ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
12

Uredba vlade br. 587/2006 o utvrđivanju detaljnih pravila recipročnog prijenosa mirovinskih prava koji se odnosi na sustav mirovina Zajednica (u daljnjem tekstu: Uredba vlade br. 587/2006) sadrži precizne odredbe o prijenosu mirovinskih prava češkog službenika koji je stupio u službu Zajednica. U članku 2. propisuje pravila izračuna iznosa koji se prenosi kao mirovinsko pravo stečeno u Češkoj Republici pod sljedećim uvjetima: „1. Novčani iznos utvrđen kao mirovinsko pravo koji se prenosi, a stečen je u Češkoj Republici, izračunava se kao umnožak jedinične vrijednosti odgođene mirovine i ukupnog predviđenog varijabilnog iznosa mirovine i u jednom dijelu proporcionalnog dijela temeljnog iznosa mirovine. 2. Predviđeni varijabilni iznos mirovine izračunava se prema metodi određenoj u članku 34. stavku 1. Zakona o mirovinskom osiguranju u smislu da su razdoblje osiguranja i temelj izračuna utvrđeni na određeni dan, kao određeni dan smatra se dan podnošenja zahtjeva za prijenos prava na mirovinu prema nadležnoj instituciji Europskih zajednica […]. U svrhu određivanja osobne osnovice, razdoblje primanja u sustav mirovina Europskih zajednica smatra se kao isključeno razdoblje. […] 3. Proporcionalni dio temeljnog iznosa mirovine izračunava se množeći temeljni iznos mirovine primjenjiv na određeni dan s kvocijentom razdoblja osiguranja ostvarenog u okviru češkog mirovinskog osiguranja na odlučujući datum i razdoblja osiguranja ostvarenog do dana kad je podnositelj zahtjeva za prijenos prava na mirovinu […] napunio dob za umirovljenje primjenjujući odredbe na snazi na određeni dan. […] 4. Jedinična vrijednost odgođene mirovine određuje se ovisno o dobi podnositelja zahtjeva na određeni dan […], na temelju tablica smrtnosti na snazi na odlučujući datum i 70 % vrijednosti najviše tehničke kamatne stope određene posebnim pravnim propisom za potrebe osiguranja. […] 5. U svrhu utvrđivanja jedinične vrijednosti odgođene mirovine primjenjuju se tablice smrtnosti Ministarstva rada i socijalnih pitanja, koje su jedinstvene za muškarce i žene i koje se uvijek određuju za razdoblje od pet uzastopnih kalendarskih godina. 6. Novčani iznos obračunat primjenom stavaka od 1. do 5. uvećava se za iznos utvrđen na temelju kamata na novčani iznos izračunat primjenom stavaka od 1. do 5. za razdoblje od određenog dana do dana koji prethodi danu prenošenja novčanog iznosa […] na račun mirovinskog sustava Europskih zajednica. […]”
14

Dana 20. siječnja 2010. Maanteeamet je proglasio prihvatljivima četiri dostavljene ponude, i to ponudu grupe Lemminkäinen i Merko, zajedničku ponudu Ehitusfirma Rand ja Tuulberg AS, Binders SIA i Insenierbuve SIA te zajedničku ponudu grupe Nordecon, koju čine Nordecon Infra AS i Ramboll Eesti, bez obzira na to što je ponuda potonje grupe predviđala razdjelni pojas širine 6 metara na cijeloj dužini navedene dionice ceste.
17

