ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
29.

Naposljetku (treći dio žalbenog razloga), Vijeće tvrdi da u obzir nije uzeta osjetljivost traženog dokumenta. Smatra da je ta osjetljivost posljedica činjenice da su se prijedlozi izaslanstava odnosili na izuzeća od načela transparentnosti koja su trebala biti unesena u novu uredbu, a to je pitanje o kojem su se nedavno očitovali sudovi Unije i koje je predmet rasprave i razlog pritiska javnog mnijenja. Dokaz te osjetljivosti mogle bi biti teškoće u postupku izmjene Uredbe, koji je kasnio zbog nepovjerenja što ga je u izaslanstvima izazvalo curenje zahtijevanih informacija, zbog čega im je bilo znatno teže udaljiti se od svojih početnih stajališta, a što ukazuje na relevantnost odluke Vijeća da odbije pristati na njihovo otkrivanje. AIE pak odgovara da Opći sud nije rekao da su „osjetljive” samo one situacije u kojima je u pitanje doveden neki temeljni interes Unije ili njezinih država članica te da Vijeće u ovom slučaju nije detaljno obrazložilo svoje odbijanje, koje se, osim toga, ne odnosi na pravno mišljenje, nego samo na prijedloge izmjena zakonodavnog prijedloga. Osim toga, AIE smatra da je ostatak ovog dijela žalbenog razloga nedopušten jer se odnosi samo na ocjenu Općeg suda u vezi s osjetljivošću informacija. U svakom slučaju, AIE tvrdi, u čemu ga podupire Europski parlament, da je za zakonodavne postupke svojstveno da izazivaju raspravu i omogućuju pritiske, što je upravo i bit transparentnosti i demokracije. U konačnici, AIE niječe da je curenje informacija dovelo do teškoća u postupku izmjene Uredbe ili da je zbog njega došlo do promjene u načinu rada.
54.

No, on ipak proturječi temeljnim načelima pravednosti, osobito načelu jednakog postupanja, ako Unija daje određenim poduzećima prednosti koje se ne zasnivaju na protučinidbi ili drugom opravdanju. U ovom slučaju poduzeća koja proizvode električnu energiju besplatno dobivaju emisijske jedinice, a da za to ne daju protučinidbu. Ona ih mogu prodavati ili koristiti za proizvodnju električne energije te pri prodaji električne energije u svoje cijene uvrstiti oportunitetni trošak emisijskih jedinica. Nasuprot tomu, poduzeća koja nisu obuhvaćena područjem primjene Direktive 2003/87, ne dobivaju emisijske jedinice. I ako se ta druga poduzeća bave lokalnom opskrbom električnom energijom, pri kupnji električne energije ona moraju čak financirati prednost elektrana, to jest njihovu „nepredviđenu dobit”.
80.

Suprotno tvrdnjama Općeg suda u točkama 113. do 117. pobijane presude, LPN tvrdi da se pažljivim čitanjem članka 6. stavka 1. Uredbe br. 1367/2006 u vezi s člankom 4. stavkom 2. Uredbe br. 1049/2001 Komisiju ne oslobađa obveze da „konkretno i pojedinačno ispita dokumente kojima se traži pristup” ( 62 ). Tvrdi da iako su istrage izuzete u prvom dijelu članka 6. stavka 1. Uredbe br. 1367/2006, one su neizbježno i logično obuhvaćene drugim dijelom tog članka. Prema mišljenju LPN‑a, s obzirom na to da se ne može pretpostaviti da ne postoji prevladavajući javni interes za uskraćivanje pristupa dokumentima obuhvaćenima istragama, treba strogo tumačiti moguće razloge za to uskraćivanje tako da se analizira prevladava li javni interes za otkrivanje informacija o okolišu u ovom slučaju nad mogućim drugim interesima koje bi trebalo zaštititi ne‑otkrivanjem i da se provjeri, in concreto, jesu li informacije iz zatraženih dokumenata povezane s emisijama u okoliš ili nisu.
22.

