ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
65.

U tim okolnostima, sud koji je uputio zahtjev u svojem prvom pitanju pita protivi li se članku 5. stavku 4. Direktive 2004/25 odredba na temelju koje se u svrhu određivanja pravične ponuđene cijene aktiva koja se pripisuje manjinskim dioničarima tog ovisnog subjekta u cijelosti ubraja u neto imovinu ciljnog trgovačkog društva i u slučaju u kojem je udio ciljnog trgovačkog društva u tom ovisnom subjektu manji od 100 %. Ako to nije dopušteno, drugim prethodnim pitanjem sud pita dopušta li se sa stajališta prava Unije teleološko sužavanje članka 74. stavka 1. točke 3. FITL‑a. Naime, sud koji je uputio zahtjev smatra da u slučaju potrebe za takvim sužavanjem to može dovesti do toga da se odredba više ne smatra dovoljno jasnom, preciznom i predvidivom u smislu sudske prakse navedene u točki 52. ovog mišljenja.
72.

Francuska vlada pak osporava to tumačenje. Ona smatra da taj uvjet treba široko tumačiti, tako da obuhvaća i europsku javnu službu i službe drugih država članica. Prema mišljenju te vlade, pojmom osoba izjednačenih s dužnosnicima kategorije A (personnes assimilées), koji se pojavljuje u tekstu članka 98. stavka 4. Uredbe br. 91‑1197, mogli bi se obuhvatiti i dužnosnici Europske komisije iz kategorije AD. Francuska vlada na raspravi je objasnila da ne postoji jasna definicija potonje kategorije. Jasno je samo da isključuje dužnosnike kategorija B i C te da bi mogla uključivati dužnosnike koji se ne mogu svrstati u kategorije A, B i C, kao što su dužnosnici uprava zatvora i vojni dužnosnici.
5.

Na temelju Uredbe Komisije (EZ) br. 1241/2002 od 10. srpnja 2002. ( 6 ), koja je donesena u skladu s Uredbom br. 2081/92, naziv „Morbier” upisan je u registar ZOI‑a. U specifikaciji povezanoj sa ZOI‑jem „Morbier”, kako je izmijenjena Provedbenom uredbom Komisije (EU) br. 1128/2013 od 7. studenoga 2013. ( 7 ), koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku, vizualni aspekt sira Morbier opisuje se na sljedeći način: „,Morbier’ je sir proizveden od sirovog kravljeg mlijeka, tlačen, nekuhan, plosnatog cilindričnog oblika, promjera 30 do 40 centimetara, visine 5 do 8 centimetara, težine od 5 do 8 kg, ima ravnu gornju i donju plohu i blago zaobljene rubove. Sir ima središnju vodoravnu crnu brazdu, koja je stopljena i neprekinuta po cijelom presjeku. Njegova je kora prirodna, uglačana, jednolika, obložena vlažnim slojem kroz koji se nazire rešetka kalupa. Boja mu je narančastobež s narančastosmeđim, narančastocrvenim i narančastoružičastim nijansama. Tijesto sira je homogeno, boje bjelokosti do blijedožute i često ima nekoliko raspršenih rupica veličine ribiza ili sploštenih mjehurića. […].”
36.

S druge strane, iz te odredbe proizlazi da dokument tijela koje podnosi zahtjev, koji se (eventualno) prilaže zahtjevu i koji omogućuje donošenje mjera predostrožnosti u državi članici koja podnosi zahtjev, nije podložan nikakvom priznavanju u državi članici koja prima zahtjev i ne može se dopuniti ili zamijeniti u toj državi članici. Iz toga slijedi da se analiza sadržana u tom dokumentu koji se eventualno prilaže i koja se u pravilu odnosi na to jesu li ispunjeni uvjeti za donošenje mjera predostrožnosti s obzirom na nacionalno pravo države članice koja podnosi zahtjev, ne smije i ne može dopuniti ili zamijeniti u državi članici koja prima zahtjev, što upućuje na to da, kao što to navode estonska i mađarska vlada, sud države članice kojoj je upućen zahtjev obavezno mora uzeti u obzir analizu sadržanu u tom dokumentu u pogledu nužnosti donošenja zatraženih mjera predostrožnosti i mogućnosti donošenja tih mjera u državi članici koja podnosi zahtjev ( 8 ).
12.

