosinca 2013., ali uključuje određeni prekogranični interes, članke 49. i 56. UFEU‑a treba tumačiti na način da im se protivi odredba nacionalnog propisa, poput članka 24. stavka 5. Lietuvos Respublikos viešųjų pirkimų įstatymas (Litavski zakon o javnoj nabavi), prema kojem je u slučaju podugovaranja radi izvršenja ugovora o nabavi radova uspješni ponuditelj dužan sam izvršiti glavne radove koje kao takve odredi naručitelj.

U predmetu u glavnom postupku iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi, s jedne strane, da je cilj članka 24. stavka 5. Zakona o javnoj nabavi jamčiti pravilno izvršenje radova. Međutim, iako nije isključeno da takav cilj može opravdati određena ograničenja podugovaranja (vidjeti u tom smislu presude od 18. ožujka 2004., Siemens i ARGE Telekom, C‑314/01, EU:C:2004:159, t. 45. i od 14. srpnja 2016., Wrocław – Miasto na prawach powiatu, C‑406/14, EU:C:2016:562, t. 34.), treba smatrati da odredba nacionalnog propisa, poput članka 24. stavka 5. Zakona o javnoj nabavi, prekoračuje ono što je nužno kako bi se postigao taj cilj s obzirom na to da općenito zabranjuje takvo podugovaranje za radove koje javni naručitelj kvalificira kao „glavne”. Naime, ta se zabrana primjenjuje bez obzira na to na koji se gospodarski sektor odnosi konkretan predmet nabave, o kojoj je vrsti radova riječ i koje su kvalifikacije podizvođača. Usto, takva opća zabrana ne ostavlja prostora mogućnosti da naručitelj izvrši ocjenu u svakom slučaju zasebno. Kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 51. svojeg mišljenja, manje ograničavajuća alternativna mjera koja jamči ostvarenje zadanog cilja mogla se oblikovati kao zahtjev ponuditeljima da u svojoj ponudi navedu dio predmeta nabave i radove koje namjeravaju podugovoriti, o kojim je podizvođačima riječ i koje su njihove sposobnosti. Također bi se mogla zamisliti mogućnost da naručitelj ponuditeljima zabrani da promijene podizvođače ako taj naručitelj prethodno nije mogao provjeriti njihov identitet i sposobnost.

(t. 52., 54., 55., 57., 61., t. izreke 1.)
Direktivu 92/49/EEZ Vijeća od 18. lipnja 1992. o usklađivanju zakona i drugih propisa koji se odnose na izravno osiguranje osim životnog osiguranja te kojom se izmjenjuje Direktiva 73/239/EEZ i Direktiva 88/357/EEZ (Treća direktiva o neživotnom osiguranju) i osobito njezin članak 40. stavak 6. treba tumačiti na način da im se protivi to da nadzorna tijela države članice, kako bi zaštitila interese osiguranika i drugih osoba koje mogu biti ovlaštene na ugovorene police osiguranja, u hitnom slučaju donose mjere u odnosu na društvo za izravno osiguranje osim životnog osiguranja, koje posluje na području te države članice na temelju prava slobodnog pružanja usluga, poput zabrane sklapanja novih ugovora na tom području, a koje se temelje na diskrecijskoj ocjeni o navodnom neispunjenju subjektivnog preduvjeta koji je postojao od početka ili je naknadno nastao i koji je predviđen radi izdavanja odobrenja za obavljanje djelatnosti osiguranja, odnosno zahtjeva o ugledu.