Člankom 6. Zakona br. 168/1999 o osiguranju od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe vozila (u daljnjem tekstu: češki zakon o obveznom osiguranju) propisuje se: „1. Osiguranje od građanskopravne odgovornosti pokriva svaku osobu odgovornu za štetu nastalu upotrebom vozila navedenog u ugovoru o osiguranju. 2. Ako ovim zakonom nije drukčije predviđeno, osiguranik ima pravo na to da osiguravatelj u okviru i iznosu koji su predviđeni građanskim zakonikom umjesto njega oštećenoj osobi nadoknadi: (a) nastalu tjelesnu ozljedu ili smrt; (b) štetu koja je za oštećenu osobu nastala oštećenjem, uništenjem ili gubitkom imovine kao i štetu koja je nastala krađom imovine, ako se fizička osoba više ne može brinuti za njezino očuvanje; (c) izgubljene prihode. (d) troškove pravnog zastupanja radi ostvarivanja prava iz točaka (a), (b) i (c); međutim, za štetu iz točaka (b) i (c) samo ako osiguravatelj nije poštovao rok iz članka 9. stavka 3. ili je neopravdano odbio poštovati ugovor o osiguranju, ili je neopravdano smanjio davanje iz ugovora o osiguranju, ako je oštećena osoba utvrdila i dokazala svoje pravo i ako se štetni događaj za koji odgovara osiguranik dogodio tijekom razdoblja valjanosti osiguranja, osim razdoblja prekida valjanosti.”
17

Kad je riječ o mjerama donesenima na Islandu protiv LBI‑ja, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je na temelju hitnog zakona od 6. listopada 2008. islandsko tijelo za financijski nadzor bilo ovlašteno intervenirati u djelatnosti financijskih institucija. Slijedom toga navedeno je tijelo preuzelo nadzor nad LBI‑jom i imenovalo njegovu privremenu upravu, zaduženu za nadzor upravljanja imovinom banke i vođenje njezina poslovanja. Dana 5. prosinca 2008., mjesni sud u Reykjaviku (Island) proglasio je za LBI moratorij u skladu sa Zakonom br. 161/2002 o financijskim institucijama. Taj moratorij, koji je u više navrata bio produljen, priopćen je objavom u Službenom listu Europske unije9. siječnja 2009. (SL C 4, str. 3.) kao mjera restrukturiranja, i to u skladu s člankom 6. Direktive 2001/24. U priopćenju je bilo navedeno da se tijekom trajanja moratorija protiv LBI‑ja ne mogu pokretati sudski postupci. Za druge dvije financijske institucije, to jest Kaupthing Bank hf i Glitnir Bank hf, moratorij je također bio proglašen na istoj pravnoj osnovi i na temelju dviju različitih odluka mjesnog suda u Reykjaviku od 24. studenoga 2008.
18

U tim uvjetima Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Siciliana odlučio je zastati s postupkom i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1) Može li nacionalni sud, na temelju nacionalnog propisa koji uređujući isključivo unutarnje situacije upućuje na europsko pravo, tumačiti i primjenjivati odredbe i načela europskog prava, izlazeći iz njihovog okvira ili ih primjenjujući na pogrešan način u odnosu na tumačenja koja je o tome dala sudska praksa Suda? 2) Razumijevajući da članak 1. [Zakona br. 241/1990] obvezuje talijansku upravu na primjenu načela pravnog poretka Europske unije i uzimajući u obzir načelo obrazlaganja akata javne uprave iz članka 296. stavka 2. UFEU‑a i članka 41. stavka 2. točke (c) [Povelje], treba li smatrati sukladnima pravu Europske unije tumačenje i primjenu članka 3. [Zakona br. 241/1990] i članka 3. [Regionalnog zakona Sicilije br. 10/1991], prema kojima mješoviti akti, to jest oni koji se tiču subjektivnih prava i koji u svim slučajevima spadaju u nadležnost uprave u mirovinskim stvarima, mogu biti izuzeti od obveze obrazlaganja i tumači li se takva situacija kao povreda temeljnog oblika upravne odluke? 3) Razumijevajući da je člankom 3. [Zakona br. 241/1990] i člankom 3. [Regionalnog zakona Sicilije br. 10/1991] propisana obveza obrazlaganja upravnih akata, i uzimajući u obzir obvezu obrazlaganja akata javne uprave iz članka 296. stavka 2. UFEU‑a i članka 41. stavka 2. točke (c) [Povelje], treba li smatrati da je članak 21.g stavak 2. podstavak 1. [Zakona br. 241/1990], kako ga se tumači sudskom praksom upravnog prava, sukladan članku 1. [Zakona br. 241/1990] kojim se uprava obvezuje primjenjivati načela pravnog poretka Europske unije i, prema tome, da su tumačenje i primjena mogućnosti dane upravi da upotpuni obrazloženje upravnih odluka tijekom postupka usklađeni i dopušteni?”
20

