MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MACIEJA SZPUNARA

od 28. listopada 2021. ( 1 )

Predmet C‑421/20

Acacia Srl

protiv

Bayerische Motoren Werke AG

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberlandesgericht Düsseldorf (Visoki zemaljski sud u Düsseldorfu, Njemačka))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Dizajn Zajednice – Međunarodna nadležnost – Primjenjivo materijalno pravo – Prava izvedena iz povrede dizajna Zajednice – Lex fori – Mjesto prvotnog počinjenja povrede”

I. Uvod

1. Jezgru međunarodnog privatnog prava Unije čine pravila o nadležnosti i pravila o sukobu zakona iz Uredbe (EU) br. 1215/2012 ( 2 ) i dviju srodnih uredbi o pravu koje se primjenjuje na ugovorne i izvanugovorne obveze, odnosno uredbi (EZ) br. 593/2008 ( 3 ) i 864/2007 ( 4 ).

2. Te uredbe imaju osobito široka područja primjene. S obzirom na to, primjena pravila o nadležnosti iz Uredbe br. 1215/2012 zahtijeva postojanje međunarodnog elementa koji se očituje u međunarodnoj prirodi pravnog odnosa o kojem je riječ, a koja proizlazi iz uključenosti više država ( 5 ). Isto tako, pravila o sukobu zakona iz Uredbi Rim I i Rim II primjenjuju se u slučajevima koji uključuju sukob zakona ( 6 ).

3. Osim toga, uredbama br. 1215/2012 i Rim II predviđaju se iznimke u korist posebnih odredbi prava Unije ( 7 ) davanjem prednosti osobito odredbama Uredbe (EZ) br. 6/2002 ( 8 ) a da se pritom ne dovode u pitanje zahtjevi koji se odnose na postojanje međunarodnog elementa.

4. Predmetni zahtjev za prethodnu odluku pruža priliku Sudu da pojasni odnos između tih triju uredbi u pogledu situacija iz članka 82. stavka 5. Uredbe br. 6/2002, odnosno onih u kojima je tužba zbog povrede pokrenuta pred sudovima države članice u kojoj je povreda počinjena ili je prijetila opasnost od povrede.

II. Pravni okvir

A. Uredba br. 6/2002

5. Člankom 82. stavkom 5. Uredbe br. 6/2002, naslovljenim „Međunarodna nadležnost”, određuje se: „Postupci u odnosu na tužbe i zahtjeve iz članka 81. točki (a) i (d) također mogu biti pokrenuti pred sudovima države članice u kojoj je povreda počinjena ili je prijetila opasnost od povrede.”

6. U skladu s člankom 88. te uredbe, naslovljenim „Primjenjivo pravo”: „1. Sudovi za dizajn Zajednice primjenjuju odredbe ove Uredbe. 2. U svim pitanjima koja nisu obuhvaćena ovom Uredbom, sud za dizajn Zajednice primjenjuje svoje nacionalno pravo, uključujući i svoje međunarodno privatno pravo. 3. Ako ovom Uredbom nije drukčije predviđeno, sud za dizajn Zajednice primjenjuje pravila postupka koja uređuju istu vrstu postupaka u vezi s pravom nacionalnog dizajna u državi članici u kojoj se sud nalazi.”

B. Uredba Rim II

7. U članku 1. Uredbe Rim II, naslovljenom „Područje primjene”, u njegovu stavku 1. navodi se: „Ova se Uredba, u slučajevima koji uključuju sukob zakona, primjenjuje na izvanugovorne obveze u građanskim i trgovačkim stvarima. […]”

8. Člankom 8. te uredbe, naslovljenim „Povreda prava intelektualnog vlasništva”, određuje se: „1. Pravo koje se primjenjuje na izvanugovornu obvezu nastalu zbog kršenja prava intelektualnog vlasništva pravo je one države za koju se tražila zaštita. 2. U slučaju izvanugovorne obveze nastale zbog kršenja jedinstvenog prava intelektualnog vlasništva Zajednice, pravo koje se primjenjuje na sva pitanja na koja se ne primjenjuju relevantni instrumenti Zajednice, pravo je one države u kojoj je došlo do kršenja. […]”

III. Činjenice u glavnom predmetu

9. Acacia Srl društvo je osnovano u skladu s talijanskim pravom koje u Italiji proizvodi naplatke za motorna vozila i prodaje ih na cijelom području Unije.

10. Budući da je društvo Bayerische Motoren Werke AG (u daljnjem tekstu: BMW) smatralo da je društvo Acacia distribucijom određenih naplataka u Njemačkoj počinilo povredu registriranog dizajna Zajednice čiji je ono nositelj, podnijelo je tužbu zbog povrede pred njemačkim sudom za dizajn Zajednice.

11. Taj se sud proglasio nadležnim na temelju članka 82. stavka 5. Uredbe br. 6/2002.

12. Osim toga, navedeni je sud presudio da je društvo Acacia počinilo povredu koju navodi BMW i naložio je prestanak tako utvrđene povrede. Pozivajući se na članak 8. stavak 2. Uredbe Rim II, isti je sud primijenio njemačko pravo na BMW‑ove izvedene zahtjeve koji se odnose na dodjelu naknade štete, pružanje informacija, financijsko izvještavanje, predaju proizvoda radi uništenja i predaju računa. Ti su zahtjevi u biti prihvaćeni.

13. Društvo Acacia podnijelo je žalbu sudu koji je uputio zahtjev. Društvo osobito ističe da je pravo koje je primjenjivo na BMW‑ove izvedene zahtjeve talijansko pravo.

14. Sud koji je uputio zahtjev potvrđuje da u ovom slučaju nadležnost njemačkih sudova proizlazi iz članka 82. stavka 5. Uredbe br. 6/2002 i da je društvo Acacia počinilo povredu koju navodi BMW.

15. Ipak dvoji u pogledu nacionalnog prava koje je primjenjivo na BMW‑ove izvedene zahtjeve i napominje da će ishod spora u određenoj mjeri ovisiti o tom pitanju. U skladu sa stručnim izvješćem koje se odnosi na talijansko pravo, a koje je podnijelo društvo Acacia, njemačka pravna pravila o dostavi financijskih izvješća i predaji računa razlikuju se od onih u talijanskom pravu. Kad bi se na izvedene zahtjeve primijenilo talijansko pravo, trebalo bi stoga preinačiti prvostupanjsku presudu.

16. Sud koji je uputio zahtjev smatra da iz članka 8. stavka 2. Uredbe Rim II, kako ga Sud tumači u presudi Nintendo ( 9 ), proizlazi da se na ovaj slučaj primjenjuje talijansko pravo. U tom pogledu napominje da se, s obzirom na to da sporni proizvodi koji su isporučeni u Njemačkoj potječu iz Italije, događaj koji je prouzročio štetu stoga dogodio u Italiji. Prema mišljenju tog suda, kriterij mjesta događaja koji je prouzročio štetu utvrđen u presudi Nintendo ne treba primijeniti samo u situaciji u kojoj su povrede koje se stavljaju na teret tuženiku počinjene u nekoliko država članica, kao što je to bio slučaj u predmetu u kojem je donesena ta presuda, nego i u situaciji u kojoj su, kao u ovom slučaju, povrede počinjene u samo jednoj državi članici.

17. Takvo bi rješenje jamčilo da je pravo koje se primjenjuje na štetnu radnju isto u objema situacijama. Presuda AMS Neve i dr. ( 10 ) na koju se poziva BMW u potporu svojem stajalištu, prema kojem se njemačko pravo primjenjuje na izvedene zahtjeve, ne mijenja potrebu da se zajamči primjena istog materijalnog prava u obama slučajevima.

