Privremena verzija

MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE

LAILE MEDINE

od 12. siječnja 2023.( )

Predmet C-598/21

SP,

CI

protiv

Všeobecná úverová banka a.s.

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Krajský súd v Prešove (Okružni sud u Prešovu, Slovačka))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članci 7., 38. i 47. – Direktiva 93/13/EEZ – Članak 1. stavak 2. – Odredba ugovora o kreditu koja omogućuje prijevremenu otplatu kredita – Ugovorna odredba koja je odraz prisilne zakonske odredbe – Članak 3. stavak 1., članak 4. stavak 1. i članak 7. stavak 1. – Osiguranje tražbine u obliku založnog prava na nekretnini – Potrošačevo glavno prebivalište – Namirenje tražbine osigurane založnim pravom prodajom na dražbi – Djelotvoran pravni lijek – Nepoštena poslovna praksa – Direktiva 2005/29/EZ – Lanac ugovora o kreditu namijenjenih za otplatu postojećeg duga – Direktiva 2008/48/EZ – Potrošački kredit – Doseg – Zaobilaženje – Određivanje ukupnog iznosa duga”





I. Uvod

1. Od financijske krize pravo Unije pružalo je čvršći okvir za zaštitu potrošača kada je riječ o kreditima osiguranima založnim pravom na nekretnini( ). Sud je u međuvremenu razvio važnu sudsku praksu u pogledu postupovne zaštite potrošača, koja se odražava i na postupke ovrhe nad stambenim nekretninama. Ta sudska praksa odražava podizanje prava potrošačkih ugovora na ustavnu razinu( ). Propis sekundarnog zakonodavstva koji djeluje kao „poveznica”( ) između postupovnog prava, potrošačkog prava i Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) jest Direktiva 93/13/EEZ( ).

2. Kada je riječ o postupcima ovrhe na nekretnini u kojoj potrošač živi, Sud je u presudi od 10. rujna 2014., Kušionová (C-34/13, EU:C:2014:2189; u daljnjem tekstu: presuda Kušionová), razmatrao usklađenost slovačkih propisa o izvansudskom ovršnom postupku s Direktivom 93/13. Predmetni zahtjev za prethodnu odluku u bitnome se nastavlja na tu presudu. Sud koji je uputio zahtjev poziva Sud da dodatno istraži vezu između ovršnog postupka, potrošačkog prava i temeljnih prava zajamčenih Poveljom.

3. Konkretno, Krajský súd v Prešove (Okružni sud u Prešovu, Slovačka) svojim zahtjevom za prethodnu odluku otvara pitanje ovlasti sudova da ocjenjuju proporcionalnost prijevremene naplate kredita u kontekstu izvansudskog ovršnog postupka. On usto otvara pitanje usklađenosti s Direktivom 2005/29/EZ( ) bankarske prakse sklapanja novih ugovora o kreditu na temelju kojih se većina sredstava ne isplaćuje potrošaču, već je namijenjena otplati starijih kredita, kao i pitanje implikacija te prakse za određivanje područja primjene Direktive 2008/48/EZ( ).

II. Pravni okvir

A. Pravo Unije

Direktiva 93/13

4. Članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 propisuje:

„Ugovorne odredbe koje su odraz obaveznih zakonskih ili regulatornih odredaba i odredaba ili načela međunarodnih konvencija u kojima su države članice ili Zajednica stranke, posebno u području prijevoza, ne podliježu odredbama ove Direktive.”

5. Članak 3. stavak 1. te direktive glasi ovako:

„Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako[,] u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka […] proizašli[ma] iz ugovora.”

6. Članak 4. stavak 1. te direktive predviđa:

„Ne dovodeći u pitanje članak 7., nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi[, kao i,] u vrijeme kada je ugovor sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi.”

7. Članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 glasi:

„U interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koje prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima.”

Direktiva 2005/29

8. Članak 3. Direktive 2005/29, naslovljen „Područje primjene”, u stavku 1. određuje:

„Ova se Direktiva primjenjuje na nepoštenu poslovnu praksu poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču, kako je utvrđena u članku 5., prije, tijekom i nakon trgovačkog posla u vezi s proizvodom.”

9. Članak 5. te direktive u stavcima 1. i 5. predviđa:

„1. Nepoštena poslovna praksa se zabranjuje.

[…]

5. Prilog I. sadrži popis postupaka koji predstavljaju takvu praksu, a koji se u svim okolnostima smatraju nepoštenima. Isti jedinstven popis primjenjuje se u svim državama članicama i može se izmijeniti jedino revizijom ove Direktive.”

Direktiva 2008/48

10. U uvodnoj izjavi 14. Direktive 2008/48 navodi se sljedeće:

„Ugovore o kreditu koji obuhvaćaju davanje kredita osiguranih materijalnom imovinom trebalo bi isključiti iz područja primjene ove Direktive. Ta vrsta kredita specifične je naravi. Također, ugovori o kreditu čiji je cilj financiranje stjecanja ili zadržavanja vlasničkih prava nad zemljištem ili postojećom ili projektiranom zgradom trebali bi se isključiti iz područja primjene ove Direktive. […]”

11. Članak 2. Direktive 2008/48, naslovljen „Područje primjene”, u stavku 2. određuje:

„Ova se Direktiva ne primjenjuje na sljedeće:

(a) ugovore o kreditu osigurane hipotekom ili nekim drugim sličnim instrumentom osiguranja koji se obično upotrebljava u dotičnoj državi članici za nepokretnu imovinu ili osigurane pravom u vezi s tom nepokretnom imovinom;

[…]”

12. Članak 22. stavak 3. Direktive 2008/48 glasi kako slijedi:

„Nadalje, države članice osiguravaju da se odredbe koje one donesu u provedbi ove Direktive ne mogu zaobići kao rezultat načina formuliranja ugovora, posebno integriranjem povlačenja tranše ili ugovora o kreditu koji potpadaju pod područje primjene ove Direktive u ugovore o kreditu čija bi narav ili svrha omogućili izbjegavanje njezine primjene.”

B. Nacionalno pravo

13. Članak 565. Občianskog zákonníka (Građanski zakonik) predviđa sljedeće:

„Kada je riječ o obročnoj naplati duga, vjerovnik ne može zbog neplaćanja mjesečnog obroka zahtijevati plaćanje čitave tražbine osim ako su se stranke tako sporazumjele ili je to predviđeno odlukom. Međutim, vjerovnik tu mogućnost može upotrijebiti najkasnije do dospijeća prvog sljedećeg obroka.”

14. Članak 53. Građanskog zakonika uređuje nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima. Njegov stavak 9. glasi ovako:

„Kada je riječ o obročnoj naplati duga koji proizlazi iz ugovora sklopljenog s potrošačem, trgovac može upotrijebiti mogućnost iz članka 565. Građanskog zakonika najranije tri mjeseca nakon dospijeća obroka te ako je potrošača obavijestio barem 15 dana prije upotrebe te mogućnosti.”

15. Članak 151.j stavak 1. Građanskog zakonika predviđa:

„Ako dug osiguran založnim pravom nije pravovremeno u cijelosti podmiren, založni vjerovnik može pokrenuti postupak namirenja s naslova založnog prava. On se u tom postupku može namiriti na način predviđen u ugovoru, prodajom predmeta zaloga na dražbi u skladu s posebnim zakonom […] ili njegovom prodajom u skladu s posebnim zakonskim odredbama, […] osim ako je ovim ili posebnim zakonom drukčije propisano.”

16. Sud koji je uputio zahtjev ističe da u tom stavku postoji bilješka, ubačena nakon riječi „u skladu s posebnim zakonom”, u kojoj se upućuje na Zákon 527/2002 Z.z. o dobrovoľných dražbách a o doplnení zákona Slovenskej národnej rady č. 323/1992 Zb. o notároch a notárskej činnosti (Notársky poriadok) v znení neskorších predpisov (Zakon br. 527/2002 o dobrovoljnim dražbama i dopunama Zakona br. 323/1992 o javnim bilježnicima i javnobilježničkoj djelatnosti (Javnobilježnički zakonik) donesenog u Nacionalnom vijeću Slovačke Republike, kako je izmijenjen (u daljnjem tekstu: Zakon o dobrovoljnim dražbama), te još jedna bilješka, nakon riječi „posebnim zakonskim odredbama”, u kojoj se upućuje na Zakonik o parničnom postupku te na pravila o ovrsi.

17. Članak 151.m Građanskog zakonika u stavcima 1. i 2. propisuje:

„1. Založni vjerovnik može predmet zaloga prodati na način predviđen u ugovoru o zasnivanju založnog prava ili na dražbi najranije 30 dana od trenutka kada su jamac i dužnik, ako oni nisu ista osoba, obaviješteni o pokretanju ovrhe, osim ako je posebnim zakonom drukčije propisano. […]

2. Jamac i založni vjerovnik mogu se sporazumjeti, nakon dostave obavijesti o pokretanju ovrhe, da potonji može prodati predmet zaloga na način predviđen u ugovoru o zasnivanju založnog prava ili na dražbi čak i prije isteka roka propisanog u stavku 1.”

18. U članku 6. Zakona o dobrovoljnim dražbama organizator dražbe definiran je kao „osoba koja organizira dražbu i ispunjava uvjete koji su ovim posebnim zakonom propisani za obavljanje te aktivnosti”. U članku 7. stavku 1. tog zakona osoba koja zahtijeva provedbu dražbe definira se kao vlasnik predmeta prodaje, založni vjerovnik ili bilo koja druga osoba koja može zahtijevati provedbu dražbe na temelju posebnog zakona.

19. Što se konkretno tiče založnog vjerovnika, članak 7. stavak 2. Zakona o dobrovoljnim dražbama određuje da on mora pisano navesti ne samo da se predmet prodaje može prodati na dražbi, već i iznos duga u pogledu kojeg je na temelju tog zakona podnesen ovršni prijedlog kao i da je dug stvaran i dospio.

20. Prema članku 16. stavku 1. tog zakona, dražba se može provesti samo na temelju potpisanog sporazuma između osobe koja pokreće dražbu i organizatora dražbe.

21. U skladu s člankom 17. Zakona o dobrovoljnim dražbama, organizator dražbe mora dražbu najaviti putem obavijesti. Ako je predmet prodaje stan, kuća ili druga građevina, poduzeće ili dio poduzeća, ili ako je najniža ponuda veća od 16 550 eura, organizator dražbe mora izdati obavijest o javnoj dražbi najmanje 30 dana prije početka dražbe te tu obavijest odmah proslijediti nadležnom ministarstvu radi njezine objave u Obchodnom vestníku (Službeni gospodarski list).