Dana 15. studenoga 2007., tražitelj azila podnio je zahtjev Verwaltungsgerichtu Frankfurt am Main (Upravni sud u Frankfurtu na Majni) da, među ostalim, obveže Saveznu Republiku Njemačku da mu dozvoli ulazak te da ga uputi tijelu odgovornom za određivanje države članice odgovorne na temelju članka 3. stavka 2. Uredbe br. 343/2003. Verwaltungsgericht Frankfurt am Main naložio je Saveznoj Republici Njemačkoj da nadležnu policiju koja se nalazi u zračnoj luci u Frankfurtu obavijesti da je prisilno udaljenje ili vraćanje tražitelja azila u Grčku privremeno zabranjeno najkasnije do 16. siječnja 2008.
25.

TVI je u sva tri predmeta ponovno isticao da se pristojba za emitiranje mora isključiti iz oporezivog iznosa za potrebe izračunavanja PDV‑a, te je pritom u svima navodio identične razloge. TVI je tvrdio, među ostalim, da se članak 16. stavak 6. točka (c) CIVA‑e i članak 11. slovo A stavak 3. točka (c) Šeste direktive trebaju primijeniti s obzirom na to da su oglašivači, a ne TVI, bili stvarni porezni platitelji te da ih je TVI samo zamjenjivao u skladu s portugalskim pravom („porezna supstitucija”). Nadalje, pristojba za emitiranje treba se isključiti iz oporezivog iznosa u skladu s člankom 16. stavkom 1. CIVA‑e i člankom 11. slovom A stavkom 1. točkom (a) Šeste direktive jer ne predstavlja naknadu za usluge koje je TVI pružio te nije izravno s njima povezana. Također, TVI tvrdi da kod pristojbe za emitiranje oporezivi događaj predstavlja emitiranje oglašavanja, dok je kod PDV‑a to isporuka raznih usluga, uključujući emitiranja.
2.

Spor koji je doveo do ovog postupka odnosio se na nepravilno prenošenje Direktive Vijeća 89/665/EEZ od 21. prosinca 1989. o usklađivanju zakona i drugih propisa u odnosu na primjenu postupaka kontrole na sklapanje ugovora o javnoj nabavi robe i javnim radovima ( 2 ) od strane Portugalske Republike, zbog kojeg je Komisija protiv navedene države članice podnijela tužbu na temelju članka 226. Ugovora o EZ‑u (današnji članak 258. UFEU‑a). Sud je svojom presudom Komisija/Portugal ( 3 ) od 14. listopada 2004. (u daljnjem tekstu: presuda zbog povrede obveze iz 2004.) utvrdio da Portugalska Republika nije ispunila obveze koje proizlaze iz navedene direktive jer nije stavila izvan snage Uredbu sa zakonskom snagom br. 48.051 od 21. studenoga 1967. koja dodjelu naknade štete osobama koje su štetu pretrpjele zbog povrede prava Zajednice o javnoj nabavi ili nacionalnih pravila kojima je to pravo preneseno uvjetuje dokazivanjem namjere ili prijevare (u daljnjem tekstu: Uredba sa zakonskom snagom br. 48.051). Komisija je kasnije na temelju članka 228. stavka 2. Ugovora o EZ‑u (današnji članak 260. stavak 2. UFEU‑a) podnijela tužbu smatrajući da Portugalska Republika nije postupila u skladu s tom presudom. Presudom od 10. siječnja 2008. Komisija/Portugal ( 4 ) (u daljnjem tekstu: presuda o izvršenju iz 2008.), Sud je utvrdio da Portugalska Republika nije izvršila presudu zbog povrede obveze iz 2004., pa joj je izrekao novčanu kaznu koju će plaćati do potpunog izvršenja presude zbog povrede obveze iz 2004.
6.