IV. Postupak pred Sudom i prethodna pitanja

18. U tim je okolnostima Oberlandesgericht Düsseldorf (Visoki zemaljski sud u Düsseldorfu, Njemačka) odlukom od 31. kolovoza 2020., koju je Sud zaprimio 8. rujna 2020., odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Može li nacionalni sud koji odlučuje o povredi dizajna – a pred kojim se vodi postupak po međunarodnoj nadležnosti prema mjestu počinjenja na temelju članka 82. stavka 5. Uredbe br. 6/2002 – u slučaju povrede dizajna Zajednice u vezi s izvedenim zahtjevima na području svoje države članice primjenjivati pravo države članice u kojoj ima sjedište (lex fori)? 2. U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje: Može li se ‚mjesto gdje je prvotno počinjenje povrede […] bilo počinjeno’ u smislu [presude Nintendo], za određivanje prava koje se primjenjuje na izvedene zahtjeve na temelju članka 8. stavka 2. [Uredbe Rim II] nalaziti i u državi članici u kojoj se nalaze potrošači kojima je upućeno oglašavanje na internetu i u kojoj se u promet stavljaju predmeti kojima se povređuje dizajn u smislu članka 19. Uredbe br. 6/2002, u dijelu u kojem se pobijaju samo nuđenje i stavljanje u promet u toj državi članici i to i ako su ponude na internetu na kojima se zasniva nuđenje i stavljanje u promet pokrenute u drugoj državi članici?”

19. Pisana očitovanja podnijeli su BMW i Europska komisija. Iste su zainteresirane osobe bile zastupane i na raspravi održanoj 8. srpnja 2021.

V. Analiza

A. Prvo prethodno pitanje

20. Prvim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi utvrditi treba li članak 1. stavak 1. Uredbe Rim II, kao i članak 88. stavak 2. i članak 89. stavak 1. točku (d) Uredbe br. 6/2002 tumačiti na način da situacija u kojoj se pred sudom države članice vodi postupak na temelju članka 82. stavka 5. potonje uredbe ne podrazumijeva sukob zakona, u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe Rim II, i da na izvedene zahtjeve na području te države članice ne treba primijeniti pravo koje kao primjenjivo određuju pravila o sukobu zakona iz te uredbe nego lex fori.

21. Prije ispitivanja tog pitanja čini mi se primjerenim podsjetiti na kontekst kojim je obuhvaćena sudska nadležnost suda pred kojim se vodi postupak na temelju članka 82. stavka 5. Uredbe br. 6/2002 (dio 1.). Nadalje, kako bih korisno odgovorio na to pitanje, najprije ću pokazati da valja izuzeti pretpostavku prema kojoj izvedeni zahtjevi o kojima je riječ u glavnom postupku mogu biti obuhvaćeni načelom lex fori processualis i nužno uređeni zakonom države članice suda pred kojim se vodi postupak povodom tužbe zbog povrede (dio 2.), potom, kao drugo, ispitat ću zahtijeva li situacija u kojoj se pred sudom države članice vodi postupak na temelju te odredbe primjenu pravila o sukobu zakona (dio 3.).

1. Članak 82. stavak 5. Uredbe br. 6/2002

22. S obzirom na sudsku nadležnost sudova država članica za postupke povodom tužbe zbog povrede, člankom 82. stavcima 1. do 3. Uredbe br. 6/2002 predviđa se kaskadni redoslijed poveznica, pri čemu je prvi domicil tuženika u Uniji, a drugi poslovni nastan tuženika u Uniji. Nadalje, u slučaju da tuženik nema ni domicil ni poslovni nastan na području Unije, tom se uredbom predviđa nadležnost forum actoris, na način da su treća i četvrta poveznica domicil i mjesto poslovnog nastana tužitelja na području Unije. Naposljetku, kao ultima ratio, tužbe zbog povrede trebaju se podnijeti pred sudovima u sjedištu Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO).

23. Štoviše, na temelju članka 82. stavka 5. Uredbe br. 6/2002, tužbe zbog povrede mogu se podnijeti i pred sudovima države članice u kojoj je povreda počinjena ili je prijetila opasnost od povrede. Kao što to proizlazi iz članka 83. Uredbe br. 6/2002, za razliku od sudova pred kojima se vode postupci na temelju članka 82. stavaka 1. do 3. te uredbe, sud pred kojim se vodi postupak na temelju članka 82. stavka 5. te uredbe nadležan je samo u odnosu na počinjene povrede ili prijetnje povrede na području države članice u kojoj se taj sud nalazi.

24. Takav kaskadni redoslijed poveznica, koji je dodan onom koji se odnosi na državu članicu u kojoj je povreda počinjena ili je prijetila opasnost od povrede, također se nalazi u Uredbi (EU) 2017/1001 ( 11 ). Sudska praksa Suda razvijena u okviru te uredbe, konkretno ona koja proizlazi iz presude AMS Neve i dr., može se stoga primijeniti na Uredbu br. 6/2002. Međutim, kao što to proizlazi iz točke 64. te presude, utvrđena rješenja u pogledu pravila nadležnosti nisu nužno primjenjiva na pravila o sukobu zakona, koja čine središte predmetnog zahtjeva za prethodnu odluku. Stoga presudu AMS Neve i dr. nije moguće tumačiti kao ograničenje ili zaokret od presude Nintendo.

2. Načelo lex fori processualis

25. Kako bi se odredio zakon koji se primjenjuje na kazne koje nisu obuhvaćene člankom 89. stavkom 1. točkama (a) i (c) Uredbe br. 6/2002, u članku 89. stavku 1. točki (d) te uredbe upućuje se na pravo države članice u kojoj je povreda ili prijetnja povredom izvršena, pri čemu se navodi da se to upućivanje također odnosi na pravila međunarodnog privatnog prava tog prava. U tom smislu, u članku 88. stavku 2. navedene uredbe se pak upućuje, u pogledu svih pitanja koja ne ulaze u područje primjene te uredbe, na pravo države članice suda za dizajn Zajednice pred kojim se vodi postupak, među ostalim, povodom tužbe zbog povrede.

26. U trenutačnom kontekstu prava Unije, s obzirom na to da se odnose na međunarodno privatno pravo, ta se upućivanja moraju shvatiti tako da se odnose na odredbe Uredbe Rim II ( 12 ). U državama članicama koje primjenjuju pravila o sukobu zakona iz te uredbe, upućivanja na članak 89. točku (d) i članak 88. stavak 2. Uredbe br. 6/2002 stoga dovode do toga da se isto nacionalno pravo odredi kao primjenjivo.

27. Suprotno tomu, s obzirom na načelo lex fori processualis, različiti aspekti postupka koji nisu predmet ujednačenih odredbi prava Unije moraju biti uređeni nacionalnim pravom države članice u kojoj se nalazi sud pred kojim se vodi postupak ( 13 ). U okviru Uredbe br. 6/2002, čini se da je to načelo priznato u članku 88. stavku 3. te uredbe ( 14 ). Usto, načelo lex fori processualis odražava članak 89. stavak 2. navedene uredbe, prema kojem sud za dizajn Zajednice u skladu s nacionalnim pravom poduzima one mjere čiji je cilj osigurati poštovanje naloga iz članka 89. stavka 1. iste uredbe.

28. Presuda H. Gautzsch Großhandel ( 15 ) pruža korisne smjernice koje omogućuju izuzimanje pretpostavke prema kojoj su izvedeni zahtjevi o kojima je riječ u glavnom postupku obuhvaćeni načelom lex fori processualis.

29. Što se najprije tiče zahtjeva za uništenje proizvoda kojima se vrši povreda, iz presude H. Gautzsch Großhandel ( 16 ) proizlazi da on čini dio „drugih kazni” u smislu članka 89. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 6/2002.

30. Nadalje, kad je riječ o zahtjevima za dodjelu naknade štete nastale aktivnostima počinitelja povrede i za dobivanje podataka o tim aktivnostima u cilju utvrđivanja te štete, ti zahtjevi u skladu s presudom H. Gautzsch Großhandel ( 17 ) ne odnose se na kaznu u smislu članka 89. Uredbe br. 6/2002. Međutim, oni su u skladu s člankom 88. stavkom 2. te uredbe uređeni nacionalnim pravom suda za dizajn Zajednice pred kojim se vodi postupak.