22. Članak 21. stavak 2. Zakona o dobrovoljnim dražbama predviđa da, u slučaju povrede odredbi tog zakona, svaka osoba koja se smatra oštećenom može od suda zatražiti da poništi dražbu. Međutim, pravo obraćanja sudu prestaje ako se ne ostvari u roku od tri mjeseca od javne dražbe, osim ako se razlozi na temelju kojih se zahtijeva poništenje odnose na počinjenje kaznenog djela, a predmet su prodaje bili kuća ili stan u kojem je prethodni vlasnik imao službeno prebivalište.

23. Prema članku 325. stavku 1. Zákona 160/2015 Z.z. Civilný sporový poriadok (Zakon br. 160/2015 – Zakonik o parničnom postupku), sud može odrediti privremenu mjeru ako je potrebno privremeno urediti odnose između stranaka ili ako postoji opasnost od toga da izvršenje presude dođe u pitanje. U skladu s člankom 325. stavkom 2. točkom (d) Zakonika o parničnom postupku, sud može stranci privremenom mjerom naložiti, među ostalim, „da poduzme neko djelovanje, da se suzdrži od nekog djelovanja ili da omogući poduzimanje nekog djelovanja”.

24. Članak 63. stavak 3. Zákona 233/1995 Z.z. Exekučný poriadok (Zakon br. 233/1995 – Ovršni zakonik) predviđa sljedeće:

„Ovrha prodajom nekretnine u kojoj dužnik ima svoje glavno ili privremeno prebivalište u smislu stavka 2. samo je iznimno moguća, nakon što je sud odobri, ako se protiv dotične osobe vodi više ovršnih postupaka u vezi s dugovima čiji ukupan iznos premašuje 2 000 eura te ako organizator dražbe dokaže da se dug ne može drukčije naplatiti”.

III. Spor u glavnom postupku i prethodna pitanja

25. Dana 9. veljače 2012. osoba SP i osoba CI sklopile su s drugom strankom u žalbenom postupku, Všeobecnom úverovom bankom, a.s. (u daljnjem tekstu: banka VÚB), ugovor o potrošačkom kreditu, pod naslovom „Hypo Pôžička”, u iznosu od 30 221,50 eura na razdoblje od 20 godina do 2032. (u daljnjem tekstu: sporni kredit). Namjena spornog kredita nije bila navedena u ugovoru o kreditu.

26. Banka VÚB iskoristila je gotovo cijeli sporni kredit za otplatu prethodnih potrošačkih kredita koje je od 2004. odobrila ona ili ih je odobrilo društvo s kojim je ona u prošlosti bila gospodarski povezana, to jest društvo Consumer Finance Holding a.s. (u daljnjem tekstu: društvo CFH). Žalitelji iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: žalitelji) svoj su prvi kredit ugovorili s društvom CFH još 2004., u iznosu od 18 000 tadašnjih slovačkih kruna (SKK) (597,49 eura). Nakon toga su ugovorili i druge potrošačke kredite. Žalitelji ih nisu mogli otplaćivati. Banka VÚB stoga im je odobrila nove kredite, ali sredstva nije isplatila njima, nego ih je izravno iskoristila za pokrivanje tražbina iz prethodnih potrošačkih kredita. Banka VÚB jednostrano je utvrđivala iznose dugovanja. Banka VÚB usto je dio spornog kredita upotrijebila u svoju korist kako bi namirila troškove koje je imala pri odobravanju tog kredita.

27. Sporni kredit specifičan je po tome što je osiguran založnim pravom na nekretnini – kući u kojoj žive žalitelji i druge osobe. Nakon odobravanja spornog kredita žalitelji nisu uplatili obroke kredita u iznosu od 1106,50 eura. Banka VÚB je u siječnju 2013. zbog neotplate proglasila dospijeće cjelokupnog kredita. Ugovornim odredbama o spornom kreditu bila je predviđena mogućnost davatelja kredita da pokrene postupak prijevremene naplate i proglasi dospijeće cjelokupnog kredita. Sud koji je uputio zahtjev objašnjava da slovačko pravo propisuje, kao jedine uvjete za korištenje tog prava, da dužnik mora tri mjeseca kasniti u plaćanju i da vjerovnik mora dužnika u roku od 15 dana obavijestiti o tom dospijeću.

28. Banka VÚB je 12. travnja 2013. najavila pokretanje postupka namirenja s naslova založnog prava dobrovoljnom dražbom, odnosno prodajom obiteljske kuće žaliteljâ, čija je vrijednost najmanje trideset puta veća od iznosa zbog kojeg je banka pokrenula postupak prijevremene naplate kredita, a time i prodaje kuće.

29. Žalitelji su Okresnom súdu v Prešove (Općinski sud u Prešovu, Slovačka) podnijeli tužbu za obustavu postupka namirenja s naslova založnog prava dobrovoljnom dražbom. Žalitelji su navodili da je banka VÚB, među ostalim, povrijedila njihova prava zajamčena pravom Europske unije u području potrošačkih kredita. Okresný súd v Prešove (Općinski sud u Prešovu) prvom je presudom odbio tužbu smatrajući u bitnome da nisu postojale prepreke za prodaju kuće žaliteljâ u okviru izvansudskog postupka.

30. Sud koji je uputio zahtjev je povodom žalbe žaliteljâ ukinuo prvostupanjsku presudu. Utvrdio je da dobrovoljna dražba kuće žaliteljâ nije bila proporcionalna jer je postojao drugi način ovrhe, odnosno sudski ovršni postupak u kojem se tražbina banke VÚB mogla namiriti, a da žalitelji pritom ne izgube vlasništvo nad kućom.

31. Okresný súd v Prešove (Općinski sud u Prešovu) i u drugoj je presudi odbio tužbu. Pozivao se na presudu Kušionová. Taj sud tu presudu tumači na način da ni nepoštene ugovorne odredbe ne sprečavaju prodaju kuće u kojoj žalitelji stanuju u okviru izvansudske ovrhe. Taj je sud u tom pogledu primijenio sudsku praksu Najvyššeg súda Slovenskej republiky (Vrhovni sud Slovačke Republike) u kojoj, prema navodu suda koji je uputio zahtjev, nije priznata prethodna sudska zaštita potrošača u obliku vremenski neograničene obustave izvansudske prodaje kuće u kojoj potrošači stanuju na dobrovoljnoj dražbi.

32. Žalitelji su sudu koji je uputio zahtjev ponovno podnijeli žalbu zahtijevajući obustavu postupka namirenja s naslova založnog prava dobrovoljnom dražbom. Pozvali su se, među ostalim, na povredu svojih prava kao potrošača i povredu svojeg prava na smještaj u slučaju prodaje njihove kuće.

33. Sud koji je uputio zahtjev objašnjava da slovačko pravo, kada je riječ o prijevremenom namirenju s naslova založnog prava, ne predviđa izričito obvezu uzimanja u obzir proporcionalnosti ovrhe i obvezu primjene kriterija koje je Sud utvrdio u točki 73. presude Aziz( ). Konkretno, navodi da slovačko zakonodavstvo dopušta postupak prijevremene naplate bez razmatranja pitanja je li potrošač povrijedio bitnu obvezu, je li takva povreda dovoljno teška uzevši u obzir trajanje i iznos kredita te predviđa li nacionalno pravo primjerena i djelotvorna sredstva koja bi potrošačima omogućila da isprave učinke prijevremenog dospijeća kredita.

34. Sud koji je uputio zahtjev potom pojašnjava da slovačko zakonodavstvo predviđa dva načina ovrhe. Prvi se sastoji od prodaje založene imovine na dobrovoljnoj dražbi. Tu prodaju provodi privatna osoba – trgovac. Vjerovnik jednostrano utvrđuje iznos tražbine. Drugi trgovac – organizator dražbe – obično prodaje potrošačev stambeni objekt bez provođenja bilo kakvog sudskog postupka i bez objektivne procjene iznosa tražbine i proporcionalnosti dražbe tog objekta. Unatoč nepostojanju suglasnosti potrošača, zakon tu dražbu kvalificira kao „dobrovoljnu”.

35. Drugi način ovrhe jest postupak predviđen Zakonom br. 233/1995 – Ovršni zakonik. Prethodi mu sudska provjera ugovornih odredbi. Sudovi mogu dopustiti otplatu u obrocima te moraju po službenoj dužnosti primijeniti zakonodavstvo koje uređuje zaštitu potrošača. Vjerovnik se može obratiti sudskom ovršitelju koji također može dopustiti otplatu u obrocima. Shodno tomu, u okviru sudskog ovršnog postupka moguće je visinu prvotnih obroka dugoročnih kredita prilagoditi do kraja razdoblja kreditiranja. Tako se može postići da se vjerovnik namiri u razdoblju koje je dogovorio s potrošačem i da potrošač zadrži objekt u kojem stanuje.

36. Nasuprot tomu, sud koji je uputio zahtjev smatra da postupak dobrovoljne dražbe ne osigurava takva jamstva. Nije ga moguće obustaviti do završetka sudskog postupka o nepoštenim ugovornim odredbama. Osim toga, naknadni sudski postupci za proglašavanje dražbe ništavom nakon gubitka prava vlasništva osobito su emotivno stresni za potrošače.

37. Sud koji je uputio zahtjev smatra da je zaštita od neproporcionalnog zadiranja u prava potrošača, uključujući njihovo pravo na dom, osobito važna prije provođenja dražbe. Budući da materijalno pravo ne predviđa niti jednu drugu mogućnost prethodne zaštite, u obzir dolazi samo tužba za obustavu postupka namirenja s naslova založnog prava tijekom dobrovoljne dražbe.

38. Kada je riječ o primjeni Direktive 2005/29, sud koji je uputio zahtjev napominje da su sporni kredit i prethodni potrošački krediti svaki put korišteni za otplatu ranijih kredita iako potrošači nisu imali dostatne prihode da ih otplate. Sud koji je uputio zahtjev smatra da okolnosti u kojima je sporni potrošački kredit odobren čine nepoštenu poslovnu praksu koja bi trebala biti obuhvaćena područjem primjene navedene direktive.

39. Kada je riječ o primjeni Direktive 2008/48, sud koji je uputio zahtjev ističe da jedinu okolnost koja bi sporni kredit mogla isključiti iz područja primjene te direktive čini založno pravo na nekretnini. Međutim, stvarna svrha založnog prava na imovini bila je otplata prethodnih potrošačkih kredita. S obzirom na to, sporni kredit i prethodni potrošački kredit radi čije je otplate ugovoren sporni kredit usko su povezani.

40. Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev želi utvrditi je li pristup koji je Sud upotrijebio u presudi od 21. travnja 2016., Radlinger i Radlingerová (C-377/14, EU:C:2016:283; u daljnjem tekstu: presuda Radlinger i Radlingerová), primjenjiv u ovom predmetu.

