ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5.

U članku 3. te uredbe, naslovljenom „Opća nadležnost”, određeno je: „1. U predmetima koji se odnose na razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka, nadležni su sudovi država članica: (a) na čijem području: — bračni drugovi imaju uobičajeno boravište, ili — su bračni drugovi imali zadnje uobičajeno boravište, ako jedan od njih i dalje ima isto boravište, ili — protustranka ima uobičajeno boravište, ili — u slučaju zajedničkog prijedloga za pokretanje postupka, ima uobičajeno boravište bilo koji od bračnih drugova, ili — stranka koja pokreće postupak ima uobičajeno boravište, ako je on ili ona tamo imao boravište najmanje godinu dana prije pokretanja postupka, ili — stranka koja pokreće postupak ima uobičajeno boravište, ako je on ili ona tamo imao boravište najmanje šest mjeseci prije pokretanja postupka, a on ili ona je bio državljanin države članice o kojoj je riječ ili, u slučaju da je riječ o Velikoj Britaniji ili Irskoj, tamo imao svoj ‚domicile’; (b) prema državljanstvu oba bračna druga ili, u slučaju Velike Britanije ili Irske, prema ‚domicile’ oba bračna druga. 2. U svrhe ove Uredbe, ‚domicile’ označava isti pojam koji označava u pravnim sustavima Velike Britanije i Irske.”
29.

Ovdje je Ustavni sud zacijelo pozvan ispitati sporni sustav osiguranja u skladu s člankom 36/24 stavkom 1. podstavkom 1. točkom 3. Zakona o nacionalnoj banci s gledišta načela jednakog postupanja i nediskriminacije, kako su utvrđena u člancima 10. i 11. belgijskog Ustava. Međutim, Ustavni sud očito smatra da to ovisi o pitanjima o pravu Unije koja je on uputio. On je to već dao do znanja u svojoj odluci kojom se upućuju prethodna pitanja te je podrobnije obrazložio u svojim dopunskim pojašnjenjima u skladu s člankom 101. Poslovnika. Na raspravi pred Sudom stranke u postupku, osobito općina Schaerbeek i Ogeo Fund, također su to jasno razradile.
38.

Kao drugo, članci 37. do 39. Direktive 2009/132 ne mogu, u svakom slučaju, imati nikakav utjecaj na tumačenje članka 132. Direktive o PDV‑u. Članak 37. stavak 1. Direktive 2009/132 izričito predviđa da se primjenjuje „ne dovodeći u pitanje oslobođenje od poreza navedeno u članku 143. točki (a) Direktive 2006/112/EZ”. U potonjoj je odredbi pak navedeno da su države članice dužne izuzeti transakcije koje se odnose na „konačni uvoz robe čija bi isporuka od strane poreznog obveznika u svim okolnostima bila izuzeta unutar teritorija svake dotične države članice”. To očito uključuje transakcije, poput isporuke krvi, koje su izuzete na temelju članka 132. Direktive o PDV‑u. Stoga, jednostavno rečeno, članak 132. stavak 1. točka (d) Direktive o PDV‑u ne može se tumačiti s obzirom na članke 37. do 39. Direktive 2009/132, a uopće se ne bi moglo smatrati da je tim odredbama izmijenjen. Zbog različitog područja primjene i ciljeva tih dvaju pravnih instrumenata nije samo moguće da se njihove odredbe u određenoj mjeri preklapaju, nego je to i logično.
47.