Mehanizam za izuzeće od PDV‑a bio je sljedeći: (a) društvo Bakati Plus ispunilo bi obrazac zahtjeva za povrat PDV‑a, koji bi kasnije izlazni carinski ured ovjerio i na njega stavio pečat; (b) društvu Bakati Plus vratio bi se drugi primjerak obrasca; (c) društvo Bakati Plus vraćalo bi kupcima PDV u skladu sa Zakonom o PDV‑u i (d) društvo Bakati Plus u svojem bi obračunu PDV‑a tražilo odbitak vraćenog iznosa.
43.

Komisija podsjeća da, kao što to proizlazi iz presude od 25. travnja 2013., Komisija/Irska ( 12 ), jedan od oblika u okviru kojeg države članice imaju mogućnost dodijeliti porezna oslobođenja ili sniženja razine oporezivanja jest „povrat[…] cijelog ili dijela [iznosa] naplaćenih poreza”, u skladu s onim što je predviđeno člankom 6. točkom (c) Direktive 2003/96. No, da se utvrdi postojanje povrata trošarina u smislu ove potonje odredbe, nebitno je to što, s jedne strane, osoba koja provodi puštanje u potrošnju i koja stoga podliježe plaćanju trošarina, u ovom slučaju dobavljač pogonskih goriva, nije ista kao i ona koja prima regionalni doprinos, u ovom slučaju upravitelj servisne stanice, te, s druge strane, što taj doprinos koristi u konačnici krajnjem potrošaču kojemu se cijena „na crpki” posljedično smanjuje. To se tumačenje vodi nužnošću da se odredbe Direktive 2003/96 ne liše svojeg korisnog učinka. S obzirom na to, kvalifikacija doprinosa za kupnju pogonskih goriva kao povrata naplaćenih trošarina ne pretpostavlja utvrđenje da je jedini cilj predmetne mjere zaobilaženje odredaba te direktive.
107.

To stajalište potvrđuje posebna situacija javnog poduzeća. S jedne strane, države članice moraju moći djelovati kao poduzetnik i već zbog načela jednakog postupanja prema javnim i privatnim poduzetnicima ne može svako javno (većinsko) sudjelovanje u određenom poduzetniku imati za posljedicu to da svaka prednost koja je dodijeljena tom poduzetniku ispunjava uvjete iz članka 107. stavka 1. UFEU‑a. S druge strane, upravo ta mogućnost ne smije dovesti do zaobilaženja zabrane državnih potpora predviđene primarnim pravom ( 52 ). Kako bi se udovoljilo tim dvama aspektima, kriterij privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu dopušta određenu fleksibilnost. To znači da države članice ili poduzeća koja su u njihovom vlasništvu moraju u pravilu dostaviti svoje odluke kako bi se moglo utvrditi jesu li u svojstvu privatnih dioničara postupali na način koji je u skladu s tržištem.
91.