Ocjene su većinom iste u svim trima odlukama. ( 7 ) Potpora se može smatrati potporom namijenjenom ulaganju u smislu Smjernica za nacionalne regionalne potpore iz 1998. ( 8 ) pod uvjetom da se temelji na iznosu uloženom u regiji i da ima gornju granicu izraženu u postotku od tog iznosa. Međutim, BDP po glavi u regiji bio je previsok da bi se primijenila regionalna iznimka iz članka 87. stavka 3. točke (a) UEZ‑a te, s obzirom na članak 87. stavak 3. točku (c), relevantna gornja granica neto ekvivalenta potpore (u daljnjem tekstu: nge) nije bila poštovana. Štoviše, samo su početna ulaganja bila u okviru smjernica, dok su se ovi programi mogli primijeniti i na druge troškove. Bilo je također i drugih kriterija koje treba ispuniti. ( 9 ) Potpora koja nije ispunila primjenjive kriterije mora se smatrati potporom za pokrivanje troškova tekućeg poslovanja (operativnom potporom), a ne potporom namijenjenom ulaganju. Operativna potpora mora, međutim, ispuniti kriterije iz točaka 4.15. do 4.17. Smjernica za regionalne potpore iz 1998., što ovdje nije slučaj jer ove provincije Baskijske zemlje nisu najudaljenije niti su regije s niskom gustoćom naseljenosti. Stoga programi potpore nisu u skladu s pravilima o regionalnim potporama. Uz to, potpore namijenjene ulaganju izvan regije ne mogu se smatrati regionalnima te nije bilo moguće pozvati se na izuzeće za potpore za male i srednje poduzetnike (u daljnjem tekstu: MSP) s obzirom na to da potpora nije bila ograničena na, ovisno o slučaju, 7,5% odnosno 15% bruto ekvivalenta potpore (u daljnjem tekstu: gge). U svakom slučaju, određeni sektori bili su isključeni iz Smjernica za regionalne potpore iz 1998., ali ne iz programâ potpore u pitanju.
84.

U tom pogledu valja primijetiti kako takav cilj odgovara svrhama vanjskog djelovanja Unije kako su potanko nabrojene u članku 21. stavku 2. točkama (a) do (c) i (h) UEU‑a. Sukladno tim odredbama: „Unija utvrđuje i provodi zajedničke politike i djelovanja i nastoji ostvariti visok stupanj suradnje u svim područjima međunarodnih odnosa radi: a) zaštite svojih vrijednosti, temeljnih interesa, sigurnosti, neovisnosti i cjelovitosti b) učvršćivanja i podrške demokraciji, vladavini prava, ljudskim pravima i načelima međunarodnog prava c) očuvanja mira, sprečavanja sukoba i jačanja međunarodne sigurnosti u skladu s ciljevima i načelima Povelje Ujedinjenih naroda[ ( 28 )], načelima Helsinškoga završnog akta i ciljevima Pariške povelje, uključujući i one koji se odnose na vanjske granice […] (h) promicanja međunarodnog sustava utemeljenog na snažnijoj multilateralnoj suradnji i dobrom globalnom upravljanju.“
44.

Kao prvo, s obzirom na to da je to pitanje pokrenuto, među ostalim, i na raspravi, smatram kako činjenica da se situacija iz glavnog postupka odnosi na izvanredni let ne utječe na rješenje koje ću predložiti. Zapravo, razlika između usluga redovitog i izvanrednog zračnog prijevoza polako nestaje ( 10 ). Uredba br. 1008/2008 usluge redovitog zračnog prijevoza spominje samo u nekoliko navrata, kada redovitost letova utječe na uvjete za dodjelu operativnih licencija ( 11 ) ili je važna za osiguravanje ispunjenja obveza javnih usluga ( 12 ). Osim tih specifičnih iznimaka, ta uredba ne pravi razliku između redovitih i izvanrednih letova za primjenu u njoj sadržanih odredaba, što mi se čini razumnim s obzirom na svrhu navedene uredbe, a to je osiguravanje povoljnog financijskog položaja zračnih prijevoznika i prema tome i sigurnosti.
52.