41. S obzirom na navedeno, Krajský súd v Prešove (Okružni sud u Prešovu) odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:

„1. Protive li se članku 47. u vezi s člancima 7. i 38. [Povelje], [Direktivi 93/13], [Direktivi 2005/29] kao i načelu djelotvornosti iz prava Europske unije, propisi poput članka 53. stavka 9. i članka 565. Občianskog zákonníka (slovački Građanski zakonik) prema kojima se prilikom prijevremene naplate ne uzima u obzir proporcionalnost te transakcije, osobito težina povrede obveza potrošača u odnosu na iznos i rok otplate kredita?

2. U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje (ne protive se), sud koji je uputio zahtjev postavlja sljedeća pitanja:

2.(a) Protivi li se članku 47. u vezi s člancima 7. i 38. Povelje, [Direktivi 93/13], [Direktivi 2005/29] i načelu djelotvornosti iz prava Europske unije, sudska praksa kojom se u bitnome ne smatra zabranjenim postupak namirenja s naslova založnog prava prodajom na privatnoj dražbi nekretnine koja je objekt u kojem potrošači ili druge osobe stanuju te se istodobno ne uzima u obzir težina povrede obveza potrošača s obzirom na iznos kredita i razdoblje kreditiranja čak i kada postoji drugi način namirenja tražbine davatelja kredita, odnosno sudski ovršni postupak u okviru kojeg prodaja stambenog objekta opterećenog založnim pravom nema prednost?

2.(b) Treba li članak 3. stavak 1. [Direktive 2005/29] tumačiti na način da zaštita potrošača od nepoštene poslovne prakse prilikom kreditiranja potrošača obuhvaća sve načine namirenja tražbine davatelja kredita, uključujući ugovaranje novog kredita namijenjenog podmirivanju obveza koje proizlaze iz prethodnog kredita?

2.(c) Treba li Direktivu [2005/29] tumačiti na način da se nepoštenom poslovnom praksom smatra i postupanje davatelja kredita koji u više navrata dodjeljuje kredit potrošaču koji ne može otplatiti kredit, zbog čega nastaje lanac kredita koje davatelj zapravo ne isplaćuje potrošaču, nego ta sredstva zadržava za podmirivanje prethodnih kredita i ukupnih troškova kredita?

2.(d) Treba li članak 2. stavak 2. točku (a) [Direktive 2008/48] u vezi s uvodnom izjavom 10. te direktive tumačiti na način da se njime ne isključuje primjena te direktive čak i u slučaju kredita koji ima sva obilježja potrošačkog kredita, ako nije ugovorena namjena kredita i ako je davatelj kredita, osim neznatnog dijela, cijeli kredit namijenio pokrivanju prethodnih potrošačkih kredita, a kao osiguranje ugovoreno je založno pravo na nekretnini?

2.(e) Treba li [presudu Radlinger i Radlingerová] tumačiti na način da se primjenjuje i na ugovor o potrošačkom kreditu kad je na temelju tog ugovora dio dodijeljenog kredita namijenjen pokrivanju troškova davatelja kredita?”

IV. Postupak pred Sudom

42. Sud koji je uputio zahtjev je 6. srpnja 2022., povodom zahtjeva Suda, pružio pojašnjenje u skladu s člankom 101. Poslovnika Suda.

43. Pisana očitovanja podnijele su banka VÚB, slovačka vlada i Europska komisija. Žalitelji, slovačka vlada i Komisija, iznijeli su usmena očitovanja na raspravi održanoj 28. listopada 2022.

V. Ocjena

Dopuštenost prethodnih pitanja

44. Banka VÚB navodi da prethodna pitanja treba odbiti kao hipotetska. Ona u tom pogledu ističe razne činjenične elemente koji, prema njezinu mišljenju, dokazuju da je potrošač povrijedio bitne ugovorne odredbe te da je banka poštovala načelo proporcionalnosti.

45. Slovačka vlada, a u bitnome i Komisija, ističu da je i prvo i drugo pitanje nedopušteno s obzirom na Direktivu 2005/29. Tvrde da sud koji je uputio zahtjev nije obrazložio zašto je upitao Sud kako tu direktivu treba tumačiti, ali ni zašto je to tumačenje potrebno za rješavanje spora u glavnom postupku. Konkretno, Komisija navodi da sud koji je uputio zahtjev nije objasnio u kojoj mjeri pokretanje ovršnog postupka može činiti nepoštenu poslovnu praksu. Međutim, ona ističe da je sud koji je uputio zahtjev objasnio relevantnost tumačenja Direktive 2005/29 u okviru trećeg i četvrtog pitanja.

46. U tom pogledu potrebno je podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pitanja koja se odnose na tumačenje prava Unije koja postavlja nacionalni sud u pravnom i činjeničnom kontekstu za čije je određivanje odgovoran, a čiju točnost Sud nije dužan provjeravati, uživaju pretpostavku relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu za prethodnu odluku koji je podnio nacionalni sud samo ako je očito da tumačenje prava Unije koje se traži nema nikakve veze sa stvarnošću ili predmetom glavnog spora, ako je problem hipotetske naravi ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima nužnima da na koristan način odgovori na pitanja koja su mu postavljena( ).

47. Kao prvo, treba istaknuti da se prvo i drugo prethodno pitanje osim na Direktivu 93/13 odnosi i na Direktivu 2005/29. Međutim, kako su slovačka vlada i Komisija pravilno navele, sud koji je uputio zahtjev u tim pitanjima upućuje samo na potonju direktivu, ne obrazlažući zašto je njezino tumačenje potrebno za rješavanje spora u glavnom postupku. Osim toga, on ne objašnjava u kojoj mjeri postupak namirenja s naslova založnog prava koji žalitelji osporavaju može činiti nepoštenu poslovnu praksu.

48. Stoga predlažem da se na prva dva pitanja odgovori isključivo u kontekstu odredbi Direktive 93/13.

49. Kao drugo, činjenica da banka VÚB navodi da je postupak namirenja s naslova založnog prava proporcionalan ne znači da su ta pitanja hipotetska. Prethodnim pitanjima nije cilj utvrditi je li konkretni postupak ovrhe proporcionalan – makar on, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, to nije – već se nastoji utvrditi može li vjerovnik de jure pokrenuti takav postupak ako sudovi nemaju zakonsku obvezu razmatrati proporcionalnost oduzimanja imovine( ).

50. S obzirom na navedeno, prethodna pitanja nisu hipotetska te je zatraženo tumačenje odredbi Direktive 93/13 potrebno za rješavanje spora u glavnom postupku.

51. S obzirom na navedeno, smatram da Sud treba zahtjev za prethodnu odluku proglasiti dopuštenim.

Prvo pitanje

52. Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem u biti pita treba li Direktivu 93/13 u vezi s člancima 7., 38. i 47. Povelje te načelom djelotvornosti tumačiti na način da im se protivi nacionalno zakonodavstvo, i to konkretno članak 53. stavak 9. u vezi s člankom 565. Građanskog zakonika, koje trgovcu omogućuje da pokrene postupak za prijevremenu naplatu kredita zbog dužnikova neispunjavanja obveza unutar određenog ograničenog razdoblja, a da tu mogućnost ne podvrgavaju zahtjevu proporcionalnosti, osobito u smislu težine povrede obveza potrošača u odnosu na iznos i rok otplate kredita.

53. Iz odluke kojom je zahtjev upućen proizlazi da, prema članku 53. stavku 9. Građanskog zakonika, trgovac može, kada je riječ o ugovoru o potrošačkom kreditu s obročnom otplatom, proglasiti dospjelim cijeli iznos kredita u skladu s člankom 565. Građanskog zakonika, ako su se stranke tako sporazumjele. Upotreba te mogućnosti uvjetovana je, s jedne strane, protekom roka od najmanje tri mjeseca od kada je nastupilo kašnjenje u plaćanju nekog obroka i, s druge strane, prethodnim obavještavanjem potrošača najmanje 15 dana prije ovrhe.

54. U tom se pogledu uvodno mora podsjetiti na to da iz članka 1. stavka 1. Direktive 93/13 proizlazi da je njezin cilj uskladiti nacionalne odredbe država članica koje uređuju nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima. Kao što to proizlazi iz članka 1. stavka 2. te direktive, tumačenog s obzirom na njezinu trinaestu uvodnu izjavu i njezin članak 3. stavak 1., navedenom se direktivom ne nastoji uvesti ispitivanje toga jesu li nacionalne odredbe potencijalno nepovoljne za potrošača, nego samo ispitivanje ugovornih odredbi iz potrošačkih ugovora o kojima se nije pojedinačno pregovaralo( ).

55. Osim toga, u skladu s člankom 1. stavkom 2. te direktive, ugovorne odredbe koje su odraz prisilnih zakonskih ili podzakonskih odredaba ne podliježu odredbama te direktive.

56. U tom je pogledu Sud više puta naveo da je isključenje iz područja primjene te direktive, propisano njezinim člankom 1. stavkom 2., opravdano činjenicom da se može opravdano pretpostaviti da je nacionalni zakonodavac uspostavio ravnotežu između svih prava i obveza stranaka u određenim ugovorima, a koju je zakonodavac Unije izričito namjeravao očuvati( ).

57. U glavnom postupku, odredbe nacionalnog prava koje su predmet zahtjeva za prethodnu odluku odražene su u odredbi ugovora o potrošačkom kreditu.

58. U tom pogledu treba podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda uspostavljenog u članku 267. UFEU-a na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu, Sud će prema potrebi preoblikovati pitanja koja su mu postavljena( ).

59. Osim toga, sud koji je uputio zahtjev je u svojem odgovoru na zahtjev za pojašnjenje naveo da bi prvo pitanje valjalo preoblikovati na način da se njime traži tumačenje pojma „nepoštena ugovorna odredba” iz članka 3. stavka 1. Direktive 93/13 te da se žele doznati kriteriji koje nacionalni sud može ili mora primijeniti kada ispituje ugovornu odredbu koja je odraz spornih odredbi nacionalnog prava.

60. S obzirom na te okolnosti, čini se da je za davanje korisnog odgovora sudu koji je uputio zahtjev potrebno preoblikovati prvo prethodno pitanje. Tim se pitanjem u bitnome želi utvrditi treba li članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 tumačiti na način da se ta direktiva primjenjuje na ugovornu odredbu koja je odraz odredbe nacionalnog prava koja trgovcu omogućuje da zbog dužnikova neispunjavanja obveza unutar određenog ograničenog razdoblja pokrene postupak za prijevremenu naplatu kredita, a koja tu mogućnost ne podvrgava zahtjevu proporcionalnosti. Za slučaj da se na to pitanje odgovori potvrdno, nacionalni sud traži da se utvrde kriteriji za ocjenjivanje moguće nepoštenosti takve ugovorne odredbe u skladu s člankom 3. stavkom 1. i člankom 4. Direktive 93/13.