Moglo bi se tvrditi da ta nova formulacija sada obuhvaća sva pitanja materijalnog prava, uključujući zahtjeve glede sporazuma, te da nova formulacija želi izmijeniti sudsku praksu Suda u pogledu autonomnog utvrđivanja stvarnog postojanja suglasnosti ( 34 ). Svejedno bih bio oprezan pri tvrdnji da je to doista tako. Izraz „osim ako” upućuje na to da se valjanost sporazuma o prenošenju nadležnosti pretpostavlja ( 35 ). Osim toga, u zakonodavnoj povijesti preinačene uredbe nema naznaka da je imala za cilj izmijeniti ili utjecati na sudsku praksu Suda u tom pogledu ( 36 ). Umjesto toga, čini se da formulacija koja se sada koristi odražava pristup nezavisnog odvjetnika G. Slynna u predmetu Elefanten Schuh, prema kojem se za utvrđivanje postojanja sporazuma o prenošenju nadležnosti – u pitanjima koja nisu uređena pravom Unije ( 37 ) – mora primijeniti pravo države članice sudova koji su odabrani ( 38 ). Nasuprot tomu, u skladu s člankom 23. Uredbe br. 44/2001, potrebno je zauzeti stajalište da se na to pitanje primjenjuje pravo države članice sudova pred kojim je glede tog pitanja pokrenut postupak.
18.

Sanoma i dr. predbacuju Gerechtshofu Amsterdam (prizivni sud u Amsterdamu) što je presudio da GS Media – stavljajući poveznice na svoju internetsku stranicu – nije stavila fotografije na raspolaganje javnosti. Sanoma i dr. pred Hoge Raadom der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) ističu – pozivajući se posebice na presudu Svensson i dr. (C‑466/12, EU:C:2014:76) – da postavljanje poveznice na internetsku stranicu na koju je neko djelo postavljeno bez ovlaštenja nositelja autorskog prava, predstavlja priopćavanje javnosti, i to neovisno o tome je li to djelo ranije objavljeno s nositeljevim ovlaštenjem ili ne. Sanoma i dr. usto tvrde da je stranica Filefactory.com poduzela mjere ograničenja u smislu točke 31. presude Svensson i dr. (C‑466/12, EU:C:2014:76), „koje su korisnici GeenStijla mogli zaobići zahvaljujući intervenciji GS Medije, tako da su se piratske fotografije nalazile na raspolaganju šire javnosti nego što je to javnost za koju su fotografije postavljene u ‚digitalni sef’, ili da su, u najmanju ruku, te fotografije na taj način otkrivene javnosti koja im – bez primjene sofisticiranih sredstava – ne bi mogla pristupiti bez navedene intervencije, te bi one stoga ostale izvan njezina dosega.”
62.

Naposljetku, iako se u Carinskom zakoniku ne definira pojam „proizvođača”, 8 od 23 jezične verzije tog zakonika upotrebljava izraz istog korijena kako bi se označili „proizvođači” u smislu članka 148. točke (c) navedenog zakonika i „proizvodne radnje” utvrđene u članku 114. stavku 2. točki (c) istog zakonika ( 39 ). Primjerice, u verziji na engleskom jeziku u članku 148. točki (c) Carinskog zakonika upotrebljava se izraz „processors”, koji upućuje na izraz „processing” utvrđen u članku 114. stavku 2. točki (c) tog zakonika. Isto tako, u tim se odredbama u verziji navedenog zakonika na nizozemskom jeziku upotrebljava izraz „veredelaars”, odnosno „veredelingshandelingen”.
27.

Situacija je drugačija kad tuženik već prije isteka roka za podnošenje pravnog sredstva sazna da je protiv njega bila donesena presuda bez njegova znanja. Budući da tada on ne može izravno započeti postupak za pobijanje te presude, on mora, da bi je mogao pobijati u državi u kojoj je ona donesena, najprije ispitati mogućnost za povrat u prijašnje stanje i zatim započeti relevantni postupak. Samo bi nakon toga mogao – ako je uspio s postupkom za povrat u prijašnje stanje – u drugom koraku započeti postupak za pobijanje presude. Za razliku od situacije opisane u točki 26. ovoga mišljenja, tuženik bi bio opterećen dvama postupcima (i s njima povezanim troškovima), čiji bi predmet osim toga znatno prešao okvire predmeta spora presude jer bi trebalo dodatno ocijeniti problematiku povrata u prijašnje stanje. Osim toga, ako uzmemo u obzir i to da se uz komplikacije u vezi s postupkom i troškovima mogu pojaviti i praktični problemi, kao što su na primjer traženje primjerenih odvjetnika i troškovi prijevoda, postaje jasno da bi tuženik bio u mnogo lošijem položaju od tužitelja ako bi radi sprječavanja donošenja odluke o izvršivosti morao voditi postupak za povrat u prijašnje stanje. Ovo osobito vrijedi za tuženike koji su pravno neiskusni i za one koji imaju malo financijskih sredstava. Osobito u slučaju razmjerno niskih tužbenih zahtjeva trebalo bi očekivati da bi takvi tuženici, s obzirom na moguće komplikacije u vezi s troškovima i postupkom, mogli radije prihvatiti izvršenje, ne braneći se od njega, kako bi tako barem uštedjeli daljnje troškove odvjetnika i postupka, čiju je profitabilnost u predmetima s međunarodnim elementom – osobito laicima – dosta teško ocijeniti.
48.