Iz Obavijesti o suradnji iz 2002. proizlazi da postupak odobravanja oslobađanja od kazni ima tri različite faze: (i) poduzetnik koji traži oslobođenje pristupa Komisiji i dostavlja joj dokaze o navodnom zabranjenom sporazumu koji utječe na tržišno natjecanje unutar Europske unije; (ii) Komisija potom ocjenjuje te dokaze s obzirom na uvjete iz točke 8. podtočke (a) ili podtočke (b) Obavijesti o suradnji iz 2002., ovisno o konkretnom slučaju, te ako je taj poduzetnik prvi zviždač koji ispunjava te uvjete, Komisija ga može u pisanom obliku uvjetno osloboditi od kazni; (iii) na kraju upravnog postupka, nakon usvajanja konačne odluke, Komisija odlučuje hoće li poduzetnika konačno osloboditi od kazni. To će učiniti samo ako je poduzetnik o kojem je riječ tijekom upravnog postupka i do donošenja konačne odluke ispunio tri kumulativna uvjeta iz točke 11. podtočaka (a) do i (c) Obavijesti o suradnji iz 2002. ( 41 )
7.

U skladu s člankom 48. Uredbe br. 795/2004, „1. Dodatno plaćanje predviđeno člankom 69. Uredbe (EZ) br. 1782/2003 dodjeljuje se, ne dovodeći u pitanje članak 37. stavak 3. Uredbe (EZ) br. 1257/1999 i njezina provedbena pravila, pod uvjetima iz stavaka 2. do 6. ovog članka. 2. Plaćanje se dodjeljuje samo poljoprivrednicima u smislu članka 2. točke (a) Uredbe (EZ) br. 1782/2003, neovisno o tome jesu li se prijavili u program jedinstvenih plaćanja te imaju li prava na plaćanje. 3. ‚U sektoru ili sektorima na koje se zadržavanje odnosi’ znači da plaćanje mogu zahtijevati, načelno, svi poljoprivrednici koji proizvode, u vrijeme podnošenja zahtjeva za dodatno plaćanje te u skladu s uvjetima iz ovog članka, proizvode obuhvaćene sektorom ili sektorima iz Priloga VI. Uredbi (EZ) br. 1782/2003. 4. U slučaju da se plaćanje odnosi na vrste poljoprivrednih djelatnosti ili mjere za poboljšanje kakvoće ili trgovine koje se ne odnose na nijednu određenu proizvodnju ili proizvodnja ne spada u nijedan sektor, plaćanje se može dodijeliti pod uvjetom da se zadržavanje izvrši u svim sektorima iz Priloga VI. Uredbi br. 1782/2003 te samo poljoprivrednici iz jednog od sektora iz tog priloga mogu sudjelovati u programu. 5. U slučaju primjene članka 69. Uredbe (EZ) br. 1782/2003 na regionalnoj razini, zadržavanje se izračunava na temelju komponente plaćanja za dotične sektore koja otpada na dotičnu regiju. Države članice regiju definiraju na odgovarajućoj teritorijalnoj razini u skladu s objektivnim kriterijima i na način kojim se osigurava jednako postupanje prema svim poljoprivrednicima te se izbjegava narušavanje tržišta i tržišnog natjecanja. 6. Dotične države članice, najkasnije do 1. kolovoza godine koja je prethodila primjeni programa jedinstvenih plaćanja, priopćavaju pojedinosti plaćanja koje namjeravaju dodijeliti te, osobito, uvjete prihvatljivosti i dotične sektore. Svaka promjena priopćenja iz prvog podstavka izvršava se najkasnije do 1. kolovoza odnosne godine te se primjenjuje na sljedeću godinu. Mora se trenutno priopćiti Komisiji uz navođenje objektivnih kriterija koji opravdavaju takve promjene. Međutim, država članica ne može promijeniti dotične sektore ni postotak zadržavanja.” [neslužbeni prijevod]
59.

I Njemačka i Komisija prihvaćaju da različite ustavne odredbe mogu dovesti do različitih rezultata u pojedinim državama članicama. Stoga se svakim tumačenjem koje se temelji na posebnim postupovnim značajkama regulatornog postupka stvara rizik od različitog načina primjene izuzeća iz članka 2. točke 2. Direktive diljem Europske unije. To bi bilo u suprotnosti s jednim od jasnih ciljeva Direktive 2003/4, navedenim u uvodnoj izjavi 7. u preambuli, a to je usklađivanje razlika među zakonima država članica koji se odnose na pristup informacijama o okolišu koje posjeduju tijela javne vlasti, koje pak zahtijeva ujednačeno tumačenje prava Unije ( 27 ).
69.