Stoga činjenica da državno odvjetništvo države članice može biti podređeno pojedinačnim uputama izvršne vlasti nije dovoljna kako bi se izvršenje EIN‑ova koje je ono izdalo sustavno odbijalo. U suprotnom: – Sva tijela izvršitelji trebala bi osigurati da državno odvjetništvo izdavatelj nije podređeno tim uputama. To bi vjerojatno dovelo do znatne pravne nesigurnosti i kašnjenja ( 52 ) s provedbom kaznenih istraga u prekograničnim predmetima, čime bi se otežala „brza, učinkovita i dosljedna suradnja između država članica u kaznenim stvarima” ( 53 ). – Došlo bi do prikrivene izmjene u Direktivi 2014/41, iz čijeg bi članka 2. točke (c) podtočke i. trebalo isključiti državna odvjetništva određenih zemalja te ih uključiti u podtočku ii. iste točke (c), što bi pak značilo da ne mogu potvrđivati ni odluke drugih upravnih tijela koja izdaju EIN‑ove. – Bilo bi potrebno ponovno definirati podjelu nadležnosti tijela izdavatelja u državama članicama ( 54 ), čime bi se narušila volja zakonodavca Unije koji nije htio mijenjati, nego poštovati institucionalne i postupovne sustave država članica koji su bili na snazi prilikom donošenja Direktive 2014/41.
66.

Međutim, mislim da se pojam „bitni razlozi” mora tumačiti usko kako bi se uzeli u obzir kako interesi države izdavateljice tako i ciljevi koje države članice nastoje ostvariti unutar područja slobode, sigurnosti i pravde. Naime, država koja donese odluku o udaljavanju i odredi zabranu ulaska u schengenski prostor ne djeluje samo u svojem vlastitom interesu i interesu svojih građana, nego i radi sigurnosti onih koji žive u području slobode, sigurnosti i pravde. Međutim, izdavanje dozvole boravka u okolnostima poput predmetnih bi u skladu s člankom 25. stavkom 1. CISA‑e dovelo do povlačenja upozorenja za osobu A u SIS‑u. Podsjećam na to da se ta osoba već kretala unutar schengenskog prostora koristeći se višestrukim identitetima na temelju krivotvorenih isprava kako bi zlouporabila pravo boravka, te bi na isti način mogla postupati u drugoj državi članici, iskorištavajući činjenicu da su na unutarnjim granicama ukinute kontrole. Stoga mi se pojam „bitni razlozi” čini ključnim tumačiti usko kako bi se u obzir uzeli uključeni interesi. U tom kontekstu mislim da su „bitni” razlozi oni koji omogućuju dotičnom državljaninu treće zemlje da ostvaruje prava koja izvodi iz Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), a osobito pravo na poštovanje obiteljskog života (članak 7. Povelje) kao i ona na temelju kojih se može zajamčiti poštovanje pravâ djeteta (članak 24. Povelje). To pak zahtijeva da država kojoj je upućen zahtjev ispita vjerodostojnost, stvarnost i postojanje obiteljskog odnosa na koji se poziva te, kao što to Komisija naglašava u svojim odgovorima na pisana pitanja, odvagne interese dotičnog državljanina treće zemlje i one država članica.
74.

Također treba podsjetiti na to da se pojedinci i privatni subjekti u svojem ponašanju mogu voditi nacionalnim pravom koje prevladava u pojedinim državama članicama. Ne smiju se smatrati odgovornima za činjenicu – ako ona to jest – da određena država članica nije ispunila svoju obvezu prenošenja dane direktive na način koji ta direktiva zahtijeva niti im se mogu nametnuti pravne posljedice neispunjenja te obveze. Ključno načelo svakog uređenog pravnog sustava – poput Unijina – jest da između osobne i pravne odgovornosti mora postojati veza. To je dodatni razlog zbog kojeg direktiva, nužno i radi osiguravanja osnovne pravičnosti, ne smije imati horizontalan izravan učinak prema privatnim, nedržavnim subjektima, upravo zato što se propusti države članice u pogledu prijenosa direktive ne smiju odraziti na nedužne treće strane koje nisu odgovorne u tom pogledu.
33.