S druge strane, ta direktiva ne protivi se tomu da ta država članica, u izvršavanju ovlasti koje ima u hitnom slučaju, utvrdi mogu li određene manjkavosti ili nejasnoće u vezi s ugledom osoba koje upravljaju predmetnim društvom za osiguranje predstavljati stvarnu i neposrednu opasnost tako da dolazi do nepravilnosti na štetu interesa osiguranika ili drugih osoba koje mogu biti ovlaštene na ugovorene police osiguranja i, ako je to tako, da hitno donese odgovarajuće mjere poput, u slučaju potrebe, zabrane sklapanja novih ugovora na svojem području. Ipak, u mjeri u kojoj, kao što je to navedeno u točki 42. ove presude, ista direktiva daje prednost načelu nadzora društava za osiguranje koji provodi matična država članica, država članica pružanja usluga može u hitnom slučaju donijeti samo mjere opreza. One se stoga primjenjuju samo u očekivanju odluke nadležnih tijela matične države članice, čiji se zaključci u odnosu na uvjete dodjele odobrenja, osobito onaj koji se odnosi na ugled, temelje na činjeničnim elementima koje je utvrdila država članica pružanja usluga, kako to zahtijeva načelo pravne sigurnosti koje je dio pravnog poretka Unije.

(t. 52., 53. i izreka)
Predmet C‑430/15

Secretary of State for Work and Pensions

protiv

Tolley

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Supreme Court of the United Kingdom)

„Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost – Uredba (EEZ) br. 1408/71 – Naknada za uzdržavanje osoba s invaliditetom (dio za njegu) (disability living allowance) – Osoba osigurana za slučaj starosti koja je trajno prestala obavljati profesionalnu djelatnost – Pojmovi ‚davanje za slučaj bolesti’ i ‚davanje za slučaj invalidnosti’ – Prenosivost”

Sažetak – Presuda Suda (prvo vijeće) od 1. veljače 2017.

Socijalna sigurnost–Radnici migranti–Propisi Unije–Područje primjene ratione personae–Radnik u smislu Uredbe br. 1408/71–Pojam–Osoba osigurana za slučaj starosti na temelju sustava socijalne sigurnosti koji se primjenjuje za sve stanovnike u kojemu je ta osoba određena kao zaposlena osoba–Uključenost–Smrt te osobe prije navršene dobi za mirovinu–Nepostojanje utjecaja (Uredba Vijeća br. 1408/71, čl. 1. t. (a)) Socijalna sigurnost–Radnici migranti–Propisi Unije–Materijalno područje primjene–Dio „za njegu” naknade za uzdržavanje osoba s invaliditetom–Uključenost kao davanje za slučaj bolesti, a ne kao davanje za slučaj invalidnosti (Uredba Vijeća br. 1408/71, čl. 4. st. 1. t. (a)) Socijalna sigurnost–Radnici migranti–Primjenjivo pravo–Osoba koja je stekla pravo na starosnu mirovinu na temelju doprinosa koji su uplaćeni u određenom razdoblju u sustav socijalne sigurnosti države članice–Naknadni prestanak primjenjivosti zakonodavstva te države članice na tu osobu–Dopuštenost (Uredba Vijeća br. 1408/71, čl. 13. st. 2. t. (f) i Prilog VI. i Uredba Vijeća br. 574/72, čl. 10.b) Socijalna sigurnost–Radnici migranti–Zdravstveno osiguranje–Propis države članice koji uvjetuje ostvarenje prava dijela „za njegu” naknade za uzdržavanje osoba s invaliditetom uvjetom boravišta i prisutnosti na državnom području te države članice–Nedopuštenost–Zadržavanje prava na davanja koja isplaćuje nadležna država nakon prijenosa boravište u državu članicu–Uvjet–Suglasnost za prijenos boravišta u drugu državu članicu koja je ishođena od nadležne institucije (Uredba Vijeća br. 1408/71, čl. 22. st. 1. t. (b) i čl. 22. st. 2.)
Članak 4. stavak 1. prvi podstavak prvu i treću rečenicu te članak 4. stavak 1. drugi podstavak Direktive 2002/21 o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva), kako je izmijenjena Direktivom 2009/140, u vezi s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, treba tumačiti na način da nacionalni sud kojem je podnesena žalba protiv odluke državnog regulatornog tijela mora imati mogućnost poništiti tu odluku s retroaktivnim učinkom ako smatra da je to potrebno za osiguranje djelotvorne zaštite prava poduzetnika koji je podnio žalbu.

