Sama okolnost da prijenos zamijenjenih vrijednosnih papira potpada pod poreznu nadležnost države članice koja nije ona koja raspolaže poreznom nadležnošću nad kapitalnim dobitkom proizašlim iz transakcije zamjene vrijednosnih papira, kao što to proizlazi iz točaka 69. do 71. mišljenja nezavisnog odvjetnika, ne može lišiti drugu od tih dviju država članica njezina prava da oporezuje kapitalni dobitak koji je nastao u okviru njezine porezne nadležnosti.

U tim okolnostima i s obzirom na to da se Direktiva o spajanju, kao što to proizlazi iz točke 56. ove presude, ne protivi tomu da se oporezivanje kapitalnog dobitka odgodi do naknadnog prijenosa zamijenjenih vrijednosnih papira, ta direktiva ne sprečava dotičnu državu članicu da oporezuje kapitalni dobitak prilikom tog prijenosa.

Članak 49. UFEU-a treba tumačiti na način da mu se protivi zakonodavstvo države članice koje u situaciji u kojoj naknadni prijenos vrijednosnih papira preuzetih u zamjenu nije obuhvaćen poreznom nadležnošću te države članice predviđa oporezivanje kapitalnog dobitka za koji je odgođeno oporezivanje prilikom tog prijenosa a da se ne uzima u obzir eventualni kapitalni gubitak nastao tom prilikom, dok se takav gubitak uzima u obzir kada porezni obveznik koji drži vrijednosne papire ima poreznu rezidentnost u navedenoj državi članici na datum tog prijenosa. Na državama članicama je da, uz poštovanje prava Unije i u ovom slučaju, konkretnije, slobode poslovnog nastana, predvide pravila u vezi s odbijanjem i izračunom tog odbitka.

S tim u vezi, važno je pojasniti da su okolnosti o kojima je riječ u glavnom postupku različite od onih u predmetima koji su doveli do sudske prakse u vezi s izlaznim oporezivanjem kapitalnih dobitaka, kao što je presuda od 29. studenoga 2011., National Grid Indus (C-371/10, EU:C:2011:785). Naime, predmet koji je doveo do te presude odnosio se na odgodu naplate poreza, to jest poreznog duga koji je bio konačno utvrđen na datum na koji je porezni obveznik, zbog prijenosa svoje porezne rezidentnosti, prestao biti obveznik poreza u državi članici podrijetla, a ne kao u glavnom postupku, na odgodu oporezivanja. U tim je okolnostima Sud smatrao, u točki 61. presude od 29. studenoga 2011, National Grid Indus (C-371/10, EU:C:2011:785), da činjenica da država članica domaćin eventualno nije uzela u obzir kapitalne gubitke ne obvezuje državu članicu podrijetla da ponovno procijeni na datum konačnog prijenosa novih društvenih udjela porezni dug koji je konačno utvrđen na datum na koji je porezni obveznik, zbog prijenosa svoje porezne rezidentnosti, prestao biti obveznik poreza u državi članici podrijetla.

Međutim, posljedica odgode oporezivanja kapitalnog dobitka o kojem je riječ u glavnom postupku do naknadnog prijenosa zamijenjenih vrijednosnih papira jest ta da se taj kapitalni dobitak, bez obzira na to je li utvrđen prilikom transakcije zamjene vrijednosnih papira, oporezuje tek na datum tog naknadnog prijenosa. To znači da dotična država članica izvršava svoju poreznu nadležnost nad kapitalnim dobitkom u trenutku nastanka predmetnog gubitka. Stoga je uzimanje u obzir takvog gubitka obuhvaćeno, kao što je to navela Europska komisija s tim u vezi, obvezom te države članice koja namjerava izvršavati svoju poreznu nadležnost nad tim istim kapitalnim dobitkom koji je postao stvarno oporeziv na datum navedenog prijenosa.

(t. 82., 83., 86., t. 3. izreke)