Ukratko, na temelju Uredbe o žigu Zajednice moguće je razlikovati dvije vrste slučajeva ovisno o stupnju međusobne povezanosti postupaka. Kao prvo, postoje situacije opisane u članku 56. stavku 3. i članku 100. Uredbe o žigu Zajednice (i po analogiji također u članku 27. Uredbe br. 44/2001). One se odnose na slučajeve gdje postoji istovjetnost postupaka, to jest gdje su prisutna tri elementa istovjetnosti: isti predmet, isti razlozi za podnošenje tužbe i iste stranke. Ako su ovi elementi prisutni u isto vrijeme, dolazi do primjene načela pravomoćnosti. To dovodi do posljedice da je svako sudsko ili upravno tijelo, kao što je EUIPO, osim tijela pred kojim je prvo započet postupak, obvezno proglasiti se nenadležnim ili zastati s postupkom.
100.

Samo radi potpunosti upućujem dodatno na to da mi se stroga specijalizacija koncerna Pilkington na automobilsko staklo i njegova slaba diversifikacija proizvoda u odnosu na druge sudionike zabranjenog sporazuma same po sebi ne čine dostatnima za primjenu posebnih kriterija pri izračunu novčane kazne koja se odnosi na Pilkington. Naprotiv, Komisija s pravom upućuje na to da poduzetnik kao što je Pilkington, koji osobito velik udio svojeg ukupnog prihoda ostvaruje od proizvoda obuhvaćenih zabranjenim sporazumom, u odgovarajućoj mjeri ostvaruje i moguću veću dobit koju sudionici zabranjenog sporazuma mogu ostvariti na temelju svojeg tajnog ponašanja. U tim se okolnostima ni u kojem slučaju ne čini nepoštenim da novčana kazna koju je izrekla Komisija čini veći postotak ukupnog prihoda tog poduzetnika nego što je to slučaj kod drugih sudionika zabranjenog sporazuma.
35.

Dana 3. studenoga Agencija je odbila zahtjev za isplatu zbog toga što Općina Gorje nije ispunila sve uvjete predviđene u Uredbi PRP i u pozivu na nadmetanje. Preciznije, prema Agenciji, Općina Gorje povrijedila je točke 3. do 5. poziva na nadmetanje započevši radove na objektu 16. kolovoza 2010., odnosno prije donošenja odluke od 19. kolovoza 2010. o pravu na sredstva. Osim toga, Agencija se pozvala na dva ugovora koja je Općina Gorje sklopila 12. srpnja 2010. Agencija stoga smatra da su svi radovi započeti na temelju tih ugovora doveli do obveza koje nisu u skladu s točkama 3. do 5. poziva na nadmetanje.
31.

Utoliko valja prvo ukazati na to da sve jezične verzije članka 10. stavka 2. Direktive o otpadu iz rudarstva sadržavaju naznaku koja ne ide u prilog automatskoj primjeni Direktive o otpadu. Naime, svim jezičnim verzijama je zajedničko to da se Direktiva o otpadu „i dalje” primjenjuje. To ukazuje na to da je potrebna prethodna primjenjivost te direktive, to jest da pretpostavke za njezinu primjenu moraju prethodno postojati.
65.