Kako bi se ocijenio žalbeni razlog Francuske Republike, najprije valja utvrditi opravdanje na koje se poziva Komisija kako bi naložila sporni ispravak, s obzirom na to da to pitanje stranke osporavaju pred Sudom (odjeljak A). Zatim valja provjeriti tumačenje Općeg suda u pogledu točke 3.2.5. Smjernica, kako je izneseno u točkama 117. i 118. pobijane presude (odjeljak B). Naposljetku, s obzirom na tu analizu, valja provjeriti je li Opći sud pravilno odobrio Komisiji da naloži sporni ispravak u točkama 134. do 136. pobijane presude (odjeljak C).
88.

Rješenje koje predlažem stoga je u skladu s ciljem koji zakonodavac nastoji postići u Direktivi 2005/85, kao što to osobito proizlazi iz uvodne izjave 22. te direktive. Osim toga, čini mi se da je to rješenje najusklađenije s logikom sustava Dublin II i Dublin III i omogućuje da se izbjegnu nedosljednosti navedene u točkama 69. do 74. ovog mišljenja.
17.

U prvostupanjskom je postupku Patent- och marknadsdomstolen (Sud za patente i tržišno natjecanje, Švedska) utvrdi da je predmetna fotografija zaštićena pravima srodnima autorskom pravu, to jest posebnom zaštitom koju fotografije uživaju. Međutim, taj je sud naveo da svaka treća osoba može zahtijevati da se ta fotografija, s obzirom na to da je tom sudu podnesena kao postupovni dokument, priopći u skladu s primjenjivim pravilima švedskog ustavnog prava o pristupu dokumentima. Iako je Patent- och marknadsdomstolen (Sud za patente i tržišno natjecanje) zaključio da je CX tu fotografiju distribuirao javnosti u smislu Zakona o autorskom pravu, utvrdio je da nije dokazano da je BY pretrpio štetu te je stoga odbio tužbu.
39.

To potvrđuje i sudska praksa Suda. Iz načela ujednačene primjene prava Unije i načela jednakosti proizlazi zahtjev za autonomnim i jedinstvenim tumačenjem pojmova prava Unije ( 15 ). To bi tumačenje bi bilo ugroženo ako bi za postojanje isporuke bilo potrebno stjecanje vlasništva u skladu s građanskim pravom, koje ovisi o tumačenju nacionalnog građanskog prava. Stoga za pojam isporuke ne može biti relevantno dolazi li do prijenosa vlasništva ( 16 ). Time se pravo raspolaganja u smislu članka 14. Direktive o PDV‑u ne može izjednačiti s pravnim položajem vlasnika. Stoga prema mišljenju Suda nepostojanje prijenosa vlasništva u skladu s građanskim pravom ne protivi se postojanju isporuke ( 17 ).
43.

Kao što je to Komisija točno istaknula, usko tumačenje pojma „stranka koja ima pritužbu”, kao ono koje su predložili nizozemska i finska vlada i TenneT, moglo bi negativno utjecati na učinkovitost mehanizma rješavanja sporova predviđenog člankom 37. stavkom 11. Direktive 2009/72. Naime, u slučaju da se mogućnost podnošenja pritužbe uvjetuje postojanjem ugovornog odnosa između podnositelja pritužbe i dotičnog operatora prijenosnog ili distribucijskog sustava, to bi tumačenje dovelo do isključenja znatnog dijela korisnikâ iz područja primjene prava podnošenja pritužbe regulatornim tijelima, odnosno svih onih na koje je, iako nisu u ugovornom odnosu s operatorom prijenosnog ili distribucijskog sustava, unatoč tomu ipak utjecala eventualna povreda obveza tog operatora koje on ima na temelju Direktive 2009/72.
34.

Nadalje, takvo ex ante i strogo određivanje referentnog razdoblja može dovesti do proizvoljnih učinaka za dotične radnike. Ako bi se referentno razdoblje izračunavalo samo retrospektivno (drugim riječima, unatrag) od datuma pojedinačnog otkaza o kojemu je riječ, to bi značilo da što god da se dogodi nakon tog krajnjeg datuma neće biti uzeto u obzir. Tomu bi bilo tako čak i ako je, na primjer, do svih otkaza koji bi bili relevantni za odluku o tome je li određeni prag dosegnut došlo naknadno. Jednako bi bilo, ali na suprotan način, ako bi se referentno razdoblje izračunavalo samo prospektivno, pri čemu se ne bi mogli uzeti u obzir broj ili vrsta otkaza koji su se dogodili prije otkaza pojedinačnom radniku o kojemu je riječ.
64.