31. Naposljetku, na temelju logike presude H. Gautzsch Großhandel ( 18 ), isto bi, prema mojem mišljenju, trebalo vrijediti u pogledu zahtjeva za financijsko izvještavanje i predaju računa. Značajke tih zahtjeva ne čine se vrlo različitima od značajki zahtjeva za dobivanje podataka o aktivnostima počinitelja povrede. Naime, Sud je u presudi Nintendo ( 19 ) potvrdio da su izvedeni zahtjevi za financijsko izvještavanje i predaju računa obuhvaćeni ili člankom 89. stavkom 1. točkom (d) Uredbe br. 6/2002 ili člankom 88. stavkom 2. te uredbe, pri čemu svaka od tih odredbi upućuje na primjenjivo nacionalno pravo.

32. Slijedom toga, izvedeni zahtjevi o kojima je riječ u glavnom postupku nisu obuhvaćeni načelom lex fori processualis. Prema tome, sada valja utvrditi zahtijeva li situacija u kojoj su takvi zahtjevi sudu države članice podneseni na temelju članka 82. stavka 5. Uredbe br. 6/2002, primjenu pravila o sukobu zakona.

3. Primjena pravila o sukobu zakona

33. Kako bi se došlo do zaključka da se, kad se pred sudom države članice vodi postupak na temelju članka 82. stavka 5. Uredbe br. 6/2002, na izvedene zahtjeve uz tužbu zbog povrede nužno primjenjuje lex fori, valjalo bi smatrati da pred tim sudom nije riječ o sukobu zakona u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe Rim II.

34. Naime, kao što sam to već naveo u točki 3. ovog mišljenja, prednost se daje osobito pravilima iz Uredbe br. 6/2002 u odnosu na pravila o sukobu zakona iz Uredbe Rim II. Međutim, u Uredbi br. 6/2002 ne navodi se nikakvo pravilo o sukobu zakona kojim se lex fori određuje kao pravo koje je primjenjivo na situacije iz članka 82. stavka 5. te uredbe. Konkretno, suprotno onomu što tvrdi BMW, članak 83. stavak 2. navedene uredbe ne sadržava takvo pravilo. Kao što to proizlazi iz njezina naslova, tom se odredbom određuje opseg nadležnosti sudova prema mjestu povrede.

35. Budući da ne postoji takvo pravilo o sukobu zakona, osobito kad se pred sudom države članice vodi postupak na temelju članka 82. stavka 5. Uredbe br. 6/2002, izvedeni zahtjevi o kojima je riječ u glavnom postupku trebaju biti a priori uređeni pravom koje je određeno kao primjenjivo na temelju Uredbe Rim II. Međutim, Uredba Rim II ne primjenjuje se u slučajevima koji uključuju sukob zakona. Stoga, kako bi se moglo odgovoriti na prvo pitanje i utvrditi da se pravila o sukobu zakona te uredbe primjenjuju na te zahtjeve, valja provjeriti uključuje li situacija u sporu u glavnom postupku sukob zakona ( 20 ).

a) Slučajevi koji uključuju sukob zakona

36. U pravu Unije ne pojašnjava se značenje izraza „slučaj koji uključuje sukob zakona” koji je upotrijebljen radi određivanja područja primjene Uredbe Rim II, kao i Uredbe Rim I i njezine prethodnice, odnosno Konvencije o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze otvorene za potpisivanje u Rimu 19. lipnja 1980. ( 21 )Činjenica da se ti izrazi redovito upotrebljavaju u međunarodnom privatnom pravu Unije kako bi se ograničilo područje primjene njezinih instrumenata proizlazi iz dobro odmjerena izbora zakonodavca.

37. Postojanje situacije koja uključuje sukob zakona predstavlja uvjet za primjenu pravila o sukobu zakona koji je utvrđen u međunarodnom privatnom pravu ( 22 ) unatoč činjenici da se precizno značenje tog zahtjeva ne tumači ujednačeno ( 23 ). U skladu s najmanje kontroverznim tumačenjem nacionalnih pravila o sukobu zakona i ostavljajući po strani nijanse koje su predmet rasprava u pravnoj teoriji, navedeni zahtjev smatra se ispunjenim ako je slučaj o kojem je riječ prekogranične prirode, kao posljedica uključenosti više država, i stoga može barem potencijalno biti obuhvaćen nacionalnim pravom više od jedne od tih država.

38. S obzirom na to tumačenje, u nedostatku pravila o sukobu zakona iz Uredbe Rim II, sud države članice koji bi bio dužan primijeniti nacionalna ili ugovorna kolizijska pravila koja su na snazi u toj državi članici u slučaju kao što je ovaj, trebao bi barem predvidjeti mogućnost primjene drugih zakona osim svojih. Naime, stranke glavnog postupka imaju domicil u različitim državama članicama. Štoviše, prvotno počinjenje povrede dogodilo se u jednoj državi članici, odnosno u Italiji, a njegove posljedice nastaju u drugoj državi članici, odnosno Njemačkoj.

39. U tim okolnostima, za tumačenje izraza „slučaj koji uključuje sukob zakona” u smislu Uredbe Rim II korisno je uputiti na njezine pravne osnove. Naime, na temelju članka 61. točke (c) UEZ‑a, koji je jedan od pravnih osnova te uredbe, i članka 65. UEZ‑a (koji su postali redom članak 67. stavak 3. i članak 81. UFEU‑a), Unija donosi mjere u području pravosudne suradnje u građanskim stvarima koje imaju prekogranični učinak i u mjeri u kojoj je to nužno za pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta. Ujednačavanje pravila o sukobu zakona provedeno Uredbom Rim II zasigurno ima samo po sebi za cilj uklanjanje prepreka pravilnom funkcioniranju unutarnjeg tržišta koje mogu proizaći iz razlika između nacionalnih zakonodavstava u tom području ( 24 ).

40. Kako bi se uklonile takve prepreke, izrazu „slučaj koji uključuje sukob zakona” iz članka 1. stavka 1. Uredbe Rim II valja dati odgovarajuće značenje kako bi se osiguralo da se u svakoj situaciji, u kojoj sud države članice zbog činjenice da je uključeno nekoliko država članica ili trećih država mora barem predvidjeti mogućnost primjene drugih zakona osim svojih, primijene pravila o sukobu zakona iz te uredbe, a ne nacionalna pravila o sukobu zakona ili ugovorna pravila. Slijedom toga, kao što se to ističe u pravnoj teoriji, Uredbu Rim II treba primijeniti u situaciji u kojoj, kao što je to ovdje slučaj, stranke imaju domicil u različitim državama članicama ( 25 ), i to čak bez potrebe da se navedu drugi elementi situacije u glavnom postupku koji dokazuju njezinu prekograničnu prirodu ( 26 ).

41. Takvo prikladno tumačenje izraza „slučaj koji uključuje sukob zakona” potkrijepljeno je sustavnim tumačenjem Uredbe Rim II. Naime, članak 14. stavak 2. te uredbe obuhvaća situacije u kojima „su svi elementi relevantni za stanje u trenutku kada se dogodio događaj koji je prouzročio štetu prisutni u državi čije pravo stranke nisu izabrale”. Stoga su te situacije obuhvaćene područjem primjene navedene uredbe iako su obilježene postojanjem samo jednog elementa koji uključuje drugu državu, odnosno izbor njezina prava. A fortiori, ta bi se uredba stoga trebala primijeniti na situaciju o kojoj je riječ u glavnom postupku u kojoj su, kao što sam to naveo u točki 40. ovog mišljenja, takvi elementi brojni.