Valja navesti da uhidbeni nalog, po definiciji, sadrži ne samo naredbu uhićenja već i naredbu pritvaranja. On se ne može poistovjetiti s mjerom zadržavanja kod primjerice prisilnog zadržavanja tijekom istrage. Naime, izvršenje tog naloga dovest će, po naravi stvari, zbog rokova koji se ne mogu skratiti, a koji su osobito rezultat pravnih i materijalnih uvjeta njegova izvršenja, do razdoblja pritvaranja koje je u tom tekstu izjednačeno s početkom izvršenja kazne ili s mjerom privremenog pritvora prije suđenja, s obzirom na to da će se tako provedeno vrijeme morati uračunati u vrijeme kazne koja se treba izvršiti ili, prema potrebi, one koja se treba izvršiti nakon donošenja presude ( 17 ).
133.

Pridržavanje tih načela podrazumijeva prethodnu raspravu o svim elementima na kojima će upravno tijelo ili sud pred kojim se vodi postupak temeljiti svoju odluku. OHIM stoga svoje odluke može temeljiti samo na činjeničnim i pravnim elementima o kojima su stranke imale mogućnost iznijeti svoje primjedbe. Rješavanju spora nužno prethodi ocjena upravnog tijela ili suda koju primjedbe stranaka mogu samo obogatiti, potvrditi ili eventualno opovrgnuti. To upravnom tijelu ili sudu omogućava, s jedne strane, da odluku donese potpuno nepristrano i na temelju svih pravnih i činjeničnih saznanja. Stranci koja ne uspije u postupku činjenica da nije imala mogućnost iznijeti svoje primjedbe, s obzirom na to da se nije mogla braniti, može opravdano stvoriti dojam da je sud bio saveznik protivne strane. S druge strane, to upravnom tijelu ili sudu omogućuje da donese valjano obrazloženje odluke, što proizlazi iz članka 75. Uredbe br. 207/2009.
63.

Osim toga, ne možemo isključiti mogućnost da takvo rješenje s vremenom može osobe koje se traži radi vođenja kaznenog progona ili izvršenja kazne zatvora potaknuti da odu u druge države članice kako bi izbjegle te progone ili kako bi mogle ondje služiti svoje kazne. Stoga bi te države postale države prebjega, kako je to Državno odvjetništvo u Bremenu izričito istaknulo tijekom rasprave pred Sudom. Kako se može osigurati da se potonje države same neće s vremenom suočiti s problemima i nedostacima u zatvorskom sustavu? One će zasigurno to izbjeći tako što neće izvršavati kazne u pogledu kojih su odbile izvršiti europski uhidbeni nalog. Takve se posljedice moraju ozbiljno razmotriti.
31.

U tim okolnostima, sud koji je uputio zahtjev odlučio je zatražiti primjenu hitnog prethodnog postupka i Sudu postaviti sljedeća prethodna pitanja: 1) „Treba li se članak 3. stavak 3. Uredbe [Dublin III] tumačiti na način da: a) države članice mogu ostvariti pravo da pošalju podnositelja zahtjeva u sigurnu treću zemlju samo prije nego što se odredi odgovorna država članica ili to mogu učiniti i nakon što se ona odredi? b) Razlikuje li se odgovor na to pitanje u slučaju kada država članica vlastitu odgovornost prema članku 7. stavku 2. i poglavlju III. Uredbe Dublin III ne odredi u trenutku prvog podnošenja zahtjeva u toj državi članici nego prilikom prihvata podnositelja zahtjeva iz druge države članice u skladu s poglavljima V. i VI. Uredbe Dublin III zbog zahtjeva za transfer ili ponovni prihvat? 2) U slučaju da Sud na prvo prethodno pitanje odgovori da države članice mogu ostvarivati svoje pravo da pošalju podnositelja zahtjeva u sigurnu treću zemlju i nakon što su ga prihvatile u skladu s dublinskim postupkom: Može li se članak 3. stavak 3. Uredbe Dublin III tumačiti na način da države članice navedeno pravo mogu ostvariti i u slučaju kada tijekom dublinskog postupka nisu obavijestile državu članicu koja obavlja transfer o konkretnom nacionalnom propisu koji se odnosi na ostvarivanje tog prava ili o primjenjivoj nacionalnoj praksi? 3) Može li se članak 18. stavak 2. Uredbe Dublin III tumačiti na način da se u slučaju kada je riječ o podnositelju zahtjeva koji je ponovno prihvaćen na temelju članka 18. [stavka 1.] točke (c) navedene uredbe postupak mora nastaviti u fazi u kojoj je prekinut u ranijem postupku?“
40.