U istom smislu, ako se javnom tijelu dopusti da podnese zahtjev u mjestu uobičajenog boravišta uzdržavane osobe, to dovodi do usporednosti forum/ius jer, kao što sam već naveo, to je mjesto najčešće i sjedište tijela. Podsjećam da je, u skladu s člankom 64. stavkom 2. Uredbe br. 4/2009, „[p]ravo javnog tijela da nastupa u ime pojedinca koji ima pravo na uzdržavanje ili da zahtijeva povrat naknade koja je uzdržavanoj osobi isplaćena umjesto uzdržavanja, uređeno […] pravom koje vrijedi za to tijelo”.
12.

Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da je stopa cestarine koja se primjenjuje na razdoblje zahtijevanog povrata, od 1. siječnja 2010. do 18. srpnja 2011., izračunana na temelju „Aktualisierung der Wegekostenrechnung für die Bundesfernstraßen in Deutschland”, koji se naziva i „Wegekostengutachten” (Stručno izvješće o cestovnim infrastrukturnim troškovima u Njemačkoj), od 30. studenoga 2007., koji se odnosi na obračunsko razdoblje od 2007. do 2012. Što se tiče procjene zemljištâ upotrijebljenih za izgradnju autocesta, sud koji je uputio zahtjev tvrdi da su za osnovu uzeti rezultati „Wegekostenrechnung für das Bundesfernstraßennetz unter Berücksichtigung der Vorbereitung einer streckenbezogenen Autobahnbenutzungsgebühr” (Stručno izvješće iz 2002. o troškovima cestovne infrastrukture), iz ožujka 2002., koje se odnosi na obračunsko razdoblje od 2003. do 2010., prema informacijama koje su 22. rujna 2008. dodane WKG‑u 2007.
33.

Očito je da bi AZ odluku mogao pobijati pred nizozemskim tijelima koja su dala sporni pristanak ( 8 ) te su, stoga, u situaciji da ga ponište na izvoru. Međutim, s obzirom na to da je AZ već predan belgijskim tijelima, obvezivanje na to da pristanak pobija pred sudom države članice izvršenja (Nizozemskom), koju je već napustio, moglo bi mu otežati ostvarivanje njegova prava na djelotvornu sudsku zaštitu i dovesti do produljenja kaznenog postupka.
68.

Naime, Sud je nedavno u točki 30. presude od 3. srpnja 2019., The Chancellor, Masters and Scholars of the University of Cambridge (C‑316/18, EU:C:2019:559) utvrdio da „[a]ktivnost koja se sastoji od ulaganja donacija i dotacija i troškovi koji se odnose na tu aktivnost ulaganja moraju u pogledu PDV‑a imati isti tretman kao i negospodarska aktivnost koju predstavlja njihovo ubiranje i eventualni troškovi koji se na njega odnose. Naime, takva aktivnost financijskog ulaganja za Sveučilište u Cambridgeu – kao i za privatnog ulagača – ne predstavlja samo sredstvo koje omogućuje ostvarivanje prihoda od tako prikupljenih donacija i dotacija već i aktivnost izravno povezanu s njihovim prikupljanjem te stoga predstavlja samo izravno produženje te negospodarske aktivnosti. Stoga se ni ulazni PDV koji se odnosi na troškove povezane s tim ulaganjem ne može odbiti”.
52.