Je li sporna ugovorna odredba odraz „obavezne zakonske ili regulatorne odredbe” u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 93/13?

61. Kako bi se utvrdilo, kao prvo, je li sporna ugovorna odredba odraz „obavezne zakonske ili regulatorne odredbe” u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 93/13, valja podsjetiti na to da je tom odredbom predviđeno isključenje iz područja primjene te direktive. Uzimajući u obzir cilj navedene direktive, odnosno zaštitu potrošača od nepoštenih ugovornih odredbi koje prodavatelji robe ili pružatelji usluga umeću u ugovore sklopljene s potrošačima, tu iznimku, kao i svaku iznimku, treba tumačiti usko( ).

62. Iznimna narav tog isključenja istaknuta je u presudi Kušionová( ), u kojoj je Sud protumačio članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 u smislu da je ugovorna odredba sadržana u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluga sklopio s potrošačem isključena iz područja primjene te direktive samo ako je navedena ugovorna odredba odraz sadržaja prisilne zakonske ili podzakonske odredbe, provjera čega je na nacionalnom sudu.

63. Iz navedenog slijedi da za primjenu tog isključenja moraju biti ispunjena dva uvjeta: s jedne strane, ugovorna odredba mora biti odraz zakonske ili podzakonske odredbe i, s druge strane, ta zakonska ili podzakonska odredba mora biti prisilna( ).

64. Kako bi se utvrdilo jesu li ti uvjeti ispunjeni, Sud je zaključio da je na nacionalnom sudu da provjeri je li konkretna ugovorna odredba odraz odredbi nacionalnog prava koje se prisilno primjenjuju među ugovornim stranama neovisno o njihovoj volji ili onih koje su dispozitivne naravi i stoga automatski primjenjive, odnosno ako se ugovorne strane u tom smislu nisu drukčije sporazumjele( ).

65. Slovačka vlada u svojim pisanim očitovanjima navodi da članak 53. stavak 9. Građanskog zakonika čini takvu prisilnu odredbu. Ona ističe, s jedne strane, da ta odredba potrošačima pruža snažniju zaštitu u smislu da predviđa dodatne zaštitne mehanizme u slučaju prijevremene naplate potrošačkog kredita. S druge strane, u skladu s člankom 54. stavkom 1. Građanskog zakonika, stranke ne mogu na štetu potrošača odstupiti od primjene sporne odredbe.

66. Sud koji je uputio zahtjev ne slaže se sa slovačkom vladom. On je u svojem odgovoru na zahtjev za pojašnjenje objasnio da se članak 53. stavak 9. u vezi s člankom 565. Građanskog zakonika ne primjenjuje automatski. Primjena tih odredbi ovisi o volji stranaka. Sud koji je uputio zahtjev također je istaknuo da čak i kada stranke ugovore mogućnost prijevremene naplate kredita, to je za vjerovnika samo mogućnost koju on nije pravno obvezan iskoristiti. Taj je sud u tom pogledu naveo da se u članku 53. stavku 9. i članku 565. Građanskog zakonika koristi izraz „može” („môže”), što upućuje na to da vjerovnik ima mogućnost, a ne obvezu, pokrenuti ovrhu. Sud koji je uputio zahtjev također smatra da članak 54. stavak 1. Građanskog zakonika, na koji se poziva slovačka vlada, ne navodi na drukčije tumačenje. Ta odredba ne zabranjuje odstupanje od odredbi Građanskog zakonika koje pogoduje potrošaču. Taj sud objašnjava da je vjerovnik prije pokretanja ovrhe dužan ispunjavati minimalne zahtjeve predviđene člankom 53. stavkom 9. Građanskog zakonika samo ako su stranke u ugovoru predvidjele prijevremenu naplatu.

67. Žalitelji i Komisija na raspravi su naglasili da se sporne odredbe Građanskog zakonika primjenjuju ako su se stranke tako prethodno sporazumjele. Žalitelji su naveli da trgovac ima slobodnu volju odlučiti hoće li upotrijebiti mogućnost da pokrene postupak prijevremene naplate. Ako odluči iskoristiti tu mogućnost, trgovac mora ispuniti minimalne postupovne zahtjeve propisane u članku 53. stavku 9. Građanskog zakonika. Poštovanje roka od tri mjeseca prije pokretanja postupka za prisilnu naplatu tražbine obvezno je, ali preduvjet za njegovu primjenu, odnosno donošenje odluke o pokretanju tog postupka, ovisi o volji trgovca.

68. Objašnjenja suda koji je uputio zahtjev i argumente žaliteljâ i Komisije smatram uvjerljivima. Smatram da oni idu u prilog zaključku da se sporne odredbe nacionalnog prava ne primjenjuju automatski, dakle ako se ugovorne strane nisu drukčije sporazumjele, što je potrebno da bi ih se kvalificiralo kao „obavezne” u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 93/13. Umjesto toga, za njihovu je primjenu potreban izričit sporazum stranaka. Za slučaj da takvog sporazuma nema, članak 565. Građanskog zakonika predviđa pravilo da vjerovnik ne može zbog neplaćanja mjesečnog obroka zahtijevati plaćanje čitave tražbine.

69. Važno je istaknuti i da članak 53. stavak 9. Građanskog zakonika, iako govori o potrošačkim kreditima koji se otplaćuju u obrocima, posebno ne predviđa prijevremenu naplatu dugoročnih kredita ili postojanje osiguranja tog kredita u obliku založnog prava na obiteljskom domu potrošača. S obzirom na te okolnosti, odluku trgovca da u ugovor o kreditu osiguranom založnim pravom na obiteljskom domu potrošača uvrsti odredbu o kojoj se nije pregovaralo, a koja je odraz navedene odredbe Građanskog zakonika, nije moguće izjednačiti s uspostavom, od strane nacionalnog zakonodavca, ravnoteže između svih prava i obveza ugovornih strana.

70. U svakom slučaju, nesporno je da je u postupku iz članka 267. UFEU-a, koji se zasniva na jasnom razgraničenju funkcija nacionalnih sudova i Suda, nacionalni sud jedini ovlašten tumačiti i primijeniti odredbe nacionalnog prava( ).

71. Iz navedenog slijedi da predmetna ugovorna odredba, koja vjerovniku daju mogućnost da provede prijevremenu naplatu, nije odraz prisilne zakonske ili podzakonske odredbe u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 93/13. Stoga zaključujem da takva ugovorna odredba ulazi u područje primjene Direktive 93/13.

O kriterijima za ocjenu ugovorne odredbe koja se odnosi na prijevremenu naplatu

72. Prema članku 4. stavku 1. Direktive 93/13, nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi te sve popratne okolnosti sklapanja ugovora u vrijeme kada je ugovor sklopljen. Iz navedenog slijedi da se u tom pogledu u obzir moraju uzeti i posljedice koje pravo mjerodavno za ugovor veže uz ugovornu odredbu, što znači da je potrebno sagledati nacionalni pravni sustav o kojem je riječ( ).

73. Konkretno, sud koji je uputio zahtjev pita je li za potrebe procjenjivanja nepoštenosti sporne ugovorne odredbe moguće uzeti u obzir proporcionalnost mogućnosti trgovca da cijeli iznos kredita proglasi dospjelim, a osobito težinu povrede obveza potrošača u odnosu na iznos i rok otplate kredita. Nacionalni sud u tom pogledu upućuje na jedan od kriterija utvrđenih u točki 73. presude Aziz( ).

74. U toj je presudi utvrđeno nekoliko kriterija koje nacionalni sud treba primjenjivati pri ocjenjivanju moguće nepoštenosti odredbe o prijevremenoj naplati iz dugoročnog ugovora odnosno, konkretno, ugovora o kreditu osiguranog hipotekom, u slučaju kad dužnik ne ispuni svoje obveze unutar određenog ograničenog razdoblja. Ti su kriteriji dodatno razrađeni u presudi Banco Primus( ). Sud je utvrdio da je na sudu koji je uputio zahtjev da među ostalim provjeri, kao prvo, ovisi li mogućnost dana prodavatelju robe ili pružatelju usluge da ukupan iznos zajma proglasi dospjelim o potrošačevu neizvršenju bitne obveze iz predmetnog ugovornog odnosa; kao drugo, je li ta mogućnost predviđena u slučajevima kada je takvo neizvršenje dovoljno teško uzevši u obzir trajanje i iznos zajma; kao treće, odstupa li navedena mogućnost od propisa koji se primjenjuju u tom području u izostanku posebnih ugovornih odredaba te, kao četvrto, priznaje li nacionalno pravo potrošačima primjerena i djelotvorna sredstva koja bi im omogućila, kada su vezani takvom odredbom, da isprave učinke dospijeća kredita. Sud je nadalje u presudi Caisse régionale de Crédit mutuel de Loire-Atlantique i du Centre Ouest( ) pojasnio da se presuda Banco Primus mora tumačiti na način da se kriteriji koji su njome uspostavljeni za ocjenu nepoštenosti ugovorne odredbe u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 93/13, a osobito znatna neravnoteža u pravima i obvezama ugovornih strana koju ta odredba prouzročuje na štetu potrošača, ne mogu razumjeti ni kao kumulativni ni kao alternativni, nego se moraju razumjeti kao dio svih popratnih okolnosti sklapanja dotičnog ugovora koje nacionalni sud mora ispitati kako bi ocijenio nepoštenost ugovorne odredbe u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 93/13.

75. Ugovorna odredba o kojoj je riječ u ovom predmetu odnosi se na prijevremenu naplatu u kontekstu dugoročnog ugovora koji je sklopljen na razdoblje od 20 godina te je osiguran založnim pravom na obiteljskom domu potrošača. U tim okolnostima, ocjenu nepoštenosti te ugovorne odredbe treba provesti s obzirom na sudsku praksu na koju se upućuje u prethodnoj točki.