Poljska ističe da ranija zajednička uporaba kakvu su imali društva MyP i Gauquie može dovesti do situacije u kojoj više ne postoji utjecaj na funkciju žiga. Navodi da potrošači, ako se žig zajednički upotrebljavao na način da su se naviknuli na to da određenu skupinu proizvoda ne proizvodi nositelj žiga, nego treća strana, očekuju da će se takva uporaba nastaviti. Stoga, u takvom slučaju možda neće postojati utjecaj na osnovnu funkcija žiga, a to je da potrošačima jamči podrijetlo proizvoda.
27.

Agencija Team4 Travel tvrdi da je u odnosu na poslovnu praksu koja je obuhvaćena područjem primjene Direktive, ali se ne nalazi na crnoj listi, Sud zaključio da se „tu praksu može smatrati nepoštenom i time zabranjenom samo nakon konkretne ocjene, osobito s obzirom na kriterije iz članaka 5. do 9. Direktive” ( 14 ). Međutim, ne smatram da je taj odlomak relevantan za ovaj predmet. On se tiče zahtjeva pojedinačne ocjene osporene poslovne prakse prema Direktivi, a što je zahtjev koji se nesporno primjenjuje na članak 6. Nasuprot tomu, Sud u toj točki nije objasnio međuodnos između članka 5. Direktive, s jedne strane, i članaka 6. do 9., s druge strane, a o čemu je riječ u ovom postupku. Iz istog razloga i nasuprot stajalištu koje su zauzele poljska vlada i agencija Team4 Travel, za ovaj predmet nije relevantno to što je Sud prethodno naveo da se „također mora provjeriti je li predmetna praksa suprotna zahtjevima u pogledu profesionalne pažnje u smislu članka 5. stavka 2. točke (a) Direktive” ( 15 ). Naime, ta tvrdnja prije se tiče odnosa između članka 5. stavka 2. točke (a) i članka 5. stavka 2. točke (b), nego odnosa između članka 5. i članaka 6. do 9.
54

Iako se zadnja dva uvjeta odnose na apsolutne razloge za odbijanje, kako to jasno proizlazi iz članka 7. stavka 1. točaka (b) do (d) i (g) Uredbe br. 207/2009, prvi uvjet odnosi se na odredbu o ispitivanju relativnih razloga za odbijanje, odnosno na članak 42. stavak 2. Uredbe br. 207/2009. Posljedično, mora se zaključiti da se na OHIM‑ovo ispitivanje pitanja stvarne uporabe žiga Zajednica u postupku opoziva primjenjuje članak 76. stavak 1., in fine, Uredbe br. 207/2009, kojim je predviđeno da je to ispitivanje ograničeno na činjenice koje su stranke podnijele.
66.

U svakom slučaju, margina prosudbe država članica ne može imati za učinak onemogućavanje provedbe načela zabrane diskriminacije na temelju dobi ( 32 ). No u ovom slučaju dolazi upravo do takvog onemogućavanja. Odredba kao što je članak 32. Zakona o službenicima, koja poslodavca automatski oslobađa obveze isplate naknade plaće za vrijeme trajanja raspolaganja, čim službenik dosegne starosnu dob od 65 godina i time stekne pravo na mirovinu, dovodi do opasnosti da poslodavac radije ukine radne mjesta onih službenika koji su dosegli dob za umirovljenje. Za poslodavca je financijski privlačnije da otpusti one koji su dosegli dob za umirovljenje, dakle osobe određene životne dobi.
45.

I to ne toliko zbog toga što su odredbama o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti prema Uredbi br. 883/2004 i gospodarski neaktivne osobe uključene u njezino područje primjene ( 25 ). Naime, ova uredba ne bavi se pretežito socijalnom sigurnošću osoba koje same ne obavljaju plaćenu djelatnost. Ona se odnosi uglavnom na socijalnu sigurnost osoba koje obavljaju plaćenu djelatnost, to jest socijalnu sigurnost radnika i samozaposlenih osoba. Socijalna sigurnost gospodarski neaktivnih osoba predstavlja u najboljem slučaju rubno područje koje Uredba br. 883/2004 doduše uređuje, ali je daleko od toga da predstavlja njezin glavni predmet. Shodno tome, ovaj aspekt nije mjerodavan za odabir pravnog temelja ( 26 ). Naime, odabir pravnog temelja za akt Unije treba usmjeriti na glavnu točku njegova regulatornog sadržaja ( 27 ).
2.