Stoga, s jedne strane, kada je riječ o utvrđivanju koeficijenata ponderiranja javnog naručitelja u pogledu potkriterija za dodjelu nakon što su podnesene ponude, Sud je, kao što je to sud koji je uputio zahtjev pravilno istaknuo, pojasnio da je to određivanje ex post zakonito pod uvjetom da poštuje tri uvjeta, i to: — da ne mijenja kriterije za dodjelu ugovora kako su određeni u dokumentaciji za nadmetanje ili u pozivu na nadmetanje, — da ne sadržava elemente koji bi utjecali na sastavljanje ponuda da su bili poznati u trenutku njihova sastavljanja i — da nije odabrano na način da uključuje elemente koji mogu dovesti do diskriminacije jednog od ponuditelja ( 11 ).
9.

Članak 43. Uredbe br. 1782/2003 („Određivanje prava na plaćanje”) uređuje kako su se prava na plaćanje prvotno trebala utvrditi. Za to je trebalo prije svega izračunati referentni iznos, koji, u skladu s člankom 37. te uredbe, odgovara prosjeku plaćanja koja je poljoprivrednik primio u okviru starog sustava poticaja tijekom triju posljednjih godina prije prelaska, to jest od 2000. do 2002. Navedeni referentni iznos potom bi se raspodijelio na prosječno obrađivanu površinu u dotičnom razdoblju. Poljoprivrednik je slijedom toga na tom temelju dobivao određeni broj prava na plaćanje koja su odgovarala broju hektara navedene površine s određenom pojedinačnom vrijednošću.
20.

S doslovne točke gledišta, članak 9. Direktive 97/67 određuje uvjete kojima se uređuje pružanje poštanskih usluga i pristup mreži općenito. Njegov stavak 2. se posebno i isključivo bavi uslugama koje su u okviru univerzalne usluge. Članak 9. stavak 2. drugi podstavak Direktive 97/67 predviđa da izdavanje ovlaštenja može ovisiti o poštovanju brojnih obveza iz različitih alineja. Međutim, pojam „ovlaštenja” je pojam koji ukazuje na sustav koji se primjenjuje samo na poduzetnike zadužene za usluge koje su u okviru univerzalne usluge. Osim toga, sa sistematskog stajališta, potrebno je povući paralelu između obveze sufinanciranja operativnog troška regulatornog tijela nadležnog za poštanski sektor iz članka 9. stavka 2. drugog podstavka četvrte alineje Direktive 97/67 i obveze doprinosa financiranju kompenzacijskog fonda predviđene člankom 9. stavkom 2. drugim podstavkom trećim odjeljkom navedene direktive. Osobno područje primjene zadnje navedene obveze precizirano je uvodnim izjavama 27. i 28. Direktive 2008/6 iz kojih proizlazi da su obuhvaćeni samo poduzetnici koji pružaju usluge u okviru univerzalne usluge. To bi također bio i pristup kojeg se pridržava i sama Komisija. Prema tome, s obzirom na to da se članak 9. stavak 2. drugi podstavak treća alineja Direktive 97/67 odnosi se samo na poduzetnike koji pružaju usluge u okviru univerzalne usluge, do istoga bi se zaključka trebalo doći i u vezi s ostalim elementima sadržanima u članku 9. stavku 2. drugom podstavku, uključujući na taj način i obvezu sufinanciranja operativnog troška nacionalnog regulatornog tijela nadležnog za poštanski sektor. Članak 9. stavak 2. treći podstavak Direktive 97/67, sa svoje strane, potvrđuje da se drugi podstavak navedenog članka u stvarnosti odnosi na obveze koje se tiču poduzetnika koji pružaju usluge u okviru univerzalne usluge, bilo da su oni tako određeni ( 7 ) ili ne.
34.