U tim okolnostima, Bundesverwaltungsgericht je odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li članak 6. stavak 1. [Direktive 2003/35] tumačiti na način da su države članice bile dužne predvidjeti da se odredbe nacionalnog prava donesene radi prenošenja članka 10.a [Direktive 85/337] primjenjuju također i na upravne postupke davanja suglasnosti pokrenute prije 25. lipnja 2005., ali u kojima su suglasnosti izdane tek nakon tog dana? 2. Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan: Treba li članak 10.a [Direktive 85/337] tumačiti na način da su države članice u pogledu osporavanja postupovne zakonitosti odluke bile dužne proširiti primjenu odredaba nacionalnog prava donesenih radi prenošenja te iste odredbe Direktive 85/337 i na slučaj u kojem je procjena utjecaja na okoliš provedena, međutim sadržava nepravilnosti? 3. Ako je odgovor na drugo pitanje potvrdan: Treba li članak 10.a [Direktive 85/337], u slučajevima kada upravnopostupovno pravo države članice uspostavlja, kao što to dopušta članak 10.a prvi stavak točka (b) te iste direktive, načelo u skladu s kojim pripadnici zainteresirane javnosti imaju pristup postupku revizije pred sudom samo pod uvjetom da se pozovu na povredu prava, tumačiti na način: a) da sudsko osporavanje postupovne zakonitosti odluka na koje se primjenjuju odredbe te direktive o sudjelovanju javnosti može biti uspješno i dovesti do poništenja odluke samo onda kada, s obzirom na okolnosti slučaja, postoji konkretna mogućnost da bi osporavana odluka bila drukčija bez povrede postupka i da usto ta povreda postupka utječe na materijalnopravni položaj tužitelja, ili b) da se povrede postupka u okviru sudskog osporavanja postupovne zakonitosti odluka na koje se primjenjuju odredbe te direktive o sudjelovanju javnosti moraju uzeti u obzir u širem opsegu? Ako na to pitanje treba odgovoriti u smislu točke (b): Koje sadržajne uvjete moraju ispuniti povrede postupka da bi se mogle prihvatiti u korist tužitelja u okviru sudskog osporavanja postupovne zakonitosti odluke?“
16

Tribunal de commerce de Charleroi postavlja si pitanje o vrijednosti koju treba pripisati dokazima koje su dostavili ti detektivi, vodeći računa o mogućnosti da su oni bili pribavljeni bez poštovanja zahtjeva iz područja zaštite fizičkih osoba s obzirom na obradu osobnih podataka i slijedom toga kršenjem Zakona iz 1992. Taj je sud naveo da prema stajalištu IPI‑ja primjena tog zakona, koji zahtijeva da se osobu čiji se podaci obrađuju prethodno obavijesti o istrazi koju vode detektivi ili, ako se podaci prikupljaju od trećih osoba, da je se obavijesti kod pohrane predmetnih podataka, onemogućava obavljanje djelatnosti privatnog detektiva. Navedeni sud se pita nije li time što na privatne detektive nisu proširene iznimke od te obveze obavješćivanja, kojom se koriste druge kategorije skupine djelatnosti ili tijela od javnog interesa, članak 3. stavci 3. do 7. Zakona iz 1992. doveo do nejednakog postupanja suprotnog Ustavu. Zbog toga je on s tim u vezi odlučio uputiti pitanje Cour constitutionnelle (Ustavni sud).
23