Naime, članak 4. stavak 1. Okvirne direktive, koji predviđa obvezu osiguravanja učinkovitog žalbenog mehanizma, odraz je načela djelotvorne sudske zaštite prava koja za pojedince proizlaze iz prava Unije, sadržanog u članku 47. Povelje. U tom pogledu, članak 4. stavak 1. drugi podstavak Okvirne direktive ni na koji način ne isključuje niti ograničava mogućnost nacionalnog suda da poništi odluku državnog regulatornog tijela s retroaktivnim učinkom. Naime, iz te odredbe samo proizlazi da žalba protiv odluke spomenutog tijela nema odgodni učinak, osim ako se ne donesu privremene mjere u skladu s nacionalnim pravom. Odluka državnog regulatornog tijela stoga se u načelu primjenjuje tijekom postupka, što ne isključuje mogućnost da se nakon njegova okončanja spomenuta odluka poništi s retroaktivnim učinkom, ako nacionalni sud smatra da je to potrebno za osiguranje djelotvorne zaštite prava poduzetnika koji je podnio žalbu.

Osim toga, mogućnost nacionalnog suda da poništi odluku državnog regulatornog tijela s retroaktivnim učinkom nije protivna poštovanju načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja. Međutim, iz sadržaja članka 4. stavka 1. drugog podstavka Okvirne direktive jasno proizlazi da odluka državnog regulatornog tijela protiv koje je podnesena žalba ostaje na snazi samo do ishoda postupka. U tim okolnostima gospodarski subjekti koji su stranke žalbenog postupka poput onog iz članka 4. stavka 1. spomenute direktive ne mogu imati legitimna očekivanja da u slučaju poništenja predmetne odluke državnog regulatornog tijela to poništenje neće proizvoditi učinke ex tunc.

(t. 24.‑28., 30., 31. i izreka)
Na temelju sudjelovanja Komisije i Europske središnje banke, kao što je predviđeno u članku 13. stavku 3. Ugovora o uspostavljanju Europskog stabilizacijskog mehanizma, u postupku koji je doveo do potpisivanja Memoranduma o razumijevanju s državom članicom, taj se memorandum ne može kvalificirati kao akt koji im se može pripisati. Naime, zadaće koje su Komisiji i Europskoj središnjoj banci dodijeljene u okviru navedenog ugovora ne pružaju nikakvu ovlast donošenja vlastitih odluka, ma koliko bile važne. Osim toga, aktivnosti koje te institucije obavljaju u okviru tog ugovora obvezuju isključivo Europski stabilizacijski mehanizam.

Okolnost da jedna institucija Unije ili više njih može igrati određenu ulogu unutar pravnog okvira Europskog stabilizacijskog mehanizma ne mijenja narav njegovih akata, koji nisu dio pravnog poretka Unije. Međutim, iako takvo utvrđenje može utjecati na uvjete dopuštenosti tužbe radi poništenja koja se može podnijeti na temelju članka 263. UFEU‑a, činjenica je da to utvrđenje ne dovodi do načelne prekluzije u vezi s mogućnošću da se Komisiji i Europskoj središnjoj banci prigovori zbog nezakonitih postupanja vezanih, ako je to slučaj, uz donošenje Memoranduma o razumijevanju u ime ESM‑a u svrhu tužbe za naknadu štete na temelju članka 268. i članka 340. stavaka drugog i trećeg UFEU‑a.

S tim u svezi, zadaće dodijeljene Komisiji Ugovorom o uspostavljanju Europskog stabilizacijskog mehanizma nameću joj, kao što je predviđeno člankom 13. stavcima 3. i 4. tog ugovora, obvezu da nadzire usklađenost zaključenih Memoranduma o razumijevanju s pravom Unije. Slijedom toga, ta institucija obavlja, u okviru navedenog ugovora, svoju ulogu zaštitnice Ugovora, kao što proizlazi iz članka 17. stavka 1. UEU‑a, tako da bi se trebala suzdržati od potpisivanja Memoranduma o razumijevanju, u čiju bi usklađenost s pravom Unije sumnjala.

(t. 54., 55., 58., 59.)