Kao treće, Nissan smatra, ponovno suprotno mišljenju Općeg suda ( 21 ), da to što nositelji na jasan i nedvosmislen način podnose zahtjeve za djelomično produljenje ne podrazumijeva nužnost odbijanja njihovih naknadnih zahtjeva. U tom smislu on navodi dva primjera iz prethodne upravne prakse OHIM‑a u kojima su prihvaćeni uzastopni zahtjevi za djelomično produljenje. Ta dva primjera jačaju vjeru nositelja žigova u mogućnost postupnog podnošenja zahtjeva za produljenje. Također, on se poziva na pravilo 30. provedbene uredbe, čiji stavak 5., prema njegovu mišljenju, omogućava plaćanje pristojbi samo za one razrede za koje se traži produljenje. Nissan smatra da je naknadno moguće platiti pristojbe za preostale razrede, ali obavezno unutar dodatnog roka, i ako tako želi nositelj žiga, čime se dokazuje nepostojanje zapreka za podnošenje uzastopnih zahtjeva za djelomično produljenje.
40.

Ne dijelim tu skepsu. Članak 13. slovo A stavak 1. točka (q) Šeste direktive je među brojnim izuzećima „koja se odnose na određene aktivnosti od javnog interesa”. Te će aktivnosti, bilo zbog svoje posebne prirode bilo zbog osoba koje ih obavljaju, često biti isključene iz područja primjene Šeste direktive zbog toga što nisu aktivnosti uz naknadu u smislu te direktive. Međutim, te se aktivnosti mogu financirati na različite načine. One se također, barem djelomično, mogu obavljati uz naknadu. O tome se također radi kod aktivnosti javnih ustanova za radiodifuziju koje se ne moraju u potpunosti financirati pristojbom, a što, uostalom, priznaje i sama češka vlada ( 10 ). To su situacije za koje se člankom 13. slovom A stavkom 1. točkom (q) Šeste direktive propisuje izuzimanje tih aktivnosti. Činjenica da je u praksi često riječ o aktivnostima koje uopće nisu u sustavu PDV‑a ne znači da je to izuzeće bespredmetno.
2.

Pojedinačna pitanja nisu ista jer su činjenice u vezi sa zahtjevom svakog od podnositelja zahtjeva različite. Stoga ću na isti dan iznijeti dva mišljenja. Moja analiza tumačenja članka 27. stavka 1. Uredbe Dublin III detaljno je iznesena u mojem mišljenju u predmetu Ghezelbash (točke 54. do 84.). Primijenit ću to obrazloženje na slučaj G. Karima u točkama 20. do 35. ovog mišljenja.
28.

Međutim, ostaje pitanje kakav oblik nepovoljnijeg položaja uzrokuje to nacionalno zakonodavstvo? Nadalje, može li se opravdati? Kako bi odgovorio na to pitanje, razmotrit ću je li to zakonodavstvo diskriminirajuće (odjeljak a)); ili predstavlja ograničenje slobode kretanja radnika (odjeljak b)) te ako predstavlja, može li se takva diskriminacija ili ograničenje opravdati (odjeljak c)).
14.

„Stavljanje na tržište” znači „[…] držanje hrane […] s ciljem prodaje, uključujući ponudu za prodaju ili svaki drugi oblik prijenosa, bez obzira na to je li besplatan ili nije” (članak 2. stavak 1. točka (a)) ( 15 ). „Obvezne informacije o hrani” znači „[…] podaci koje je u skladu s odredbama Unije potrebno pružiti krajnjem potrošaču” (članak 2. stavak 2. točka (c)). „Pretpakirana hrana” odgovara definiciji „pretpakirane hrane” iz Direktive o označivanju hrane: definicija iz članka 2. stavka 2. točke (e) Uredbe br. 1169/2011 slična je onoj iz članka 1. stavka 3. točke (b) navedene direktive (iako se u engleskom tekstu članka 2. stavka 2. točke (e) koriste izrazi „food” i „final consumer” umjesto „foodstuff” i „ultimate consumer”). Definicija „pretpakirane hrane” ne uključuje hranu pakiranu na prodajnom mjestu na zahtjev potrošača ili pretpakiranu za izravnu prodaju (članak 2. stavak 2. točka (e)). U članku 2. stavku 3. stoji da se zemlja podrijetla hrane odnosi na podrijetlo hrane kako je utvrđeno člancima 23. do 26. Uredbe (EEZ) br. 2913/92 ( 16 ).
„(26)