Unatoč odbijanju njegova zahtjeva i slijedom toga podnesenoj žalbi, C. Demir je 19. travnja 1993. podnio novi zahtjev za dozvolu boravka kako bi mogao živjeti u Nizozemskoj sa svojom suprugom. Zahtjev je usvojen i dozvola boravka mu je izdana za razdoblje od 7. svibnja do 19. rujna 1993., te je kasnije produljena do 18. srpnja 1995.
19

U tom pogledu, treba istaknuti da, prema DAS‑u, pasivna forma koja se koristi u članku 4. stavku 1. točki (a) Direktive 878/344, u izrazu „kod angažiranja odvjetnika”, uključena u njemačku, englesku i nizozemsku jezičnu verziju te odredbe, upućuje na to da ta odredba ne određuje je li u okviru nekog postupka na osiguravatelju ili ugovaratelju osiguranja da ocjeni je li potrebno angažirati vanjskog savjetnika. DAS smatra da iz toga slijedi da on ima pravo slobodno urediti to pitanje u svojim ugovorima o osiguranju jer se spomenuta odredba može shvatiti na način da propisuje da „[kada osiguravatelj odluči da treba angažirati] odvjetnika [...], osiguranik može slobodno odabrati odvjetnika ili drugu osobu”.
21

Zatražio je primjenu povoljnijih odredaba koje uređuju visinu satnice u sektoru industrijskog čišćenja, i to za razdoblje od 1. srpnja 2007. do 29. veljače 2008. primjenu LohnTV Gebäudenreinigunga 2004. te od 1. ožujka 2008. primjenu TV Mindestlohn Gebäudereinigunga, čija je primjena proširena na sve zaposlenike i poslodavce u tom sektoru, uključujući i one u DB Services.
26

Iz zahtjevâ za prethodnu odluku proizlazi da se u državama podrijetla X‑a, Y‑a i Z‑a homoseksualnost kazneno goni. Tako su u Sijera Leoneu (predmet C‑199/12), u skladu s člankom 61. Zakona o kaznenim djelima protiv osobe iz 1861. (Offences against the Person Act 1861), homoseksualna djela kažnjiva kaznom zatvora od deset godina do doživotnog zatvora. U Ugandi (predmet C‑200/12), u skladu s člankom 145. Kaznenog zakona iz 1950. (Penal Code Act 1950), tko je proglašen krivim za kazneno djelo „tjelesnog poznavanja protiv prirodnog poretka” kaznit će se kaznom zatvora, a maksimalna kazna je doživotan zatvor. U Senegalu (predmet C‑201/12), u skladu s člankom 319.3 Kaznenog zakona Senegala, osoba proglašena krivom za homoseksualna djela mora biti kažnjena kaznom zatvora od jedne do pet godina te novčanom kaznom od 100.000 franaka afričke financijske zajednice (Središnja banka država Istočne Afrike - BCEAO) XOF do 1.500.000 XOF (otprilike 150 do 2.000 eura).
40

Točno je da valja priznati da se načelom pravne sigurnosti, koje je opće načelo prava Unije, može opravdati poštovanje pravnih učinaka određenog ugovora, uključujući i, ako se to tim načelom nalaže, slučaj u kojem je ugovor sklopljen prije nego što je Sud odlučio o posljedicama primarnog prava na ugovore te vrste, a za koji bi se, a posteriori, pokazalo da je protivan nekim od tih posljedica (vidjeti u tom smislu gore navedenu presudu ASM Brescia, t. 69. i 70.). Međutim, nije se moguće pozvati na navedeno načelo kako bi se ugovor proširio suprotno načelima jednakog postupanja i nediskriminacije, kao i obvezi transparentnosti koja proizlazi iz tih načela. U tom pogledu nije važno može li to proširenje predstavljati razumno rješenje kojim bi se okončao spor do kojeg je između predmetnih stranaka došlo iz razloga koji su potpuno neovisni o njihovoj volji, a koji se odnosi na doseg ugovora kojim su vezani.
24