76. Iz prethodnih razmatranja zaključujem da članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da se ta direktiva primjenjuje na ugovornu odredbu koja je odraz odredbe nacionalnog prava koja trgovcu omogućuje da pokrene postupak prijevremene naplate kredita zbog dužnikova neispunjavanja obveza unutar određenog ograničenog razdoblja, pri čemu ta mogućnost nije podvrgnuta obvezi ispunjavanja zahtjeva proporcionalnosti. Članak 3. stavak 1. i članak 4. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da sud koji je uputio zahtjev, kada ocjenjuje moguću nepoštenost ugovorne odredbe o postupku prijevremene naplate uslijed propusta dužnika da ispuni svoje obveze unutar određenog ograničenog razdoblja, među ostalim treba provjeriti sljedeće kriterije: kao prvo, ovisi li mogućnost dana prodavatelju robe ili pružatelju usluge da ukupan iznos zajma proglasi dospjelim o potrošačevu neizvršenju bitne obveze iz predmetnog ugovornog odnosa; kao drugo, je li ta mogućnost predviđena u slučajevima kada je takvo neizvršenje dovoljno teško uzevši u obzir trajanje i iznos zajma; kao treće, odstupa li navedena mogućnost od propisa koji se primjenjuju u tom području u izostanku posebnih ugovornih odredaba te, kao četvrto, priznaje li nacionalno pravo potrošačima primjerena i djelotvorna sredstva koja bi im omogućila, kada su vezani takvom odredbom, da isprave učinke dospijeća kredita.

77. Ako Sud potvrdno odgovori na preoblikovano prvo pitanje, sud koji je uputio zahtjev navodi da na ostala pitanja više neće biti potrebno odgovarati. Međutim, radi cjelovitosti razmotrit ću i ta pitanja.

Drugo pitanje

78. Sud koji je uputio zahtjev svojim drugim pitanjem u biti pita protivi li se članku 7. stavku 1. Direktive 93/13 u vezi s člancima 7., 38. i 47. Povelje te načelom djelotvornosti iz prava Unije, nacionalna sudska praksa prema kojoj se u bitnome smatra dopuštenim postupak namirenja s naslova založnog prava prodajom na privatnoj dražbi nekretnine koja je objekt u kojem potrošači ili druge osobe stanuju.

79. Za početak valja podsjetiti na to da se sustav zaštite koji je proveden Direktivom 93/13 temelji na ideji da se potrošač nalazi u slabijem položaju u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga kako u pogledu pregovaračke moći tako i informiranosti, što je situacija koja ga navodi da pristane na uvjete koje je unaprijed sastavio prodavatelj robe ili pružatelj usluge, bez ikakva utjecaja na njihov sadržaj. Usto, članak 38. Povelje određuje da politike Unije moraju osiguravati visoku razinu zaštite potrošača. Taj uvjet treba se poštovati i kod provedbe Direktive 93/13( ).

80. Osim toga, s obzirom na narav i važnost javnog interesa koji čini zaštita potrošača, Direktiva 93/13 državama članicama nameće obvezu, kao što to proizlazi iz njezina članka 7. stavka 1. u vezi s njezinom dvadeset četvrtom uvodnom izjavom, da osiguraju primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnoga korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koje prodavatelji robe ili pružatelji usluga sklapaju s potrošačima( ).

Pozadina pitanja: presuda Suda u predmetu Kušionová

81. Nakon tih uvodnih zapažanja potrebno je analizirati pozadinu postavljenog pitanja. Ovo nije prvi put da slovački sudovi od Suda traže smjernice u pogledu usklađenosti s Direktivom 93/13 slovačkih pravila koja vjerovniku omogućuju da izvrši naplatu duga putem izvansudske ovrhe s naslova založnog prava na nekretnini koje je potrošač zasnovao radi osiguranja tražbine. Prvi takav slučaj bio je u predmetu C-482/12, Macinský i Macinská. Taj je predmet uklonjen iz registra Suda nakon što je zahtjev za prethodnu odluku povučen( ), a nezavisni odvjetnik N. Wahl tada je već bio iznio svoje mišljenje( ). Konkretno, u predmetu Macinský i Macinská postavljalo se pitanje protive li se Direktivi 93/13 postupovna pravila države članice koja omogućuju da se tražbina utemeljena na nepoštenoj odredbi potrošačkog ugovora prisilno ostvaruje izvansudskim putem te stoga – potencijalno – bez ikakvog sudskog nadzora. Nezavisni odvjetnik je na temelju informacija sadržanih u spisu i očitovanja koja su stranke iznijele na raspravi zaključio da se takav postupak ne protivi Direktivi 93/13. Taj je zaključak u bitnome temeljio na sljedećim razmatranjima. S jedne strane, djelotvorna postupovna zaštita potrošača ne zahtijeva obvezan prethodni sudski nadzor nepoštenosti ugovornih odredbi( ). S druge strane, odnosni postupak pružao je dovoljnu razinu djelotvorne zaštite prava potrošača kako zahtijeva Direktiva 93/13( ).

82. Mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu Macinský i Macinská u bitnome je pratila i presuda Kušionová. U toj je presudi utvrđeno da je slovački institut izvansudske ovrhe, odnosno „dobrovoljne” dražbe, u skladu s Direktivom 93/13 s obzirom na to da to zakonodavstvo u praksi ne čini nemogućim ili pretjerano teškim očuvanje prava koja ta direktiva priznaje potrošaču, provjera čega je na nacionalnom sudu.

83. Utvrđenje Suda u presudi Kušionová uvjetovano je postojanjem djelotvornih sredstava za osporavanje ovrhe koja se temelji na potencijalno nepoštenim ugovornim odredbama. Sud je na temelju dostupnih informacija zaključio da je slovačko zakonodavstvo pružalo privremenu sudsku zaštitu u obliku privremenih mjera namijenjenih sprečavanju provedbe dražbe kao i naknadnu sudsku zaštitu. Sud se prije svega oslonio na sljedeće elemente: kao prvo, mogućnost osporavanja dražbe u roku od 30 dana od objave obavijesti o njezinu održavanju, predviđena člankom 151.m stavkom 1. Građanskog zakonika u vezi s člankom 17. stavkom 3. Zakona o dobrovoljnim dražbama; kao drugo, mogućnost osobe koja osporava uvjete provedbe dražbe da od suda zatraži poništenje dražbe u roku od tri mjeseca od održavanja javne dražbe, predviđena člankom 21. stavkom 2. tog zakona; i, kao treće, činjenica da nadležni sud tijekom postupka izvansudske ovrhe može, u skladu s člankom 74. stavkom 1. i člankom 76. stavkom 1. Zakonika o parničnom postupku, privremenom mjerom spriječiti provedbu takve prodaje( ).

84. Kada je riječ o mogućnosti nacionalnog suda da ocjenjuje proporcionalnost ovrhe, u presudi Kušionová to se ocjenjivanje u bitnome smatra dijelom opće ocjene primjerenosti i djelotvornosti dostupnih sredstava za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih ugovornih odredbi u smislu članka 7. stavka 1. Direktive 93/13 koju provodi nacionalni sud( ). Argumentacija Suda dokazuje ustavnopravne dimenzije Direktive 93/13 u kontekstu potrošačkih sporova. Sud je naveo da posebnu pozornost valja obratiti na okolnost da imovinu na kojoj se provodi izvandsudski postupak namirenja s naslova založnog prava iz glavnog postupka čini obiteljski dom potrošača( ). Argumentaciji koja se poziva na temeljna prava u prilog ide i sudska praksa Europskog suda za ljudska prava (ESLJP). ESLJP je utvrdio, s jedne strane, da je gubitak doma jedna od najtežih povreda prava na poštovanje doma i, s druge strane, da svaka osoba za koju postoji opasnost da bude žrtva takve povrede mora moći zahtijevati ispitivanje proporcionalnosti takve mjere( ). Sud je istaknuo da nacionalni sudovi prilikom tumačenja Direktive 93/13 moraju uzeti u obzir članak 7. Povelje, koji svakome jamči pravo na poštovanje doma( ). Naposljetku, podsjećajući na svoju presudu Aziz( ), Sud naglašava važnost činjenice da nacionalni sud ima na raspolaganju privremene mjere koje mu omogućuju obustavu ili prekid nezakonitog ovršnog postupka radi osiguravanja djelotvornosti zaštite koja se želi ostvariti Direktivom 93/13, uzimajući u obzir posljedice deložacije potrošača i njegove obitelji iz smještaja koji je njihov glavni obiteljski dom( ).

85. S obzirom na sve elemente navedene u točki 83. ovog mišljenja, a osobito s obzirom na činjenicu da se čini da je nadležni nacionalni sud mogao odrediti privremene mjere, u presudi Kušionová utvrđeno je da u okviru slovačkog izvansudskog ovršnog postupka „postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima, provjera čega je na sudu koji je uputio zahtjev”.

Testiranje pretpostavki iz presude Kušionová

86. Sud koji je uputio zahtjev objašnjava da je Najvyšší súd Slovenskej republiky (Vrhovni sud Slovačke Republike) protumačio presudu Kušionová na način da ona dopušta izvansudsku prodaju nekretnine, uključujući potrošačev dom. Osim toga, iz te nacionalne sudske prakse proizlazi da se vjerovnik ne može neograničeno dugo sprečavati u provedbi ovrhe( ). Sud koji je uputio zahtjev u bitnome smatra da takva nacionalna sudska praksa nije pravilna te testira pretpostavke na kojima se temelji presuda Kušionová. Smatra da dobrovoljna dražba ne pruža jednaka jamstva kao sudska ovrha. Navodi da je riječ o načinu ovrhe koji organiziraju isključivo privatne osobe, pri čemu nije moguće sudsko preispitivanje duga i proporcionalnosti prodaje. Sud koji je uputio zahtjev ističe da dobrovoljnu dražbu ne može prekinuti sudski postupak u okviru kojeg se osporava poštenost ugovornih odredbi.

87. Nasuprot tomu, slovačka vlada u svojim očitovanjima navodi da slovačko zakonodavstvo, kako je izloženo u presudi Kušionová, potrošačima pruža djelotvornu sudsku zaštitu prije i nakon prisilne prodaje te da sudovi mogu odrediti privremene mjere.

88. Sud koji je uputio zahtjev u svojem odgovoru na zahtjev za pojašnjenje osporava pravnu analizu koju je ponudila slovačka vlada. Prije svega, on odbija stajalište da institut izvansudske prodaje osigurava snažniju zaštitu potrošača samom činjenicom da vjerovnik ne može izravno prodati imovinu. Smatra da odredbe na koje slovačka vlada upućuje, odnosno članak 17. stavci 3. i 5. Zakona o dobrovoljnim dražbama te članak 151.m stavak 1. Građanskog zakonika, ne omogućuju da se ovrha osporava prije održavanja dražbe. Te se odredbe, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, odnose na formalne uvjete i organizacijske aspekte provedbe dobrovoljne dražbe. Što se tiče mogućnosti određivanja privremenih mjera, taj sud ističe da članak 325. stavci 1. i 2. Zakonika o parničnom postupku sudovima omogućuju određivanje privremenih mjera samo u okviru kontradiktornih postupaka. On stoga objašnjava da ta odredba nije primjenjiva u okviru izvansudskog ovršnog postupka. Osim toga, sud koji je uputio zahtjev navodi da članak 63. stavak 3. Zakona br. 233/1995 – Ovršnog zakonika nema veze s postupkom predviđenim Zakonom o dobrovoljnim dražbama te da se u okviru izvansudskog ovršnog postupka trgovci načelno ne moraju držati Zakona br. 233/1995 – Ovršnog zakonika.