42. Naposljetku, kad bi se smatralo da slučaj iz članka 82. stavka 5. Uredbe br. 6/2002 ne uključuje sukob zakona u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe Rim II, uz obrazloženje da je opseg nadležnosti suda teritorijalno ograničen, to bi imalo posljedice za sustav međunarodnog privatnog prava Unije u cijelosti, izvan područja dizajna Zajednice, u situacijama različitima od one u glavnom postupku. To bi u biti dovelo do neprimjene pravila o sukobu zakona iako su ona osmišljena za određivanje prava koje je primjenjivo i u tim situacijama zbog njihove prekogranične prirode.

43. Naime, s jedne strane, to bi pojedincima moglo omogućiti da zaobiđu pravila o sukobu zakona međunarodnog privatnog prava Unije i izbjegnu primjenu prava koje ta pravila određuju kao primjenjivo. Bilo bi dovoljno umjetno rascjepkati spornu situaciju da joj se pripiše teritorijalno ograničen doseg ili da se sporni zahtjevi ograniče na područje jedne države članice. U tom smislu, ako bi u skladu s postupovnim pravilima lex forija sud države članice mogao usmjeriti postupak na činjenice koje su nastale u toj državi članici, bio bi ovlašten ne primijeniti pravila o sukobu zakona međunarodnog privatnog prava Unije.

44. S druge strane, pravila o sukobu zakona međunarodnog privatnog prava Unije ne bi bila primjenjiva na izvanugovorne obveze u situaciji u kojoj bi, u skladu s Uredbom br. 1215/2012, koja se primjenjuje samo u sporovima s međunarodnim elementom ( 27 ), sud države članice bio, u skladu sa sudskom praksom Suda, nadležan samo u pogledu štete koja je nastala na državnom području te države članice ( 28 ).

45. U tim okolnostima, članak 1. stavak 1. Uredbe Rim II, kao i članak 88. stavak 2. i članak 89. stavak 1. točku (d) Uredbe br. 6/2002 treba tumačiti na način da je, ako nositelj sa sjedištem u državi članici pred čijim je sudom na temelju članka 82. stavka 5. potonje uredbe podnio tužbu zbog povrede protiv počinitelja povrede sa sjedištem u drugoj državi članici, koja se odnosi na nuđenje i stavljanje predmetnih proizvoda na tržište te prve države članice, riječ o slučaju koji uključuje sukob zakona u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe Rim II i, posljedično, člankom 8. stavkom 2. te uredbe određuje se pravo koje se primjenjuje na izvedene zahtjeve koji se odnose na državno područje te države članice.

46. Argumenti koje je istaknuo BMW, koji se prije svega odnose na koristan učinak članka 82. stavka 5. Uredbe br. 6/2002, ne mogu dovesti u pitanje osnovanost tog tumačenja.

b) Koristan učinak članka 82. stavka 5. Uredbe br. 6/2002

47. BMW tvrdi da bi primjena prava različitog od lex forija u situacijama iz članka 82. stavka 5. Uredbe br. 6/2002 smanjila koristan učinak alternativnog suda koji se uspostavlja tom odredbom.

48. Smatram da bi to tumačenje ugrozilo koristan učinak pravila o sukobu zakona iz Uredbe Rim II ( 29 ) i usto dvojim u pogledu toga da se njime može osigurati koristan učinak članka 82. stavka 5. Uredbe br. 6/2002.

49. Naime, kao prvo, time što člankom 82. stavkom 5. Uredbe br. 6/2002 predviđa alternativni sud, zakonodavac Unije omogućuje nositelju dizajna Zajednice da podnese, ako to želi, ciljane tužbe, od kojih se svaka odnosi na povrede počinjene na državnom području jedne države članice ( 30 ).

50. Sud je u presudi AMS Neve i dr. smatrao da se koristan učinak slične odredbe u području žiga Unije sastoji u dostupnosti alternativnog suda u odnosu na sud koji je dostupan po zadanim postavkama, odnosno prema tuženikovu domicilu. Kako bi osigurao koristan učinak te odredbe, Sud ju je tumačio na način da ne dovodi do istog rezultata kao odredba o sudu u mjestu u kojem tuženik ima domicil ( 31 ). Tako utvrđen pristup Suda u skladu je sa sudskom praksom u području međunarodnog privatnog prava Unije. Naime, Sud je u ključnoj presudi u pogledu Konvencije od27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima ( 32 ) slijedio istu logiku pri tumačenju odredbe o alternativnom sudu u stvarima povezanim s deliktima ili kvazideliktima ( 33 ).

51. Međutim, dostupnost alternativnog suda pred kojim se nositelj djelotvorno može pozvati na svoja prava ne smije se zamijeniti s mogućnosti pažljivog odabira prava koje je primjenjivo na izvedene zahtjeve uz tužbu zbog povrede ( 34 ). Da je, u situacijama iz članka 82. stavka 5. Uredbe br. 6/2002, poput odredbi međunarodnog privatnog prava u nasljednim stvarima ( 35 ), zakonodavac Unije želio osigurati usklađenost suda i primjenjivog prava ili, kao što je to djelomično učinio u stvarima koje se odnose na obveze uzdržavanja ( 36 ), neizravan izbor primjenjivog prava u takvim situacijama, učinio bi to izričito.

52. Kao drugo, ne može se prihvatiti BMW‑ov argument prema kojem u okviru postupka koji se vodi pred sudom nadležnim na temelju članka 82. stavka 5. Uredbe br. 6/2002 ne bi trebalo primijeniti drugo pravo države članice osim lex fori i, konkretnije, pravo države članice u kojoj je počinjena prvotna povreda uz obrazloženje da primjena tog prava uključuje rizik. BMW tvrdi da bi primjena navedenog prava, s jedne strane, počinitelju povrede omogućila da kao pravo primjenjivo na izvedene zahtjeve, na temelju članka 8. stavka 2. Uredbe Rim II, odredi pravo koje nositelju dizajna nudi nižu razinu zaštite i, s druge strane, općenito dovela do skupih stručnih mišljenja i znatnog usporavanja postupka.

53. Valja podsjetiti na to da su takvi „rizici” svojstveni sustavu Uredbe br. 6/2002 i još su izraženiji pred sudovima nadležnima na temelju članka 82. stavaka 1. do 3. Uredbe br. 6/2002. U skladu s člankom 8. stavkom 2. Uredbe Rim II, ti sudovi primjenjuju, po zadanim postavkama i bez ikakvog teritorijalnog ograničenja u pogledu opsega svoje nadležnosti, pravo države članice u kojoj je počinjena početna povreda. Zbog istog razloga ne mogu se prihvatiti argumenti kojima BMW tvrdi da primjena lex forija osigurava optimalnu predvidljivost i pravnu sigurnost, kao i razumnu ravnotežu između interesa stranaka.

54. Kao treće, čini se da je BMW, kad je tvrdio da bi primjena prava različitog od lex forija, pred sudom pred kojim se vodi postupak na temelju članka 82. stavka 5. Uredbe br. 6/2002, mogla ugroziti koristan učinak alternativnog suda, zanemario činjenicu da sama ta uredba sadržava odredbe koje je zakonodavac Unije smatrao nužnima kako bi osigurao da se nositelj može djelotvorno pozvati na svoja prava pred dostupnim sudovima. Kao što se to navodi u uvodnoj izjavi 22. navedene uredbe, provedba tih prava prepušta se nacionalnim zakonima i stoga je neophodno osigurati neke osnovne jedinstvene sankcije u svim državama članicama. Nadalje, člankom 89. stavkom 1. točkom (a) iste uredbe omogućuje se sudovima država članica da tuženiku zabrane „daljnj[e] obavljanj[e] radnji kojima se povređuje ili kojima bi se povrijedio dizajn Zajednice”. Štoviše, zakonodavac Unije je Direktivom 2004/48/EZ ( 37 ) djelomično uskladio mjere, postupke i pravna sredstva potrebne za osiguravanje provedbe prava industrijskog vlasništva, kao što su ona dodijeljena Uredbom br. 6/2002.