Kao prvo, sud koji je uputio zahtjev pita nije li ta odluka od 20. siječnja 2006. svakako bila opravdana činjenicom da je OST, na koji se Sumitomo oslonio, bio hitan OST. On u tom pogledu ističe da članak 3. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 1610/96 zahtijeva, kao uvjet za izdavanje svjedodžbe o dodatnoj zaštiti, da je OST na snazi bio izdan „u skladu s člankom 4. Direktive 91/414”. On primjećuje da na temelju presude od 11. studenoga 2010., Hogan Lovells International (C‑229/09, Zb., str. I‑11335.), članak 3. stavak 1. točku (b) te uredbe treba tumačiti na način da ne predstavlja prepreku za izdavanje svjedodžbe o dodatnoj zaštiti za sredstva za zaštitu bilja kada je privremeni OST bio izdan na temelju članka 8. stavka 1. Direktive 91/414. To se tumačenje zasniva na vezi funkcionalne ekvivalentnosti koja postoji između konačnih OST‑ova, predviđenih u članku 4. Direktive 91/414 i privremenih OST‑ova, predviđenih u članku 8. stavku 1. te direktive.
40

Osim toga, iz Direktive 2003/87 proizlazi da operateri raspolažu razdobljem od četiri mjeseca kako bi se pripremili na to da vrate emisijske jedinice za proteklu godinu, što im ostavlja dovoljno vremena da udovolje svojoj obvezi vraćanja. Iz ostalih pripremnih akata za ovu direktivu proizlazi da je Vijeće produžilo rok koji je prvotno bio nametnut operaterima, s obzirom na to da se u prijedlogu Komisije navodio 31. ožujka kao krajnji rok. S druge strane, krajnji rok od 30. travnja je kasniji od roka do kojeg države članice moraju dodijeliti operaterima dio njihovih emisijskih jedinica za tekuću godinu, koji je određen za 28. veljače, s time da je navedena raspodjela izvršena besplatno u visini od 95 % tijekom razdoblja od 2005. do 2008. Napokon, kako je navedeno u točkama 22. i 27. ove presude, s obzirom na logiku točnog obračuna emisijskih jedinica na razini Unije koja je uvjetovala pravilno funkcioniranje sustava uspostavljenog Direktivom 2003/87, čini se da novčana kazna od 40 eura po toni ekvivalenta ugljikovog dioksida koja nije vraćena 30. travnja (vrijednost odgovara dvostrukom iznosu tada procijenjene cijene za takvu tonu na budućem tržištu prava onečišćenja okoliša) ne predstavlja teškoće koje bi bile nerazmjerne prednostima koje ona predstavlja time što Unija ispunjava svoje obveze sukladno Kyotskom protokolu.
87

Naposljetku, valja podsjetiti da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da zabrana diskriminacije ne vrijedi za eventualne slučajeve različitog postupanja koja mogu proizlaziti od jedne države do druge, iz razlika između propisa različitih država članica onda kada ti propisi na jednak način utječu na sve osobe koje ulaze u njihovo područje primjene (presuda od 16. srpnja 2009., Horvath, C‑428/07, Zb., str. I‑6355., t. 55. i navedena sudska praksa). Sud je presudio da, iako je to načelo zaista bilo razvijeno u okviru tumačenja odredaba prava Unije radi ocjene usklađenosti nacionalnih propisa s načelom zabrane diskriminacije, ne može biti drugačije ni kada se radi o ocjeni valjanosti odredbe prava Unije kojom se državi članici odobrava određena margina prosudbe na temelju koje one mogu donijeti takve drugačije propise (vidjeti po analogiji presudu od 19. rujna 2013., Panellinios Syndesmos Viomichanion Metapoiisis Kapnou, C‑373/11, t. 35. i 36.).
9