U ovoj situaciji, odnosno kada ne postoji rizik izbjegavanja primjenjivih carinskih pravila, slažem se s nezavisnim odvjetnikom P. Mengozzijem da bi primjena na uvoz više stope antidampinške pristojbe od one koja je stvarno propisana za društvo koje proizvodi uvezene proizvode bila protivna samom smislu propisivanja antidampinških pristojba, s obzirom na to da bi ona premašila cilj uklanjanja štete uzrokovane dampinškim uvozom ( 21 ). Naime, kao što je već istaknuto u točki 43. ovoga mišljenja, cilj antidampinških i kompenzacijskih pristojbi je izbjeći nanošenje štete industriji Unije, a ne osigurati oblik sankcije zbog povrede carinskih pravila, i još manje kazniti one koji su nemarno ili nepažljivo ispunili carinske obrasce.
13.

Člankom 35. stavkom 2. Uredbe 2015/2283, koji je naslovljen „Prijelazne mjere”, propisuje se: „Hrana koja nije obuhvaćena područjem primjene Uredbe (EZ) br. 258/97, a koja je zakonito stavljena na tržište do 1. siječnja 2018., i koja je obuhvaćena područjem primjene ove Uredbe može se i dalje stavljati na tržište dok se ne donese odluka u skladu s člancima od 10. do 12. ili člancima od 14. do 19. ove Uredbe nakon zahtjeva za odobravanje nove hrane ili obavijesti o tradicionalnoj hrani iz treće zemlje podnesenih do datuma navedenog u provedbenim pravilima koja su donesena u skladu s člankom 13., odnosno člankom 20. ove Uredbe, ali najkasnije do 2. siječnja 2020.”
21.

Friends of the Irish Environment, An Bord Pleanála, to jest irsko tijelo za planiranje, i Europska komisija podnijeli su pisana očitovanja. Sud je odlučio ne održati raspravu jer smatra da raspolaže dovoljnim informacijama.
99.

Stoga predlažem da Sud na dva pitanja koja je uputio Augstākās Tiesas (Senāts) (Vrhovni sud, Latvija) odgovori na sljedeći način: (1) Članak 20. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti, u vezi s člankom 10. stavkom 1. i člankom 21. stavkom 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, treba tumačiti na način da država članica može uskratiti odobrenje na koje se upućuje u članku 20. stavku 1. te uredbe kada je bolnička skrb, čija medicinska učinkovitost nije sporna, dostupna u državi članici čijem sustavu osigurana osoba pripada, iako je metoda liječenja koja se rabi protivna vjerskim uvjerenjima te osobe, ako je odbijanje objektivno opravdano legitimnim ciljem i ako su sredstva za postizanje tog cilja prikladna i nužna. Budući da ne postoje organizacijski ni strukturni uvjeti koji se odnose na uredno i uravnoteženo pružanje učinkovite zdravstvene zaštite od strane države članice čijem sustavu osigurana osoba pripada, ta država članica može, u skladu s drugim uvjetom predviđenim člankom 20. stavkom 2. Uredbe br. 883/2004, odbiti uzeti vjerska uvjerenja u obzir, ako bi to potencijalno dovelo do znatnog povećanja troškova za državu članicu čijem sustavu osigurana osoba pripada na štetu pružanja učinkovite zdravstvene zaštite ostalima. To je činjenično pitanje koje mora ocijeniti sud koji je uputio zahtjev. (2) Budući da ne postoje organizacijski ni strukturni uvjeti koji se odnose na uredno i uravnoteženo pružanje učinkovite zdravstvene zaštite od strane države članice čijem sustavu osigurana osoba pripada, članak 56. UFEU‑a i članak 8. stavak 2., članak 8. stavak 5. i članak 8. stavak 6. točku (d) Direktive 2011/247EU Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2011. o primjeni prava pacijenata u prekograničnoj zdravstvenoj skrbi, u vezi s člankom 10. stavkom 1. i člankom 21. stavkom 1. Povelje o temeljnim pravima, treba tumačiti na način da država članica čijem sustavu osigurana osoba pripada ne može uskratiti odobrenje na koje se upućuje u članku 8. stavku 1. te direktive kada je bolnička skrb, čija medicinska učinkovitost nije sporna, dostupna u državi članici čijem sustavu osigurana osoba pripada, ali je metoda liječenja koja se rabi protivna iskrenim vjerskim uvjerenjima te osobe, osim ako takvo postupanje može dovesti do povećanja zahtjeva za prekograničnu zdravstvenu zaštitu na temelju vjerskih razloga koje bi moglo znatno ugroziti uredno i uravnoteženo pružanje učinkovite zdravstvene zaštite u toj državi članici. To je činjenično pitanje koje mora ocijeniti sud koji je uputio zahtjev.
51.