89. Od stranaka koje su sudjelovale na raspravi zatraženo je da opišu sredstva kojima potrošači mogu osporavati eventualnu nepoštenost ovršne isprave u okviru izvansudske dražbe. Od njih je zatraženo i da navedu pravnu osnovu koja sudovima u deklaratornim postupcima u kojima se razmatra moguća nepoštenost ugovornih odredbi sadržanih u ovršnoj ispravi ili stvarima koje se odnose na ovrhu, omogućava da odrede privremene mjere kojima se ovršni postupak prekida kako bi se osigurala puna djelotvornost konačne meritorne odluke.

90. Slovačka vlada navela je da sudove ništa pravno ne sprečava da po službenoj dužnosti proglase ugovorne odredbe nepoštenima. Napomenula je da im članak 298. stavak 1. Zakonika o parničnom postupku to izričito omogućuje. Pozvala se na nekoliko odredbi Građanskog zakonika i Zakona br. 250/2007 o zaštiti potrošača iz kojih proizlazi da potrošači mogu pokrenuti postupak radi utvrđivanja nevaljanosti nepoštenih ugovornih odredbi. Ta je vlada usto navela da Zakonik o parničnom postupku omogućuje pokretanje postupka radi utvrđivanja postojanja prava.

91. Žalitelji nisu osporili da sve odredbe na koje slovačka vlada upućuje doista postoje. Međutim, tvrdili su da su to opća pravila te da se ne primjenjuju na izvansudsku ovrhu. Prema njihovu mišljenju, ne postoji pravna osnova koja bi nalagala sudovima da samo zbog nepoštenosti ugovornih odredbi obustave dobrovoljnu dražbu. Žalitelji su naveli i da je čitav postupak netransparentan te da tijela javne vlasti ne sudjeluju ni u jednom njegovu stadiju. Što se tiče mogućnosti naknadnog osporavanja dražbe, žalitelji su objasnili da je to dugačak i bolan proces za potrošače( ) koji nema osobitu mogućnost uspjeha.

92. Komisija je navela da i dalje nije jasno može li se izvansudski ovršni postupak koji se temelji na Zakonu o dobrovoljnim dražbama obustaviti zbog nepoštenosti ugovornih odredbi. Napomenula je da, čak i ako bi se prihvatilo da takva mogućnost postoji u nacionalnom zakonodavstvu, postoji nesklad između onoga što je propisima zamišljeno i načina na koji sudovi tumače i primjenjuju te propise. To korištenje prava potrošača čini u praksi pretjerano teškim.

93. Iako je na temelju članka 267. UFEU-a Sud nadležan za izdvajanje iz članka 7. Direktive 93/13 kriterija za definiranje okvira kojim se omogućuje ocjena poštovanja obveza koje proizlaze iz te direktive, sud koji je uputio zahtjev dužan je provjeriti mogu li odredbe Zakona o dobrovoljnim dražbama po potrebi stvoriti takav okvir( ).

94. Stoga ću se ograničiti na sljedeća zapažanja. Izvansudski ovršni postupak primjenjuje se neovisno o statusu dužnika i vrsti imovine koja je predmet ovrhe. Može se odnositi (kao što je slučaj u glavnom postupku) na imovinu koja zadovoljava osnovnu potrebu potrošača, odnosno potrebu za smještajem( ). Prodavatelj robe ili pružatelj usluge može taj postupak pokrenuti već na temelju ugovora o kreditu kao ovršne isprave, pri čemu sadržaj te isprave ne podliježe sudskom nadzoru kako bi se utvrdilo je li koja od njezinih odredbi nepoštena. Osim toga, vjerovnik jednostrano određuje iznos duga, a privatni subjekt (organizator dražbe) ovrhu provodi bez nadzora od strane tijela javne vlasti. Takva snažna i bezuvjetna mogućnost prodavatelja da pokrene ovrhu čini još potrebnijom nužnost da potrošač u svojstvu ovršenika protiv kojeg je ovrha pokrenuta uživa djelotvornu sudsku zaštitu( ). Kako je jedan komentator dobro primijetio, postupci ulaženja u posjed nečijeg doma moraju zadovoljavati „najviši stupanj postupovne strogosti”( ).

95. Spis predmeta pred Sudom i rasprava otkrivaju, prema mojemu mišljenju, da su postojanje i opseg sudskih ovlasti u specifičnom kontekstu osporavanja izvansudske ovrhe na temelju nepoštenih ugovornih odredbi i dalje nejasni i složeni za sudove i potrošače. Konkretno, nije jasno koji postupovni kanal potrošači imaju na raspolaganju kako bi ishodili obustavu ovrhe s ciljem da nadležni sud razmotri moguću nepoštenost ugovornih odredbi sadržanih u ovršnoj ispravi. Nepostojanje jasnog pravnog okvira protivi se, prije svega, načelu pravne sigurnosti. U tom pogledu valja podsjetiti na to da načelo pravne sigurnosti, koje je jedno od općih načela prava Unije, zahtijeva da pravna pravila moraju biti jasna, precizna i predvidljiva u svojim učincima, osobito kada mogu imati nepovoljne posljedice na pojedince i poduzetnike, kako bi pojedinci mogli nedvosmisleno znati svoja prava i obveze te da se posljedično mogu ponašati u skladu s njima( ).

96. Ne čini se da pravni okvir izvansudske ovrhe, kako ga je opisao sud koji je uputio zahtjev, pruža visok stupanj postupovnih zaštitnih mehanizama. On zbog svoje rascjepkanosti stvara nezanemarivu opasnost od toga da dotični potrošač ne podnese prigovor protiv izvansudske ovrhe povodom kojeg bi sud mogao ispitati nepoštenost ugovornih odredbi ili da počini postupovnu pogrešku( ). Tu opasnost pojačava činjenica da se sve radnje u izvansudskom ovršnom postupku, uključujući određivanje iznosa duga, provode bez ikakvog nadzora od strane tijela javne vlasti.

97. U tom pogledu treba istaknuti i da nedavna sudska praksa Suda pokazuje da su standardi onoga što čini djelotvoran nadzor nepoštenih ugovornih odredbi izrazito visoki. Sud je naveo da obveza država članica da osiguraju djelotvornost prava koja za pojedince proizlaze iz prava Unije podrazumijeva, osobito kad je riječ o pravima koja proizlaze iz Direktive 93/13, zahtjev djelotvorne sudske zaštite, potvrđen člankom 7. stavkom 1. te direktive i također člankom 47. Povelje koji se primjenjuje, među ostalim, na utvrđivanje postupovnih pravila vezanih za tužbe utemeljene na tim pravima( ).

98. Konkretno, Sud je u kontekstu postupka ex parte za izdavanje platnog naloga utvrdio da zahtjev djelotvorne sudske zaštite traži da ovršni sud može ocijeniti, uključujući prvi put, eventualnu nepoštenost ugovornih odredaba na kojima se temelji platni nalog koji je izdao sud na zahtjev vjerovnika i protiv kojeg dužnik nije podnio prigovor( ). Sud je u kontekstu postupka hipotekarne ovrhe zaključio da se djelotvoran nadzor moguće nepoštenosti ugovornih odredbi, kakav se zahtijeva Direktivom 93/13, ne može jamčiti ako se pravomoćnost odnosi i na sudske odluke u kojima se ne spominje takav nadzor( ).

99. U skladu s tom sudskom praksom, čak i kada postoji sudska odluka kojom se odobrava ovrha, djelotvoran nadzor nepoštenih ugovornih odredbi ne može se jamčiti u okolnostima kad takva odluka ne sadržava nikakvo obrazloženje iz kojeg bi proizlazilo da je sud po službenoj dužnosti ispitao nepoštenost ugovornih odredbi. Na temelju toga smatram, a fortiori, da se djelotvoran nadzor ne može jamčiti ako se ovršni postupci pokreću bez prethodnog sudskog nadzora, ako ih provode isključivo privatni poslovni subjekti te ako su pravila koja uređuju dostupna sredstva kojima potrošači mogu osporavati ovršne postupke i odgovarajuće ovlasti sudova nejasna i složena. Stoga mi se čini da postupovna pravila o izvansudskim ovršnim postupcima, barem kada je riječ o načinu na koji se primjenjuju u slovačkoj pravnoj praksi, ne zadovoljavaju standarde djelotvorne sudske zaštite potrošača.

100. Za kraj bih istaknula da Direktiva 2014/17 – koja je, kako je navedeno u njezinoj uvodnoj izjavi 3., donesena nakon međunarodne financijske krize radi uređivanja potrošačkih stambenih kredita – iako nije vremenski primjenjiva( ), pokazuje želju zakonodavca Unije da ojača zaštitu potrošača u kontekstu postupaka ovrhe nad stambenim nekretninama. U skladu s člankom 28. stavkom 1. te direktive, države članice moraju donijeti mjere s ciljem poticanja vjerovnika da pokažu razuman stupanj strpljenja prema potrošačima prije pokretanja ovršnog postupka. Strpljenje služi ranom rješavanju poteškoća u plaćanju kako bi se izbjeglo pokretanje takvog postupka. Pljenidba treba biti zadnja opcija kada su iscrpljeni svi drugi načini naplate( ).

101. Na temelju prethodnih razmatranja zaključujem da članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 u vezi s člancima 7., 38. i 47. Povelje te načelom djelotvornosti iz prava Unije treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalna sudska praksa prema kojoj se u bitnome smatra dopuštenim postupak namirenja s naslova založnog prava prodajom na privatnoj dražbi nekretnine koja je objekt u kojem potrošači ili druge osobe stanuju, s obzirom na to da su potrebne privremene mjere kako bi se osigurala puna djelotvornost odluke suda koji je nadležan ocjenjivati nepoštenost ugovorne odredbe.

Treće i četvrto pitanje

102. Sud koji je uputio zahtjev svojim trećim i četvrtim pitanjem, koja valja zajedno razmotriti, u biti pita, s jedne strane, je li područjem primjene Direktive 2005/29 obuhvaćena praksa kreditne institucije da potrošaču učestalo odobrava kredite koji služe otplati prethodnih kredita te koje potrošač ne može otplatiti i, s druge strane, čini li takvo postupanje nepoštenu poslovnu praksu u smislu članka 5. te direktive.