55. Naposljetku, kao četvrto, ne može se prihvatiti ni BMW‑ov argument kojim tvrdi da koristan učinak članka 82. stavka 5. Uredbe br. 6/2002 može biti ugrožen pogotovo kad se nositelj mora brzo pozvati na svoja prava, osobito u postupku privremene pravne zaštite. Naime, čini se da se tim argumentom zanemaruje činjenica da sudska nadležnost suda za dizajn Zajednice države članice za izricanje privremenih i zaštitnih mjera ne proizlazi prije svega iz članka 82. te uredbe nego iz njezina članka 90. stavka 1. Na temelju potonje odredbe, taj sud može izreći privremene i zaštitne mjere koje su predviđene pravom te države članice u pogledu nacionalnih dizajna. Tako se člankom 90. stavkom 1. Uredbe br. 6/2002 upotpunjava popis odredbi te uredbe koje odražavaju načelo lex fori processualis ( 38 ). Naime, iako su privremene i zaštitne mjere obuhvaćene tim načelom, one su također predmet usklađivanja koje je provedeno člankom 9. Direktive 2004/48.

56. Ne dovodeći u pitanje prethodne napomene koje se odnose osobito na koristan učinak članka 82. stavka 5. Uredbe br. 6/2002, zadržavam stajalište koje sam iznio u točki 45. ovog mišljenja.

B. Drugo prethodno pitanje

57. Svojim drugim pitanjem, koje se postavlja samo ako, kao što to predlažem, na prvo pitanje treba odgovoriti niječno, sud koji je uputio zahtjev pita treba li članak 8. stavak 2. Uredbe Rim II tumačiti na način da se, u pogledu određivanja prava koje se primjenjuje na temelju te odredbe, pojam „država u kojoj je došlo do kršenja” u smislu te odredbe, odnosi na državu članicu u kojoj se nalaze potrošači kojima je upućeno oglašavanje na internetu i u kojoj se u promet stavljaju predmeti kojima se povređuje dizajn Zajednice u smislu članka 19. Uredbe br. 6/2002, u dijelu u kojem se pobijaju samo nuđenje i stavljanje predmetnih proizvoda u promet u toj državi članici i to i ako su ponude na internetu na kojima se zasniva to nuđenje pokrenute u drugoj državi članici.

58. Drugo pitanje odnosi se na to treba li, u pogledu određivanja prava koje je primjenjivo na izvedene zahtjeve o kojima je riječ u glavnom postupku, primijeniti tumačenje pojma „država u kojoj je došlo do kršenja” koji proizlazi iz presude Nintendo. Alternativno bi se rješenje sastojalo u tome da se, kad je riječ o tumačenju tog izraza, valja osloniti na tumačenje primijenjeno u području nadležnosti suda u presudi AMS Neve i dr. u pogledu izraza „država članica u kojoj je povreda počinjena ili je prijetila opasnost od povrede”. Drugo pitanje upućuje na to alternativno rješenje.

59. Stajališta stranaka u tom se pogledu razlikuju. Naime, poput suda koji je uputio zahtjev, Komisija se izjasnila u korist primjene tumačenja proizašlog iz presude Nintendo što bi, prema mišljenju te institucije, trebalo dovesti do primjene talijanskog prava na izvedene zahtjeve o kojima je riječ u glavnom postupku. BMW smatra da bi se valjalo, u slučaju niječnog odgovora na prvo prethodno pitanje, osloniti na tumačenje koje proizlazi iz presude AMS Neve i dr. i na te zahtjeve primijeniti njemačko pravo.

60. Da bi se zauzelo stajalište o tom pitanju valja ispitati, s jedne strane, u presudi Nintendo upućivanja na „okolnost[i] u kojima su istom tuženiku pripisane različite radnje, kojima se povređuje […] počinjene u različitim državama članicama” i eventualno ( 39 ), ako se tumačenje proizišlo iz te presude primjenjuje i u drugim okolnostima i, s druge strane, u kojoj mjeri tumačenje članka 8. stavka 2. Uredbe Rim II mora biti popraćeno željom da se izbjegne primjena prava treće države.

1. Presuda Nintendo

61. Polazišna točka razmatranja Suda na kojem se temelji tumačenje proizišlo iz presude Nintendo primjedba je u točki 99. te presude prema kojoj su sporovi vezani uz povrede prava intelektualnog vlasništva posebno složeni: nije rijetkost da se istom tuženiku pripiše više povreda, tako da više mjesta mogu biti, na temelju mjesta događaja koji je prouzročio štetu, mjerodavna poveznica u svrhu određivanja primjenjivog prava. To je osobito slučaj, kao što to proizlazi iz točke 103. navedene presude, kad je riječ o okolnostima u kojima su istom tuženiku pripisane različite radnje, kojima se povređuje, počinjene u različitim državama članicama. U takvim okolnostima, kako ne bi morao primijeniti nekoliko prava, nacionalni sud treba, prema mišljenju Suda, pojam „država u kojoj je došlo do kršenja”, u smislu članka 8. stavka 2. Uredbe Rim II, tumačiti na način da se njime upućuje na „mjesto gdje je prvotno počinjenje povrede koje je dovelo do pripisanog ponašanja bilo počinjeno ili postoji opasnost da se počini” ( 40 ).

62. Konkretnije, kao prvo, Sud je u točki 103. presude Nintendo presudio da u okolnostima u kojima su istom tuženiku pripisane različite radnje povrede koje su obuhvaćene pojmom „korištenje” u smislu članka 19. stavka 1. Uredbe br. 6/2002, počinjene u različitim državama članicama, kako bi se utvrdio događaj koji je prouzročio štetu, ne bi se valjalo pozivati na svaku pripisanu radnju povrede, nego općenito procijeniti ponašanje navedenog tuženika, kako bi se odredilo mjesto gdje je prvotno počinjenje povrede koje je dovelo do pripisanog ponašanja bilo počinjeno ili postoji opasnost da se počini.

63. Međutim, kao drugo, pružajući pojašnjenja koja omogućuju određivanje mjesta prvotnog počinjenja povrede u smislu točke 103. te presude, Sud je, zasebno i izdvojeno ( 41 ), razlikovao situacije u kojima subjekt na svojoj internetskoj stranici nudi na prodaju proizvode kojima se povređuju prava priznata dizajnom Zajednice od onih u kojima subjekt trećem poduzetniku da prenijeti u državu članicu različitu od države u kojoj tuženik ima sjedište proizvode koji navodno povređuju prava zaštićena dizajnom Zajednice.

64. Iz toga slijedi da se upućivanje u točki 103. presude Nintendo na „okolnost[i] u kojima su istom tuženiku pripisane različite radnje, kojima se povređuje”, u skladu s logikom te presude, ne odnosi na slučaj u kojem su se povrede koje predstavljaju drugačije oblike „korištenja”, u smislu članka 19. stavka 1. Uredbe 6/2002, dogodile u nekoliko država članica, nego na slučaj u kojem je više radnji povrede koje predstavljaju isti oblik „korištenja” počinjeno u različitim državama članicama.

65. Stoga se postavlja pitanje je li riječ o više povreda koje predstavljaju isti oblik „korištenja”, počinjenih u različitim državama članicama u smislu točke 103. presude Nintendo, ako se, kao u ovom slučaju, pripisano ponašanje sastoji od ponude na prodaju potrošačima koji se nalaze u jednoj državi članici (Njemačkoj), kao i od stavljanja proizvoda na tržište te države članice, i ako su ponude na internetu na kojima se zasniva to nuđenje i stavljanje u promet pokrenute u drugoj državi članici (Italiji).

66. Komisija ističe da na to pitanje valja odgovoriti potvrdno. Prema njezinu mišljenju, riječ je u biti o više povreda koje su počinjene u različitim državama članicama i u slučaju nuđenja na prodaju proizvoda kojima se povređuju prava intelektualnog vlasništva na internetu, čak i ako je sud pred kojim se vodi postupak nadležan samo za povrede koje se odnose na samo jednu državu članicu.