Prva do četvrte uvodne izjave Direktive 86/653 glase kako slijedi: „budući da su ograničenja slobode poslovnog nastana i slobode pružanja usluga za posredničke djelatnosti u trgovini, industriji i malom obrtništvu ukinuta Direktivom br. 64/224/EEZ [...]; budući da razlike u nacionalnim pravima, koje se odnose na trgovačko zastupanje, značajno utječu na uvjete tržišnog natjecanja i na provođenje djelatnosti zastupanja unutar Zajednice, te su štetne kako za zaštitu koja se pruža trgovačkim zastupnicima u odnosu na njihove nalogodavce, tako i za sigurnost trgovačkih poslova; budući da su, štoviše, te razlike takve da u značajnoj mjeri sprečavaju sklapanje i izvršavanje ugovora o trgovačkom zastupanju u kojima nalogodavac i trgovački zastupnici imaju poslovni nastan u različitim državama članicama; budući da bi se trgovina robom između država članica trebala odvijati pod uvjetima sličnim onima na jedinstvenom tržištu, te da to iziskuje usklađivanje pravnih sustava država članica do one mjere koja osigurava uredno djelovanje zajedničkog tržišta; budući da u tom pogledu kolizijska pravila ne uklanjaju u području trgovačkog zastupanja prethodno opisane nedosljednosti, niti bi to bio slučaj čak i da ih se učini jednoobraznima, te je stoga predloženo neophodno usklađivanje bez obzira na postojanje tih pravila; budući da u tom pogledu pravnom odnosu između trgovačkog zastupnika i nalogodavca treba dati prvenstvo”.
46

Nadalje, iz uvodne izjave 82. te direktive, osobito u njezinim verzijama na njemačkom („Abgesehen von den Praktiken, die unter die vorliegende Richtlinie fallen”), engleskom („Apart from the practices that are covered by this Directive”), francuskom („Outre les pratiques couvertes par la présente directive”), talijanskom („In aggiunta alle pratiche oggetto della presente direttiva”) i rumunjskom jeziku („Pe lângă practicile aflate sub incidența prezentei directive”), proizlazi da su Direktivom 2010/13 obuhvaćene prakse različite od onih obuhvaćenih Direktivom 2005/29. Takvo bi tumačenje također bilo protivno članku 3.f Direktive 89/552, kako je izmijenjena Direktivom 2007/65.
9

A. I. Thiele Meneses se od 2001. do 2004. školovao u njemačkim školama u Istanbulu, od 2004. do 2007. u Barceloni i od 2007. do 2009. ponovno u Istanbulu. U lipnju 2009. je maturirao („Abitur”). Tužitelj u glavnom postupku boravio je od lipnja 2009. do travnja 2010. u Južnoj Americi gdje je, među ostalim, odradio tromjesečnu vježbeničku praksu u Santiagu (Čile). Tijekom ljetnog semestra 2010. započeo je studij prava na Sveučilištu u Wüzburgu (Njemačka).
40

Uz to, Sud je već presudio da, kada je riječ o automatima za igre na sreću koji su, na temelju obveza propisanih zakonom, osmišljeni na način da se igračima u prosjeku najmanje 60 % uloga koje su uložili isplaćuje kao dobitak, naknada koju stvarno prima operater za stavljanje na raspolaganje automata čini samo udio uloga kojim on može stvarno raspolagati za svoj vlastiti račun (gore navedena presuda Glawe, točka 9.). Iako Sud u toj presudi nije morao odgovoriti na pitanje zahtijeva li načelo „individualnog karaktera oporezivanja” da se oporezivi iznos izračunava s obzirom na uloge uložene u jednoj igri ili jednoj partiji, to jest one koje je uložio određeni igrač, iz točaka 5. i 14. te presude, u vezi s točkama 27. do 30. mišljenja nezavisnog odvjetnika F. G. Jacobsa u tom predmetu, jasno proizlazi da je Sud smatrao da to nije bio slučaj.
10