Prethodna pitanja postavljena su u okviru spora između Ottica New Line di Accardi Vincenzo (u daljnjem tekstu: Ottica New Line) i općine Campobello di Mazara u povodu odluke koju je donijela općina, a kojom se ovlašćuje Fotottica Media Visione di Luppino Natale Fabrizio e C. Snc (u daljnjem tekstu: Fotottica) da trajno obavlja optičarsku djelatnost na području te općine.
11.

U šest jezičnih verzija u kojima je prvotno sastavljena Šesta direktiva (njemački, engleski, danski, francuski, talijanski i nizozemski), izraz „putnik” ili njegov ekvivalent korišten je u cijelom članku 26., osim u engleskoj verziji koja koristi samo jednom izraz „customer” (klijent) u definiciji dosega sustava u članku 26. stavku 1.: „where the travel agents deal with customers in their own name and use the supplies and services of other taxable persons in the provision of travel facilities” („koje obavljaju putnički agenti koji s klijentima posluju u svoje vlastito ime i koriste isporuke ili pružaju usluge od strane drugih poreznih obveznika u organiziranju putovanja”) ( 7 ).
34.

Kada bi se tvrdilo, kao što to čini HK, da članak 6. stavak 2. nije primjenjiv kada se kod uplata u okviru sustava socijalne sigurnosti vezanog za rad radi o plaći, članak 6. stavak 2. u cijelosti bi bio bespredmetan. Naime, ako bi se prihvatilo da se Direktiva primjenjuje na sustave socijalne sigurnosti vezane za rad, to bi uvijek automatski dovodilo do neprimjenjivosti članka 6. stavka 2. Činjenica da za svoju primjenjivost na takve sustave Direktiva zahtijeva izjednačavanje konkretne uplate poslodavca s plaćom i da istovremeno sadržava izuzeće za sustave socijalne sigurnosti vezane za rad ukazuje na to da je argumentacija HK‑a pogrešna te da kvalifikacija uplate kao plaće ne može automatski dovesti do neprimjenjivosti članka 6. stavka 2.
7.

Članak 9. Direktive 2003/87 glasi: „1. Za svako razdoblje iz članka 11. stavaka 1. i 2. svaka država članica izrađuje nacionalni plan u kojem se navodi ukupna količina emisijskih jedinica koje namjerava raspodijeliti za to razdoblje i prijedlog načina raspodjele tih emisijskih jedinica. Plan se temelji na objektivnim i transparentnim kriterijima, uključujući i one navedene u Prilogu III., uzimajući u obzir mišljenje javnosti. Komisija, ne dovodeći u pitanje Ugovor, najkasnije do 31. prosinca 2003. daje upute o primjeni kriterija navedenih u Prilogu III. Za razdoblje navedeno u članku 11. stavku 1. plan se objavljuje i o njemu se obavješćuju Komisija i države članice najkasnije do 31. ožujka 2004. Za naredna razdoblja plan se objavljuje, a Komisiju i države članice o njemu se obavješćuje najmanje 18 mjeseci prije početka relevantnog razdoblja. 2. […] 3. U roku od tri mjeseca otkad ju država članica obavijesti o nacionalnom planu raspodjele emisijskih jedinica u skladu sa stavkom 1., Komisija može odbiti plan ili neki dio plana ako on nije usklađen s kriterijima navedenim u Prilogu III. ili u članku 10. Država članica može donijeti odluku u skladu s odredbama članka 11. stavaka 1. ili 2. samo ako Komisija prihvati predložene izmjene. Komisija mora obrazložiti svaku odluku o odbijanju.”
1.