67. To tumačenje ima zagovornike u pravnoj teoriji. Oni na temelju načela teritorijalnosti smatraju da jednostavno nije moguće da je „šteta”, u smislu povrede prava intelektualnog vlasništva, nastala u nekoj državi a da nije došlo do „događaja koji je prouzročio štetu” u smislu povrede: ta se dva elementa nužno podudaraju u pogledu područja na kojem je do njih došlo ( 42 ). U situaciji poput one u glavnom postupku postoje barem dvije povrede počinjene u dvjema različitim državama članicama.

68. Navedeno tumačenje potkrijepljeno je i presudom AMS Neve i dr. u kojoj sud upućuje u točki 64. na presudu Nintendo.

69. Naime, upućujući na presudu Nintendo, Sud je u toj točki presude AMS Neve i dr. u prvoj rečenici presudio da se „[…] određivanje mjerodavnog prava [na temelju članka 8. stavka 2. Uredbe Rim II] može […] pokazati potrebnim kad se tužba zbog povrede, podnesena sudu nadležnom za odlučivanje o povredama počinjenima na državnom području bilo koje države članice, odnosi na različite radnje povrede, počinjene u različitim državama članicama”. A priori, ta izjava može navesti na zaključak da se tumačenje koje proizlazi iz presude Nintendo ne odnosi na situacije u kojima je sud pred kojim se vodi postupak na temelju članka 82. stavka 5. Uredbe br. 6/2002 nadležan samo u odnosu na počinjene povrede ili prijetnje povrede na području države članice u kojoj se taj sud nalazi.

70. Međutim, navedena izjava samo opisuje spor u okviru kojeg je upućen zahtjev za prethodnu odluku u predmetu Nintendo a da pritom nije isključena primjena tumačenja koje proizlazi iz presude Nintendo u situacijama iz članka 82. stavka 5. Uredbe br. 6/2002.

71. Što je još važnije, Sud je u točki 64. presude AMS Neve i dr. pojasnio da „[u] takvom slučaju treba[ ( 43 )], kako bi se izbjeglo da sud mora primjenjivati više zakona, odrediti samo jednu od tih radnji povrede, odnosno radnju prvotne povrede kako bi se odredilo mjerodavno pravo za spor”. Iz toga proizlazi da, u pogledu pripisanih ponašanja koja su predmet presude Nintendo, i osobito nuđenja na prodaju navodno krivotvorenih proizvoda na internetu, prvotno počinjenje povrede (pokretanje postupka stavljanja na internet ponude na prodaju) jedna je od radnji povrede. Osim tog prvotnog počinjenja povrede, ostale su povrede u takvom slučaju počinjene u državama članicama u kojima se nalaze potrošači kojima je dostupna ta internetska stranica.

72. U ovom slučaju stoga valja smatrati da, u pogledu određivanja prava primjenjivog na temelju članka 8. stavka 2. Uredbe Rim II, u okolnostima u kojim se pripisano ponašanje sastoji od ponude na prodaju potrošačima koji se nalaze u državi članici (Njemačkoj), kao i od stavljanja proizvoda na tržište u toj državi članici, i u kojima su ponude na internetu, na kojima se zasniva to nuđenje i stavljanje u promet, pokrenute u drugoj državi članici (Italiji), postoje najmanje dvije radnje povrede počinjene u Njemačkoj i Italiji.

73. Stoga, u skladu s tumačenjem koje proizlazi iz presude Nintendo, razmatranje prema kojem, kako bi se izbjeglo da sud pred kojim se vodi postupak mora primjenjivati više zakona, valja odrediti samo jednu od tih radnji povrede, odnosno radnju prvotne povrede kako bi se odredilo mjerodavno pravo za spor, primjenjuje se i u pogledu određivanja prava primjenjivog na izvedene zahtjeve o kojima je riječ u glavnom postupku. S obzirom na točku 108. te presude, u ovom slučaju prvotno počinjenje povrede je pokretanje postupka kojim je subjekt na internet stavio ponudu na prodaju na stranicu koja mu pripada.

74. Članak 8. stavak 2. Uredbe Rim II stoga treba tumačiti na način da se, u pogledu određivanja prava koje se primjenjuje na izvedene zahtjeve uz tužbu zbog povrede koja je opisana u odgovoru na prvo pitanje, pojam „država u kojoj je došlo do kršenja” u smislu te odredbe odnosi na državu gdje je prvotno počinjenje povrede koje je dovelo do pripisanog ponašanja bilo počinjeno.

75. To razmatranje ne dovodi se u pitanje argumentima čiji je cilj dokazati da, ako je riječ o tuženiku koji ima sjedište u trećoj državi, tumačenje koje proizlazi iz presude Nintendo dovodi do određivanja prava treće države kao prava koje se primjenjuje na svako pitanje koje nije uređeno Uredbom br. 6/2002.

2. Slučaj tuženika koji ima sjedište u trećoj državi

76. U okviru rasprave održane u okviru postupka pred Sudom, kao i rasprave u pravnoj teoriji, pozornost je skrenuta na uključivanje tumačenja koje proizlazi iz presude Nintendo u pogledu slučaja u kojem se mjesto prvotnog počinjenja povrede, koje je dovelo do pripisanog ponašanja, nalazi u trećoj državi. Čini se da se mišljenje prema kojem se tumačenje koje proizlazi iz te presude ne primjenjuje na situacije iz članka 82. stavka 5. Uredbe br. 6/2002, izneseno u okviru tih rasprava, osobito odnosi na želju da se izbjegne primjena prava treće države.

77. Međutim, tumačenjem članka 8. stavka 2. Uredbe Rim II na način da se, kad je riječ o određivanju prava primjenjivog na izvedene zahtjeve koji su podneseni sudu pred kojim se vodi postupak na temelju članka 82. stavka 5. Uredbe br. 6/2002, uvijek primjenjuje lex fori i, stoga, potvrdnim odgovorom na drugo pitanje, ne bi se u kontekstu različitom od konteksta predmetnog zahtjeva za prethodnu odluku riješio trajan problem subjekata sa sjedištem u trećoj zemlji, koji nude na prodaju i oglašavaju na internetu proizvode kojima se povređuje jedinstveno pravo intelektualnog vlasništva Zajednice.

78. Naime, takvi se subjekti sa sjedištem u trećoj državi načelno mogu tužiti pred sudovima prema domicilu tužitelja na području Unije ili, podredno, prema mjestu njegova poslovnog nastana ili, još podrednije, pred sudovima u sjedištu EUIPO‑a ( 44 ).

79. U tim se situacijama, s jedne strane, opseg nadležnosti suda pred kojim se vodi postupak povodom tužbe zbog povrede ne bi odnosio na državno područje samo jedne države članice. Usto, koristeći se izrazima iz točke 103. presude Nintendo, sporovi bi se odnosili na više povreda. Stoga, a priori, ne bi postojao nijedan razlog da se ne primijeni tumačenje koje proizlazi iz te presude, a koje bi dovelo do toga da se kao pravo koje se primjenjuje na izvedene zahtjeve uz tužbu zbog povrede odredi pravo treće države.

80. S druge strane, kako bi se mogao pozvati na pravo države članice u dijelu u kojem se ono odnosi na izvedene zahtjeve uz tužbu zbog povrede, nositelj bi trebao pokrenuti postupak pred sudovima na temelju članka 82. stavka 5. Uredbe br. 6/2002. Štoviše, kako bi se mogao pozvati na takvo pravo i zatražiti zaštitu na cijelom području Unije, taj bi nositelj trebao pokrenuti postupak pred sudovima u svim državama članicama. Sa stajališta sustava te uredbe i uzimajući u obzir teritorijalni doseg prava nositelja dizajna Zajednice, koja imaju jedinstvenu prirodu i načelno se protežu na cijelo područje Unije, takav se rezultat ne čini zadovoljavajućim.