103. Uvodno treba istaknuti, kao prvo, da se praksa o kojoj je riječ, kako ju je opisao sud koji je uputio zahtjev, sastoji u tome da je kreditna institucija učestalo odobravala potrošačke kredite koji su se koristili za otplatu prethodnih kredita koje je odobrila ista kreditna institucija kao i za pokrivanje troškova tih kredita. Sud koji je uputio zahtjev navodi da je banka jednostrano određivala iznos svakog novog kredita u „lancu” kredita te da ih dužnici nisu mogli otplatiti. Kao drugo, iz odluke kojom je upućen zahtjev proizlazi da je odgovor na pitanje čini li opisana praksa nepoštenu poslovnu praksu, nacionalnom sudu potreban kako bi mogao, u svrhu ocjenjivanja nepoštenosti ugovornih odredbi u skladu s člankom 4. stavkom 1. Direktive 93/13, ispitati okolnosti u kojima je sporni kredit odobren( ).

104. Što se tiče pitanja može li učestalo odobravanje potrošačkih kredita s ciljem otplate prethodnih kredita biti obuhvaćeno područjem primjene Direktive 2005/29, najprije valja podsjetiti na to da se u članku 2. točki (d) te direktive pojam „poslovna praksa” definira korištenjem vrlo široke formulacije, kao „svaka radnja, izostavljanje, tijek postupanja ili zastupanja, tržišno komuniciranje uključujući oglašavanje i stavljanje proizvoda na tržište koje izvrši trgovac, a u izravnoj je vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima”( ).

105. Nadalje, na temelju članka 3. stavka 1. Direktive 2005/29 u vezi s njezinim člankom 2. točkom (c), ta se direktiva primjenjuje na nepoštenu poslovnu praksu poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču prije, tijekom ili nakon trgovačkog posla u vezi s bilo kojom robom ili uslugama( ).

106. Prema tome, izraz „u izravnoj […] vezi s prodajom proizvoda” obuhvaća sve mjere poduzete u vezi sa sklapanjem ugovora, ali također i s njegovim izvršenjem, te osobito mjere poduzete u svrhu da se ishodi plaćanje proizvoda( ).

107. Slijedom toga, odobravanje kredita radi otplate prethodnih potrošačkih kredita, kao što je slučaj u glavnom postupku, mora se smatrati „proizvodom” u smislu članka 2. točke (c) Direktive 2005/29( ).

108. S obzirom na to, slažem se sa slovačkom vladom i Komisijom da da praksa kreditne institucije da učestalo odobrava kredite koji služe otplati prethodnih potrošačkih kredita te koje potrošač ne može otplatiti, ulazi u područje primjene Direktive 2005/29.

109. Što se tiče pitanja čini li takva praksa nepoštenu poslovnu praksu, treba podsjetiti na to da članak 5. Direktive 2005/29 u stavku 1. zabranjuje nepoštenu poslovnu praksu te da u stavku 2. predviđa kriterije za određivanje je li poslovna praksa nepoštena.

110. Članak 5. stavak 4. Direktive 2005/29 među ostalim propisuje da je nepoštena poslovna praksa ona koja je „zavaravajuća” u smislu članaka 6. i 7. te direktive i ona koja je „agresivna” u smislu članaka 8. i 9. te direktive.

111. U tom pogledu valja podsjetiti na to da Direktiva 2005/29 provodi potpuno usklađivanje pravila o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnih subjekata prema potrošačima na razini Unije i u svojem Prilogu I. utvrđuje taksativan popis 31 poslovne prakse koje se u skladu s člankom 5. stavkom 5. te direktive smatraju nepoštenima „u svim okolnostima”. Stoga, kako se izrijekom precizira u uvodnoj izjavi 17. navedene direktive, same se te poslovne prakse kao takve može smatrati nepoštenima, a da se ne procjenjuju od slučaja do slučaja na temelju odredbi članaka 5. do 9. te direktive( ).

112. Poslovna praksa o kojoj je riječ u ovom predmetu ne nalazi se na popisu poslovnih praksi koje se u svim okolnostima moraju smatrati nepoštenima. Stoga, da bi je se proglasilo „nepoštenom”, potrebno je sagledati konkretne okolnosti slučaja. Komisija i slovačka vlada u tom pogledu s pravom ističu da je refinanciranje kredita načelno dopuštena praksa. Primjer takvog refinanciranja može biti, kako slovačka vlada ističe, zamjena starijeg kredita novim, koji ima nižu kamatnu stopu, ili zamjena većeg broja kredita jednim.

113. Banka VÚB u ovom predmetu u svojim pisanim očitovanjima navodi da je odobrenim kreditom provedeno refinanciranje kako bi se žaliteljima smanjilo financijsko opterećenje. Sud koji je uputio zahtjev pak smatra da je „lanac” kredita odobrenih žaliteljima doveo do njihove prezaduženosti te da ih je izložio opasnosti od gubitka doma.

114. Iako je u konačnici na sudu koji je uputio zahtjev da odluči o prirodi poslovne prakse iz glavnog postupka, Sud mu može dati, na temelju informacija dostavljenih u zahtjevu za prethodnu odluku, elemente koji bi mogli biti korisni za kvalifikaciju navedene prakse( ).

115. U tom pogledu treba imati na umu da su žaliteljima odobreni razni krediti iako oni nisu bili kreditno sposobni. Slažem se s Komisijom da nacionalni sud može uzeti u obzir takav čimbenik kako bi konkretno utvrdio je li dotična praksa agresivna jer se njome izvršava „nedopušteni utjecaj” u smislu članaka 8. i 9. Direktive 2005/29.

116. U vezi s tim treba podsjetiti na to da pojam „nedopušteni utjecaj”, definiran u članku 2. točki (j) Direktive 2005/29, obuhvaća iskorištavanje položaja moći u odnosu na potrošača, i to korištenjem pritiska, čak i bez uporabe fizičke sile ili prijetnje fizičkom silom, na način kojim se u znatnoj mjeri ograničava potrošačeva sposobnost donošenja informirane odluke( ).

117. U ovom predmetu može se smatrati da žalitelje njihova prezaduženost čini ranjivima te da predstavlja „specifičnu nesreću ili okolnos[t] takve težine koja narušava potrošačevo prosuđivanje, čega je trgovac svjestan, kako bi utjecao na potrošačevu odluku vezanu uz proizvod” u smislu članka 9. točke (c) Direktive 2005/29.

118. Praksu banke da učestalo odobrava kredite Komisija je na raspravi slikovito opisala kao „snježnu grudu” kredita. Odgovarajući na upit da pojasne kako su im se dugovi nagomilali, žalitelji su naveli da oni nisu tražili kredite, već da su im oni bili automatski predloženi kao način otplate prethodnih dugova. Žalitelji bi svaki put dobili određeni minimalni iznos, dok bi ostatak sredstava pripao banci. To mi se čini prilično iznenađujućim otkrićem. Ono bi moglo upućivati na to da ne samo da je trgovac bio svjestan potrošačeve nesreće (u smislu članka 9. točke (c) Direktive 2005/29) nego i da joj je stalno doprinosio.

119. U obzir treba uzeti i činjenicu da je cilj kojemu teži Direktiva 2005/29 među ostalim osigurati visoku razinu zaštite potrošača od nepoštene poslovne prakse, a taj cilj počiva na pretpostavci da se potrošač nalazi u slabijem položaju u odnosu na trgovca, posebice kada je riječ o razini obaviještenosti, s obzirom na to da se ne može poreći postojanje znatne neravnoteže u informiranosti i iskustvu između tih strana( ). Potrošača treba smatrati ekonomski slabijom i pravno manje iskusnom stranom u odnosu na njegova suugovaratelja, posebice kada je riječ o kreditnim uslugama koje banka pruža( ).

120. S obzirom na navedeno, smatram da Direktivu 2005/29 treba tumačiti na način, s jedne strane, da je praksa kreditne institucije da potrošaču učestalo odobrava kredite koji služe otplati prethodnih kredita te koje potrošač ne može otplatiti obuhvaćena područjem primjene Direktive 2005/29 i, s druge strane, da takvo postupanje može činiti nepoštenu poslovnu praksu u smislu članka 5. te direktive i, konkretno, agresivnu poslovnu praksu u smislu njezinih članaka 8. i 9., ako sud koji je uputio zahtjev utvrdi da trgovac takvom praksom, u njezinu činjeničnom kontekstu, uzimajući u obzir sva njezina obilježja i okolnosti, izvršava nedopušten utjecaj zbog toga što trgovac iskorištava potrošačevu prezaduženost tijekom dugog vremenskog razdoblja.

Peto pitanje

121. Sud koji je uputio zahtjev svojim petim pitanjem u biti pita treba li članak 2. stavak 2. točku (a) Direktive 2008/48 u vezi s uvodnom izjavom 10. te direktive tumačiti na način da ne isključuje primjenu te direktive na ugovor o kreditu koji je namijenjen otplati prethodnih potrošačkih kredita, iako je kao osiguranje ugovoreno založno pravo na nekretnini.

122. U tom pogledu treba istaknuti da se Direktiva 2008/48, kako je predviđeno njezinim člankom 2. stavkom 2. točkom (a), ne primjenjuje na ugovore o kreditu osigurane založnim pravom na nekretnini. U skladu s uvodnom izjavom 14. te direktive, takve bi kredite trebalo isključiti iz područja primjene te direktive zbog njihove „specifične naravi”.

123. Međutim, kako jasno proizlazi iz uvodne izjave 10. te direktive, države članice mogu njezine odredbe primjenjivati, u skladu s pravom Unije, na područja koja nisu obuhvaćena njezinim područjem primjene. Sud je u tom smislu već utvrdio da države članice u slučaju ugovorâ o kreditu koji ne ulaze u područje primjene Direktive 2008/48 mogu zadržati ili uvesti nacionalno zakonodavstvo koje odgovara odredbama te direktive ili nekima od njih( ).

124. Kredit o kojem je riječ u glavnom postupku osiguran je založnim pravom na objektu u kojem žalitelji stanuju. Sud koji je uputio zahtjev ne navodi da nacionalno pravo proširuje primjenu Direktive 2008/48 na ugovore o kreditu osigurane založnim pravom na nekretnini. Slovačka vlada to je potvrdila u svojim pisanim i usmenim očitovanjima.

125. S obzirom na te okolnosti, stranke koje su podnijele pisana očitovanja smatraju da je ugovor o kreditu o kojem je riječ u glavnom postupku isključen iz područja primjene Direktive 2008/48.

126. Već iz samog teksta pitanja proizlazi da sud koji je uputio zahtjev ne osporava da su ugovori o kreditu koji su osigurani založnim pravom na nekretnini načelno isključeni iz područja primjene Direktive 2008/48. Međutim, njegova objašnjenja upućuju na to da dvojbe izazivaju specifični uvjeti pod kojima je sporni kredit ugovoren. Namjena tog kredita bila je otplata prethodnih kredita banci bez isplate odgovarajućih iznosa žaliteljima. Sud koji je uputio zahtjev objašnjava da između spornog kredita sklopljenog 2012. i prethodnih kredita sklapanih od 2004. postoji ekonomska veza.