Svojom žalbom Europska komisija zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 24. ožujka 2011., Aalberts Industries i dr./Komisija ( 2 ) (u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je Opći sud poništio članak 1. i članak 2. točku (a) i točku (b) podtočku 2. Odluke Komisije C (2006) 4180 od 20. rujna 2006. o postupku primjene članka 81. [UEZ‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u [neslužbeni prijevod] (Predmet COMP/F‑1/38.121 – Spojnice) ( 3 ) (u daljnjem tekstu: sporna odluka), u dijelu u kojem je tom odlukom utvrđeno da su društvo Aalberts Industries NV (u daljnjem tekstu: Aalberts) te njegova društva kćeri Aquatis France SAS (u daljnjem tekstu: Aquatis) i Simplex Armaturen + Fittings GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: Simplex) sudjelovala u zabranjenom sporazumu u razdoblju od 25. lipnja 2003. do 1. travnja 2004., te je njome društvu Aalberts izrečena novčana kazna u iznosu od 100,80 milijuna eura, od kojih 55,15 milijuna eura zajednički i solidarno sa svakim od njegovih društava kćeri, te, potonjim društvima kćerima, zajednički i solidarno, dodatni iznos od 2,04 milijuna eura.
65.

U tom pogledu valja primijetiti da se objašnjenje pretpostavke koju je Sud priznao u točkama 54. do 56. presude Padawan nalazi u činjenici da je uistinu praktički nemoguće utvrditi upotrebljavaju li fizičke osobe kupljeni medij kako bi u privatne svrhe reproducirale djela zaštićena autorskim pravom, što dovodi do obveze plaćanja pravične naknade. Upravo zbog te nemogućnosti Sud je utvrdio da se, kada fizička osoba kupi medij u privatne svrhe, može pretpostaviti da će ga upotrijebiti za reproduciranje zaštićenih djela. U tim okolnostima, smatram da bi se osujetilo djelovanje te pretpostavke u konkretnim slučajevima kada se ne bi moglo pretpostaviti, osim ako se ne dokaže suprotno, da od trenutka kada fizička osoba kupi medij, ona ga upotrebljava u privatne svrhe. Naime, kada to ne bi bio slučaj, svaki put kada fizička osoba kupi neki medij nastala bi neizvjesna situacija u pogledu svrhe u koju će ga upotrijebiti pa i u pogledu postojanja ili nepostojanja obveze plaćanja pravične naknade ( 47 ).
21.

Od 1994. do prosinca 2005. P. Seeberger je sa svojim roditeljima živio u Španjolskoj gdje je njegov otac radio kao samozaposleni korporativni savjetnik. Nacionalni sud navodi da je otac P. Seebergera tom selidbom izvršavao svoja prava iz sadašnjih članaka 45. i 49. UFEU‑a. P. Seeberger završio je srednju školu u Španjolskoj nakon što ju je 2000. napustio nakon polaganja završnog srednjoškolskog ispita. U travnju 2005., još uvijek u Španjolskoj, stekao je zvanje agenta za nekretnine nakon što je tijekom 2004. i 2005. pohađao stručno osposobljavanje. U siječnju 2006., roditelji P. Seebergera vratili su se u Njemačku. Iako tvrdi da je od tada imao i stalno boravište u Njemačkoj, P. Seeberger nije do 26. listopada 2009. bio registriran u Münchenu. Čini se da izjava njegova bivšeg poslodavca upućuje na to da je između 2. travnja 2007. i 27. lipnja 2007. u Kölnu odradio vježbeništvo za web dizajnera.
39.

Unatoč tome i kao što sam to upravo istaknuo, to je samo polazište za analizu članka 56. UFEU‑a jer, kao što je to navedeno u samoj presudi Van Binsbergen i kasnijoj sudskoj praksi, primjena pravila struke na pružatelja usluga usklađena je s Ugovorom ako nije ograničavajuća, a ako to jest, onda mora biti opravdana ( 15 ). Dakle, to znači da navedena pravila struke mogu ograničavati slobodu pružanja usluga i u konačnici biti opravdana na temelju nekog od izuzeća utvrđenog u Ugovorima i u sudskoj praksi Suda.