Članak 32. Protokola br. 1. naslovljen „Provjera dokaza o podrijetlu” određivao je: „1. Naknadne provjere dokaza o podrijetlu obavljaju se nasumičnim odabirom ili kad god carinska tijela zemlje uvoznice imaju osnovane razloge za sumnju u vjerodostojnost tih isprava, u to da su predmetni proizvodi s podrijetlom ili u zadovoljavanje ostalih zahtjeva ovog protokola. 2. Za potrebe provedbe odredaba stavka 1. carinska tijela zemlje uvoznice carinskim tijelima zemlje izvoznice vraćaju potvrdu o prometu robe EUR.1 i račun, ako je podnesen, izjavu na računu ili kopiju tih isprava uz navođenje, kad je god to prikladno, razloga za upit. Uz zahtjev za provjeru šalju i sve dobivene isprave ili informacije koje upućuju na to da su navodi u dokazu o podrijetlu netočni. 3. Provjeru obavljaju carinska tijela države izvoznice. Radi toga ta tijela imaju pravo zatražiti sve potrebne dokaze i obaviti svaki potreban uvid u poslovne knjige izvoznika ili kakvu drugu provjeru koju smatraju primjerenom. 4. Ako carinska tijela zemlje uvoznice odluče obustaviti odobravanje povlaštenog tretmana predmetnim proizvodima dok čekaju ishod provjere, uvozniku se nudi puštanje robe u promet uz primjenu mjera predostrožnosti koje se prosude prijeko potrebnima. 5. Carinska tijela koja traže provjeru u najkraćem se mogućem roku izvještavaju o nalazima provjere. Nalazi moraju jasno pokazati jesu li isprave vjerodostojne i može li se smatrati da su predmetni proizvodi podrijetlom iz država AKP‑a [...], te da zadovoljavaju ostale zahtjeve ovog protokola. 6. Ako se u slučaju osnovane sumnje ne dobije nikakav odgovor u roku od deset mjeseci od dana podnošenja zahtjeva za provjeru ili ako u odgovoru nisu sadržane dostatne informacije za utvrđivanje vjerodostojnosti dotične isprave ili stvarnog podrijetla proizvoda, carinska tijela koja su podnijela zahtjev, osim u iznimnim okolnostima, odbijaju primjenu povlaštenoga tretmana. 7. U slučaju da postupak provjere ili bilo koje druge raspoložive informacije ukazuju na kršenje odredbi ovog protokola, država AKP‑a na vlastitu inicijativu ili na zahtjev [Unije] obavlja odgovarajuće istrage ili dogovara obavljanje tih istraga propisnom brzinom kako bi se prepoznala i spriječila takva kršenja te u tu svrhu predmetna država AKP‑a može pozvati [Uniju] da sudjeluje u tim istragama.”
31

Prema mišljenju Kraljevine Španjolske, to prenošenje jamči se dopunskom odredbom u članku 149. stavku 3. in fine Ustava, u skladu s kojom se Uredba iz 2008., s obzirom na to da autonomne zajednice nisu izvršile svoju normativnu ovlast za prenošenje Direktive 2000/60, primjenjuje i u pogledu navedenih unutarregionalnih slivova.
6

U skladu s ugovorom sklopljenim između Komisije Europskih zajednica i Republike Austrije, na temelju kojeg je donesena Odluka Komisije C(2003) 1329 final od 30. travnja 2003. o potpori E 8/02 (SL C 175, str. 8.), jamstvo Ausfallhaftung trebalo se staviti izvan snage do 1. travnja 2007. Za sve obveze koje su postojale na dan 2. travnja 2003., jamstvo Ausfallhaftung u načelu je vrijedilo do njihova dospijeća. U razdoblju od 2. travnja 2003. do 1. travnja 2007. jamstvo Ausfallhaftung moglo se nastaviti primjenjivati na nove obveze, pod uvjetom da su one dospijevale prije 30. rujna 2017.