127. U tom pogledu treba istaknuti da je tekst članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2008/48 jasan( ). Pravila o kreditima osiguranima založnim pravom na nekretnini tek su kasnije usklađena, usvajanjem Direktive 2014/17( ), a povod tomu bila je međunarodna financijska kriza koja je pokazala da neodgovorno ponašanje tržišnih subjekata može ugroziti temelje financijskog sustava( ).

128. Međutim, treba napomenuti da je sporni kredit ugovoren pod veoma specifičnim okolnostima. Njegovo ugovaranje slijedi obrazac ponašanja po kojem je banka, sudeći prema opisu činjenica koji je pružio sud koji je uputio zahtjev, žaliteljima učestalo odobravala kredite čiji im iznos nije isplaćivala, već ga je koristila za pokrivanje prethodnih kredita. Banka je jednostrano određivala iznos i troškove kredita. Kako je spomenuto u točki 118. ovog mišljenja, žalitelji su na raspravi naveli da oni te kredite uopće nisu tražili, već ih je banka automatski predlagala. Na kraju te „snježne grude” kredita, kako se Komisija izrazila na raspravi, kada su žalitelji bili „uvučeni” u dug, banka im je odobrila sporni kredit.

129. Valja podsjetiti na to da je Sud konstantno navodio da je cilj Direktive 2008/48 osigurati visoku razinu zaštite potrošača. Taj sustav zaštite počiva na ideji da se potrošač nalazi u slabijem položaju u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga kad je riječ o mogućnosti pregovaranja i razini informiranosti( ).

130. Kako bi se osigurala ta zaštita, člankom 22. stavkom 3. Direktive 2008/48 nalaže se državama članicama da osiguraju da se odredbe koje donesu u provedbi te direktive ne mogu zaobići tekstom ugovora( ), „posebno integriranjem povlačenja tranše ili ugovora o kreditu koji potpadaju pod područje primjene ove Direktive u ugovore o kreditu čija bi narav ili svrha omogućili izbjegavanje njezine primjene”.

131. Iz Memoranduma s objašnjenjem priloženog uz Komisijin prijedlog Direktive 2008/48( ) proizlazi da je cilj te odredbe bio osigurati da se izuzeća od primjene te direktive, uključujući izuzeće za stambene kredite, ne mogu zaobići uključivanjem transakcija na koje se ta direktiva primjenjuje u takve ugovore. Primjer istaknut u tom memorandumu bio je zahtjev potrošača za povlačenje tranše na temelju njegova ugovora o stambenom kreditu.

132. Slučaj iz glavnog postupka odnosi se na kredit koji je bio ekonomski povezan s prethodnim kreditima. Naime, kako sud koji je uputio zahtjev objašnjava, namjena tog kredita isključivo je bilo refinanciranje prethodnih kredita. Na nacionalnom je sudu da utvrdi je li vjerovnik tom radnjom integrirao prethodne kredite u sporni kredit kako bi izbjegao primjenu Direktive 2008/48. U tom pogledu, nacionalni sud treba uzeti u obzir nacionalne odredbe kojima je članak 22. stavak 3. Direktive 2008/48 prenesen u nacionalni pravni poredak. Slovačka vlada na raspravi je navela da nacionalno zakonodavstvo o zaštiti potrošača sadržava odredbe koje sankcioniraju kreditne institucije koje zaobilaze pravo zaštite potrošača. Konkretno, navela je da slovačko zakonodavstvo zabranjuje bankama povezivanje ugovorâ kako bi zaobišle propise ili korištenje zavaravajućeg teksta u ugovorima.

133. S obzirom na navedeno, članak 2. stavak 2. točku (a) Direktive 2008/48 treba tumačiti na način da on ne isključuje primjenu te direktive na ugovor o kreditu koji je namijenjen otplati prethodnih potrošačkih kredita, iako je kao osiguranje ugovoreno založno pravo na nekretnini, u okolnostima kad nacionalni sud utvrdi da je sporni ugovor o kreditu formuliran na način da se izbjegne primjena te direktive u smislu njezina članka 22. stavka 3.

Šesto pitanje

134. Sud koji je uputio zahtjev svojim šestim pitanjem u biti pita je li pristup koji je Sud upotrijebio u presudi Radlinger i Radlingerová primjenjiv na ugovor o potrošačkom kreditu na temelju kojeg se dio kredita ne isplaćuje potrošaču, već se koristi za pokrivanje vjerovnikovih troškova, što bi značilo da ukupan iznos kredita ne može uključivati te troškove.

135. Uvodno bih istaknula da je odgovor na to pitanje relevantan samo za slučaj da Sud prihvati moj zaključak u pogledu odgovora na peto pitanje.

136. Valja podsjetiti na to da je Sud u presudi Radlinger i Radlingerová utvrdio da se, u smislu članka 3. stavka 1. i članka 10. stavka 2. Direktive 2008/48, u ukupan iznos kredita ne može uključiti niti jedan iznos koji je namijenjen izvršenju obveza ugovorenih predmetnim ugovorom, poput administrativnih troškova, kamata, naknada i bilo kojih drugih vrsta troškova koje potrošač mora snositi( ). Sud je zaključio da te odredbe, kao i točku I. Priloga I. toj direktivi, treba tumačiti na način da ukupan iznos kredita i iznos povlačenja novca obuhvaćaju sve iznose koji su stavljeni na raspolaganje potrošaču, čime su isključeni oni iznosi koji se isplaćuju zajmodavcu s osnova troškova koji su povezani s predmetnim kreditom i koji nisu u stvarnosti isplaćeni potrošaču( ).

137. Sud koji je uputio zahtjev objašnjava da mora odrediti iznos duga za čiju je naplatu vjerovnik pokrenuo ovršni postupak. On usto objašnjava da vjerovnik za kreditna sredstva kojima su pokriveni troškovi tog kredita smatra da su u stvarnosti isplaćena žaliteljima te navodi da ih je vjerovnik uključio u iznos odobrenog kredita.

138. U tom pogledu smatram da iz presude Radlinger i Radlingerová jasno proizlazi da vjerovnik ne može troškove uključiti u ukupan iznos kredita.

139. Slijedom toga, pristup koji je Sud upotrijebio u presudi Radlinger i Radlingerová primjenjiv je na ugovor o potrošačkom kreditu na temelju kojeg se dio kredita ne isplaćuje potrošaču, već se koristi za pokrivanje vjerovnikovih troškova, što znači da ukupan iznos kredita ne može uključivati te troškove.

VI. Zaključak

140. S obzirom na sva navedena razmatranja, predlažem da Sud na pitanja koja je uputio Krajský súd v Prešove (Okružni sud u Prešovu, Slovačka) odgovori na sljedeći način:

1. Članak 1. stavak 2. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima

treba tumačiti na način da se ta direktiva primjenjuje na ugovornu odredbu koja je odraz odredbe nacionalnog prava koja trgovcu omogućuje da pokrene postupak prijevremene naplate kredita zbog dužnikova neispunjavanja obveza unutar određenog ograničenog razdoblja, pri čemu ta mogućnost nije podvrgnuta obvezi ispunjavanja zahtjeva proporcionalnosti.

Članak 3. stavak 1. i članak 4. stavak 1. Direktive 93/13

treba tumačiti na način da sud koji je uputio zahtjev, kada ocjenjuje moguću nepoštenost ugovorne odredbe o postupku prijevremene naplate uslijed propusta dužnika da ispuni svoje obveze unutar određenog ograničenog razdoblja, među ostalim treba provjeriti sljedeće kriterije: kao prvo, ovisi li mogućnost dana prodavatelju robe ili pružatelju usluge da ukupan iznos zajma proglasi dospjelim o potrošačevu neizvršenju bitne obveze iz predmetnog ugovornog odnosa; kao drugo, je li ta mogućnost predviđena u slučajevima kada je takvo neizvršenje dovoljno teško uzevši u obzir trajanje i iznos kredita; kao treće, odstupa li navedena mogućnost od propisa koji se primjenjuju u tom području u izostanku posebnih ugovornih odredaba te, kao četvrto, priznaje li nacionalno pravo potrošačima primjerena i djelotvorna sredstva koja bi im omogućila, kada su vezani takvom odredbom, da isprave učinke dospijeća kredita.

2. Članak 7. stavak 1. Direktive 93/13 u vezi s člancima 7., 38. i 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima te načelom djelotvornosti iz prava Unije

treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalna sudska praksa prema kojoj se u bitnome smatra dopuštenim postupak namirenja s naslova založnog prava prodajom na privatnoj dražbi nekretnine koja je objekt u kojem potrošači ili druge osobe stanuju, s obzirom na to da su potrebne privremene mjere kako bi se osigurala puna djelotvornost odluke suda koji je nadležan ocjenjivati nepoštenost ugovorne odredbe.

3. Direktivu 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”)

treba tumačiti na način, s jedne strane, da je praksa kreditne institucije da potrošaču učestalo odobrava kredite koji služe otplati prethodnih kredita te koje potrošač ne može otplatiti obuhvaćena područjem primjene Direktive 2005/29 i, s druge strane, da takvo postupanje može činiti nepoštenu poslovnu praksu u smislu članka 5. te direktive i, konkretno, agresivnu poslovnu praksu u smislu njezinih članaka 8. i 9., ako sud koji je uputio zahtjev utvrdi da trgovac takvom praksom, u njezinu činjeničnom kontekstu, uzimajući u obzir sva njezina obilježja i okolnosti, izvršava nedopušten utjecaj zbog toga što trgovac iskorištava potrošačevu prezaduženost tijekom dugog vremenskog razdoblja.

4. Članak 2. stavak 2. točku (a) Direktive 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ

treba tumačiti na način da on ne isključuje primjenu te direktive na ugovor o kreditu koji je namijenjen otplati prethodnih potrošačkih kredita, iako je kao osiguranje ugovoreno založno pravo na nekretnini, u okolnostima kad nacionalni sud utvrdi da je sporni ugovor o kreditu formuliran na način da se izbjegne primjena te direktive u smislu njezina članka 22. stavka 3.

5. Pristup koji je Sud upotrijebio u presudi od 21. travnja 2016., Radlinger i Radlingerová (C-377/14, EU:C:2016:283), primjenjiv je na ugovor o potrošačkom kreditu na temelju kojeg se dio kredita ne isplaćuje potrošaču, već se koristi za pokrivanje vjerovnikovih troškova, što znači da ukupan iznos kredita ne može uključivati te troškove.