Radi naknade štete pretrpljene kao posljedice povrede koju je izvršio počinitelj povrede koji je bio uključen u izvršenje radnje znajući, ili imajući razloga da zna, kako će one dovesti do takve povrede, iznos odštete koja se dodjeljuje nositelju prava treba uzeti u obzir sve odgovarajuće aspekte, kao što su gubitak zarade koji je imao nositelj prava ili nepoštenu dobit koju je ostvario počinitelj povrede i, kada je to prikladno, bilo kakvu moralnu štetu nanesenu nositelju prava. […] Cilj nije uvođenje obveze za propisivanje kaznene odštete već omogućavanje naknade štete utemeljene na objektivnom kriteriju istovremeno vodeći računa o troškovima koje je imao nositelj prava, kao što su troškovi identifikacije i istraživanja.”
65.

S obzirom na tu definiciju, prijenos unutar Zajednice ne može činiti stjecanje unutar Zajednice u državi odredišta robe, s obzirom na to da on ne dovodi do prijenosa drugoj osobi prava na raspolaganje robom u svojstvu vlasnika ( 8 ).
28.

Nikakvi drugi zaključci ne mogu se u konačnici izvesti iz načela porezne neutralnosti u skladu s kojim se slične usluge ili sličnu robu ne smije različito tretirati s obzirom na PDV ( 20 ). Aspiro ustraje na ovom načelu kako bi postigao to da se navedenu sudsku praksu Suda o izdvojenim sastavnim dijelovima financijske usluge izuzete od poreza prenese na izuzeće za transakcije osiguranja. Ali kako je Sud više puta pojasnio, to načelo ne dopušta da se proširi područje izuzeća a da za to ne postoji jasna odredba u direktivi ( 21 ).
99.

Konkretnije, obveza obrazlaganja koju ima uprava zasigurno se ne svodi samo na to da potonja uzme u obzir očitovanja pojedinaca prije donošenja bilo koje odluke koja na njih može negativno utjecati. Kao što to u biti proizlazi iz sudske prakse, ta obveza doprinosi ostvarenju općenitijeg cilja, to jest jamstva da sud Unije može izvršavati nadzor zakonitosti akta koji se pobija pred njim ( 55 ). Smatram da je, kada sud Unije ne može u potpunosti izvršavati taj nadzor, opravdano da on po službenoj dužnosti ispita povredu takve obveze. Okolnost da pojedinac nije mogao učinkovito iznijeti svoja očitovanja u upravnom postupku u kojem je donesena odluka koja na njega negativno utječe naravno može utjecati na to je li obrazloženje dovoljno detaljno ili čak na to je li utemeljeno ( 56 ). Međutim, to sustavno ne sprečava sud Unije da izvršava nadzor njezine zakonitosti ( 57 ).
16.

U tim je okolnostima Raad van State (Državno vijeće) odlučio prekinuti ta dva postupka i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje: „Moraju li nacionalna tijela u skladu s člankom 16. Uredbe (EZ) br. 261/2004 donijeti provedbene mjere koje daju temelj za upravnopravno izvršenje od strane tijela određenog u skladu s tim člankom u svakom pojedinom slučaju u kojem je došlo do povrede članka 5. stavka 1. točke (c) i članka 7. te uredbe kako bi se u svakom pojedinom slučaju moglo zajamčiti pravo putnika na odštetu, s obzirom na to da je prema nizozemskom pravu otvorena mogućnost zaštite pred građanskim sudovima radi zaštite prava koja putnicima pripadaju na temelju odredaba prava Unije iz članka 5. stavka 1. točke (c) i članka 7. te uredbe?“