81. S obzirom na navedeno, točno je da se člankom 3. Uredbe Rim II predviđa da se pravo koje je tom uredbom određeno kao primjenjivo primjenjuje bez obzira je li se radi o pravu države članice.

82. Međutim, primjena prava treće države članice kako bi se dopunila uredba Unije u pogledu jedinstvenog prava intelektualnog vlasništva Zajednice može izazvati dvojbe.

83. Naime, teritorijalni doseg prava nositelja dizajna Zajednice, priznatih na temelju Uredbe br. 6/2002, načelno se proteže na cijelo područje Unije na kojem dizajni uživaju ujednačenu zaštitu i proizvode učinke ( 45 ). Stoga nema povrede prava intelektualnog vlasništva Zajednice u smislu članka 8. stavka 2. Uredbe Rim II u zemlji koja ne priznaje to pravo. To se tumačenje temelji na razmatranjima koja mogu podsjetiti na ona iznesena u pravnoj teoriji u pogledu podudarnosti između povrede prava intelektualnog vlasništva i radnje povrede ( 46 ). Uostalom, usklađivanje koje je provedeno Direktivom 2004/48 u pogledu mjera, postupaka i pravnih sredstava potrebnih za osiguravanje provedbe prava industrijskog vlasništva priznatih, među ostalim, Uredbom br. 6/2002, odnosi se samo na države članice.

84. Posljedično, ako su ponude na internetu na kojima se zasniva nuđenje i stavljanje u promet pokrenute u nekoj drugoj trećoj državi, ta država ne može biti „država u kojoj je došlo do kršenja” u smislu članka 8. stavka 2. Uredbe Rim II. Što se tiče određivanja prava koje se primjenjuje na temelju te odredbe, u obzir treba uzeti samo one zakone država članica u kojima se nalaze potrošači kojima je upućeno oglašavanje na internetu i u kojima se u promet stavljaju predmetni proizvodi. Za razliku od drugih pravila o sukobu zakona iz te uredbe, pravilo iz njezina članka 8. stavka 2. stoga kao primjenjivo pravo određuje samo prava država članica. Naime, to pravilo o sukobu zakona ne postoji u pravnoj praznini i treba ga tumačiti u vezi s uredbama koje se odnose na jedinstvena prava intelektualnog vlasništva Zajednice koja uživaju ujednačenu zaštitu i proizvode učinke na cijelom području Unije.

85. Točno je da to tumačenje može dovesti do toga da se kao primjenjivo pravo na temelju članka 8. stavka 2. Uredbe Rim II primijeni više prava. Kako ne bi trebalo primijeniti više prava, trebalo bi barem pokušati utvrditi prvotno ili središnje počinjenje povrede za područje Unije.

86. U tom smislu, iako se priznaju nedostaci u tumačenu koje proizlazi iz presude Nintendo, u pravnoj se teoriji ističe da, ako se prvotno počinjenje povrede u smislu te presude dogodi u trećoj državi, umjesto prava te države mogla bi se predvidjeti primjena prava jedne od država članica u kojoj je povreda proizvela učinke ili prava države članice koje je usko vezano za povredu prava intelektualnog vlasništva ( 47 ).

87. Ne dovodeći u pitanje prethodne dodatne napomene, zadržat ću stajalište koje sam iznio u točki 74. ovog mišljenja.

VI. Zaključak

88. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Oberlandesgericht Düsseldorf (Visoki zemaljski sud u Düsseldorfu, Njemačka) odgovori na sljedeći način: 1. Članak 1. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 864/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. srpnja 2007. o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze („Rim II”) i članak 88. stavak 2. te članak 89. stavak 1. točku (d) Uredbe Vijeća (EZ) br. 6/2002 od 12. prosinca 2001. o dizajnu Zajednice treba tumačiti na način da, kad se pred sudom države članice vodi postupak na temelju članka 82. stavka 5. potonje uredbe povodom tužbe zbog povrede koju je nositelj koji ima sjedište u toj državi članici podnio protiv počinitelja povrede koji ima sjedište u drugoj državi članici, koja se odnosi na nuđenje i stavljanje predmetnih proizvoda na tržište te prve države članice, riječ je o slučaju koji uključuje sukob zakona u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe br. 864/2007 i, posljedično, člankom 8. stavkom 2. te uredbe određuje se pravo koje se primjenjuje na izvedene zahtjeve koji se odnose područje te države članice. 2. Članak 8. stavak 2. Uredbe br. 864/2007 treba tumačiti na način da, što se tiče određivanja prava primjenjivog na izvedene zahtjeve uz tužbu zbog povrede, pojam „država u kojoj je došlo do kršenja” u smislu te odredbe, odnosi se na mjesto gdje je prvotno počinjenje povrede koje je dovelo do pripisanog ponašanja bilo počinjeno.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. i ispravci SL 2014., L 160, str. 40. i SL 2016., L 202, str. 57.)

( 3 ) Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) (SL 2008., L 177, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 109. i ispravci SL 2015., L 66, str. 22. i SL 2019., L 149, str. 85.; u daljnjem tekstu: Uredba Rim I)

( 4 ) Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 11. srpnja 2007. o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze („Rim II”) (SL 2007., L 199, str. 40.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 73.; u daljnjem tekstu: Uredba Rim II)

( 5 ) Vidjeti presude od 1. ožujka 2005., Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, t. 25. i 26.) i od 25. veljače 2021., Markt24 (C‑804/19, EU:C:2021:134, t. 32. i navedena sudska praksa).

( 6 ) Vidjeti osobito prvu rečenicu članka 1. stavka 1. Uredbe Rim II.

( 7 ) Člankom 67. Uredbe br. 1215/2012 u biti se propisuje da Uredba ne dovodi u pitanje primjenu odredbi o posebnim pitanjima sadržanim u instrumentima Unije. Člankom 27. Uredbe Rim II predviđa se da ta uredba ne dovodi u pitanje primjenu odredbi prava Unije kojima se u pogledu posebnih pitanja utvrđuju pravila u slučaju sukoba zakona za izvanugovorne obveze.

( 8 ) Uredba Vijeća od 12. prosinca 2001. o dizajnu Zajednice (SL 2002., L 3, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 24., str. 45. i ispravci SL 2018., L 72, str. 42. i SL 2020., L 415, str. 89.)

( 9 ) Presuda od 27. rujna 2017. (C‑24/16 i C‑25/16, u daljnjem tekstu: presuda Nintendo, EU:C:2017:724)

( 10 ) Presuda od 5. rujna 2019. (C‑172/18, u daljnjem tekstu: presuda AMS Neve i dr., EU:C:2019:674)

( 11 ) Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2017. o žigu Europske unije (SL 2017., L 154, str. 1.). Vidjeti moje mišljenje u predmetu AMS Neve i dr. (C‑172/18, EU:C:2019:276, t. 29. do 32.).

( 12 ) Vidjeti presudu Nintendo, t. 93.

( 13 ) Vidjeti u tom smislu Fawcett, J. J., i Torremans, P., Intellectual Property and Private International Law, Oxford University Press, Oxford, 2011., str. 743., t. 13.158.

( 14 ) Vidjeti u tom smislu De Miguel Asensio, P., Conflict of Laws and the Internet, Edward Elgar Publishing Limited, Cheltenham, 2020., stavak 5.123. Radi potpunosti, želim navesti da prema jednom od pravnoteorijskih tumačenja članak 88. stavak 3. Uredbe br. 6/2002, kojim se lex fori određuje kao pravo primjenjivo na pitanja obuhvaćena tom odredbom, predstavlja lex specialis u odnosu na članak 88. stavak 2. te uredbe jer i on obuhvaća pitanja postupka. Vidjeti Späth, A., „Article 88”, Community Design Regulation (EC) No 6/2002 – A Commentary, urednici Hasselblatt, G. N., C. H. Beck, München, 2015., str. 512. Međutim, u okviru spora u glavnom postupku, nije nužno ulaziti u raspravu u pravnoj teoriji o opsegu članka 88. stavka 2. Uredbe br. 6/2002. U ovom slučaju, važno je odrediti jesu li izvedeni zahtjevi o kojima je riječ u glavnom postupku obuhvaćeni načelom lex fori processualis, koje je izraženo u članku 88. stavku 3. te uredbe.