EFADs dodaje da je trošak licencije za više državnih područja mnogo veći i da je stoga zapravo nepristupačan. Trošak pribavljanja novih pretplatnika izvan tradicionalnog područja distributera ili televizijskog nakladnika doveo bi prema njegovu mišljenju do drastičnog smanjenja slobode izbora televizijskog nakladnika u pogledu proizvodnje. Naime, televizijski nakladnici bi se poticali da se usredotočuju na najširu moguću distribuciju, odnosno na proizvodnju namijenjenu široj javnosti i po mogućnosti na engleskom jeziku. Relevantne klauzule stoga su važan element promicanja europske kulturne raznolikosti, koju Unija želi ostvariti. Francuska Republika dodaje da je cilj zaštite te raznolikosti neodvojiv od pravnog i gospodarskog konteksta relevantnih klauzula i ne može se ograničiti na ispitivanje na temelju članka 101. stavka 3. UFEU‑a. EFADs također tvrdi da je u Francuskoj GCP bio podvrgnut obvezi proizvodnje europskih djela. Njegovi prihodi i broj njegovih pretplatnika mogli bi se zbog konkurencije velikih subjekata koji posluju na engleskom jeziku i sadržaja namijenjenih široj javnosti smanjiti ne dopuštajući mu da otkupi licencije za iskorištavanje u različitim europskim zemljama. Ističe da mali prihodi od pasivne prodaje europskog repertoara ni na koji način ne mogu kompenzirati gubitak prihoda i pretplatnika lokalnih televizijskih nakladnika. Napominje da nepostojanje isključivosti stavlja u povoljniji položaj platforme koje već imaju pretplatnike na globalnoj razini na štetu europskih aktera, čiji su kapaciteti istraživanja novih klijenata ograničeniji. UPC pojašnjava da to dovodi do jačanja pregovaračke moći međunarodnih producentskih grupacija u odnosu na nezavisne francuske proizvođače te do koncentracije ponude u rukama najjačih televizijskih nakladnika. Osim toga, smatra da se u slučaju pasivne prodaje naplatnih televizijskih kanala pregovaranje o naknadi za autorsko pravo ne odnosi isključivo na jedno djelo, nego na više djela, što dovodi do dodatnih poteškoća. Tvrdi da druge poteškoće proizlaze iz primjene poreza na dodanu vrijednost, čije se stope razlikuju od jedne do druge države članice. Francuska Republika dodaje da odgovarajuća naknada za autorsko pravo nije ona koja je razumno povezana isključivo sa stvarnim ili potencijalnim brojem osoba koje uživaju ili žele uživati pruženu uslugu, nego uključuje i troškove prilagodbe distribucije djela posebnim potrebama svakog nacionalnog tržišta. Osim toga, ističe da se tehnologija koja je nužna za primanje audiovizualnih djela može krivotvoriti i stoga ne omogućuje utvrđivanje stvarne i potencijalne javnosti podjelom potražnje za kupnju prema zemlji podrijetla. Navodi da mu geografska ograničenja povezana s licencijama dodijeljenima GCP‑u nipošto ne omogućuju da se slobodno okrene klijentima koji se nalaze u svim državama članicama.