( 15 ) Presuda od 13. veljače 2014. (C‑479/12, EU:C:2014:75)

( 16 ) Vidjeti presudu od 13. veljače 2014. (C‑479/12, EU:C:2014:75, t. 52.).

( 17 ) Presuda od 13. veljače 2014. (C‑479/12, EU:C:2014:75, t. 53.)

( 18 ) Presuda od 13. veljače 2014., (C‑479/12, EU:C:2014:75)

( 19 ) Točka 47. te presude.

( 20 ) Točno je da se u članku 1. stavku 1. Uredbe Rim II također navodi da se ta uredba primjenjuje na izvanugovorne obveze u građanskim i trgovačkim stvarima. Ipak, ničim se ne upućuje na to da u ovom slučaju nije riječ o takvim obvezama.

( 21 ) SL 1980., L 266, str. 1.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 13., str. 7.

( 22 ) Vidjeti osobito van Calster, G., European Private International Law, Hart Publishing, Oxford, Portland, 2016., str. 240.

( 23 ) O različitim tumačenjima tih pojmova u pravnoj teoriji vidjeti moje mišljenje u predmetu Vinyls Italia (C‑54/16, EU:C:2017:164, t. 97. do 107.). Vidjeti također Wilke, F. M., Dimensions of Coherence in EU Conflict‑of‑Law Rules, Journal of Private International Law, sv. 16., br. 1, 2020., str. 179. i 180.

( 24 ) Vidjeti po analogiji presudu od 17. listopada 2018., UD (C‑393/18 PPU, EU:C:2018:835, t. 38. do 41.).

( 25 ) Vidjeti Hörnle, J., Internet Jurisdiction Law and Practice, Oxford University Press, Oxford, 2021., str. 269. i 270.

( 26 ) Vidjeti van Calster, G., European Private International Law, Hart Publishing, Oxford, Portland, 2016., str. 240., gdje se ti izrazi objašnjavaju na način da mora postojati neka vrsta činjenične veze koja nije povezana s predmetom kako bi sud mogao barem razmotriti mogućnost primjene drugih zakona osim svojih. U tom smislu, vidjeti komentar na zahtjev za prethodnu odluku u ovom predmetu koji je dala Kur, A. „Easy Is Not Always Good – The Fragmented System for Adjudication of Unitary Trade Marks and Designs”, International Review of Intellectual Property and Competition Law, sv. 52., 2021., str. 590. Prema tom mišljenju, moglo bi se smatrati da je, tumačenje prema kojem se članak 8. stavak 2. Uredbe Rim II ne primjenjuje u glavnom postupku, moguće samo ako taj spor nije imao prekogranični učinak. Naime, prema mišljenju te autorice, takav učinak jasno postoji u ovom slučaju: ne samo da je tuženik društvo čije je sjedište u Italiji, nego se povreda odnosi na jedinstveno pravo koje se proteže na cijelu Uniju.

( 27 ) Vidjeti točku 2. ovog mišljenja.

( 28 ) Vidjeti konkretno slučajeve koje je razmatrao Sud u presudama od 21. svibnja 2015., CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, t. 55.) i od 21. prosinca 2016., Concurrence (C‑618/15, EU:C:2016:976, t. 31.).

( 29 ) Vidjeti točku 42. ovog mišljenja.

( 30 ) Vidjeti po analogiji presudu AMS Neve i dr., t. 42. i 63.

( 31 ) Presuda AMS Neve i dr., t. 49. do 52.

( 32 ) SL 1972., L 299, str. 32.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3.

( 33 ) Vidjeti presudu od 30. studenoga 1976., Bier (21/76, EU:C:1976:166, t. 20.).

( 34 ) Vidjeti u tom smislu Rosati, E., „Targeting Accepted As a Criterion to Establish International Jurisdiciton in Online EU Trade Mark Infringement Cases”, Journal of Intellectual Property Law & Practice, sv. 14., br. 12., 2019., str. 927., djelo koje je usmjereno na dostupnost alternativnog suda pred kojim se nositelj može pozvati na svoja prava i razlikuje ga od merituma spora koji pred tim sudom može pokrenuti taj nositelj. Nakon što se usredotočila na dostupnost alternativnog suda, ta autorica navodi: „Kako bi se tužitelj mogao učinkovito pozvati na članak 5. – i kako bi mu se isplatilo pokrenuti postupak u određenoj državi članici– trebao bi ustvari dokazati ne samo da je tuženik djelovao na tom području pokretanjem postupka prikazivanja, već i da se za predmetnu djelatnost može smatrati da je bila usmjerena prema potrošačima na tom specifičnom području”.

( 35 ) Vidjeti moje mišljenje u predmetu Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:89, t. 104.).

( 36 ) Vidjeti moje mišljenje u predmetu KP (C‑83/17, EU:C:2018:46, t. 77. do 79.).

( 37 ) Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva (SL 2004., L 157, str. 45.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 74.)

( 38 ) Vidjeti točku 27. ovog mišljenja.

( 39 ) U slučaju da se pokaže da u ovom slučaju nije riječ o takvim okolnostima.

( 40 ) Sud se na taj način udaljio od tumačenja prvostupanjskog nacionalnog suda u sporu u okviru kojeg je upućen zahtjev za prethodnu odluku u predmetu Nintendo. Taj je sud u tom sporu kao primjenjivo pravo odredio „pravo mjesta nastanka povrede” te je smatrao da se u tom slučaju radilo o njemačkom, austrijskom i francuskom pravu. Vidjeti presudu Nintendo, t. 28.

( 41 ) Vidjeti točke 106. i 109. presude Nintendo. Vidjeti također Azzi, T., „Tribunal compétent et loi applicable en matière de contrefaçon de dessins et modèles communautaires”, Revue critique de droit international privé, 2018., br.°4, str. 847., koji je, čini se, utvrdio proturječnost između prethodno navedenih točaka te presude i njezine točke 103.

( 42 ) Vidjeti Kur, A., op. cit., str. 588.

( 43 ) Vidjeti točku 69. ovog mišljenja: „kad se tužba zbog povrede, podnesena sudu nadležnom za odlučivanje o povredama počinjenima na državnom području bilo koje države članice, odnosi na različite radnje povrede, počinjene u različitim državama članicama” (prva rečenica točke 64. presude AMS Neve i dr.).

( 44 ) Vidjeti točku 22. ovog mišljenja.

( 45 ) Vidjeti presudu Nintendo, t. 59.

( 46 ) Vidjeti točku 67. ovog mišljenja. Vidjeti također Kur, A., Maunsbach, U., „Choice of Law and Intellectual Property Rights”, Oslo Law Review, sv. 6., br. 1, 2019., djelo u kojem se upućuje na to da, kad se prvotno počinjenje povrede u smislu presude Nintendo dogodi u trećoj državi koja ne štiti dizajn Zajednice, načelo lex loci protectionis koje se uvelike upotrebljava u međunarodnom privatnom pravu u pogledu prava intelektualnog vlasništva, osporava primjenu prava te treće države na izvedene zahtjeve uz tužbu zbog povrede. De Miguel Asensio, P., op.cit., stavak 5.128., očituje se odlučnije i navodi da se, s obzirom na funkciju i kontekst članka 8. stavka 2. Uredbe Rim II, čini neospornim da u skladu s tom odredbom na svako pitanje koje nije obuhvaćeno područjem primjene Uredbe br. 6/2002 treba primijeniti pravo države članice.

( 47 ) Vidjeti De Miguel Asensio, P., op.cit., stavak 5.128. Vidjeti također u tom smislu Kur, A., op. cit., str. 591. Međutim, čini se da ta autorica ne isključuje u potpunosti primjenu više zakona.