ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
U skladu s člankom 6. stavkom 2. točkom (a) Odluke 2015/789 o mjerama za sprečavanje unošenja u Uniju organizma Xylella fastidiosa i njegova širenja unutar Unije država članica o kojoj je riječ ima obvezu odmah provesti uklanjanje biljaka domaćina, bez obzira na njihovo zdravstveno stanje, u krugu od 100 metara od biljaka zaraženih bakterijom Xylella, koja je u skladu s Prilogom I., dijelom A, poglavljem I., točkom (b) Direktive 2000/29 o zaštitnim mjerama protiv unošenja u Zajednicu organizama štetnih za bilje ili biljne proizvode i protiv njihovog širenja unutar Zajednice jedan od štetnih organizama za koje nema spoznaja o pojavi u Uniji, a čije su unošenje i širenje zabranjeni u svim državama članicama.

Ta obveza ni u čemu nije proturječna onima predviđenima stavcima 3. i 4. tog članka 6. Naime, kao što to proizlazi iz sama teksta stavka 4. tog članka 6., država članica mora prije nego što ukloni biljke domaćine iz tog stavka 2. točke (a) primijeniti prikladne fitosanitarne postupke koji se ne odnose na same biljke, nego na vektore bakterije, tj. zarazne insekte, kako bi ih iskorijenila ili, ako je to potrebno uklonila biljke u kojima su oni nastanjeni. U tom smislu obveze propisane stavcima 2. do 4. članka 6. Odluke 2015/789 ne predviđaju autonomne obveze koje se međusobno isključuju, nego niz intrinzično povezanih mjera različite naravi i opsega i koje se, u odnosu na one predviđene stavkom 2. točkom (a) i stavkom 4. tog članka, moraju primijeniti sukcesivno. Obveze propisane u stavcima 3. i 4. ne mogu se dakle shvatiti na način da utječu na prisilnu narav obveze provedbe bezodložnog uklanjanja biljaka domaćina u propisanom krugu oko zaraženih biljaka.

(t. 34., 35., 38.)
10

Članak 13. te uredbe pod naslovom „Zdravstvene tvrdnje osim onih koje se odnose na smanjenje rizika od neke bolesti te na razvoj i zdravlje djece” glasi: „1. Zdravstvene tvrdnje koje opisuju ili se odnose na: (a) ulogu neke hranjive tvari ili ostalih tvari u rastu, razvoju i funkcijama tijela; ili (b) psihološke ili bihevioralne funkcije; ili (c) ne dovodeći u pitanje Direktivu 96/8/EZ [Komisije od 26. veljače 1996. o hrani namijenjenoj smanjenju tjelesne mase pri energetski ograničenim dijetama (SL 1996., L 55, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 30., str. 50.)], mršavljenje ili kontroliranje tjelesne težine ili smanjenje tjelesne težine u smislu gladovanja ili povećanje tjelesne težine u smislu zasićenja ili smanjenje dostupne energije iz načina prehrane, koje su navedene na popisu predviđenom stavkom 3. mogu se stavljati, a da pritom ne moraju podlijegati postupcima utvrđenim člancima 15. do 19., ako: i. se temelje na općeprihvaćenim znanstvenim dokazima; i ii. ih prosječni potrošač dobro razumije. 2. Države članice Komisiji dostavljaju popise tvrdnji iz stavka 1. najkasnije do 31. siječnja 2008., zajedno sa svim uvjetima koji se na njih primjenjuju te upućivanjima na relevantna znanstvena obrazloženja. 3. Nakon konzultacija s [EFSA‑om], Komisija […] donosi popis dozvoljenih tvrdnji Zajednice iz stavka 1. te sve potrebne uvjete za uporabu tih tvrdnji najkasnije do 31. siječnja 2010. 4. Sve izmjene popisa iz stavka 3. utemeljene na općeprihvaćenim znanstvenim dokazima donose se […] nakon konzultacija s [EFSA‑om], i to na vlastitu inicijativu Komisije ili na zahtjev neke države članice. 5. Svi dodaci tvrdnjama na popisu iz stavka 3., utemeljeni na znanstvenim dokazima novijeg razvoja […] donose se u skladu s postupkom utvrđenim u članku 18., osim tvrdnji koje se odnose na razvoj i zdravlje djece […]”
20

Člankom 3. navedene uredbe u stavcima 1. i 2. propisuje se, među ostalim: „1. Države članice dostavljaju Komisiji (Eurostatu) planirane i stvarne državne deficite u visini državnog duga dva puta godišnje, i to prvi put do 1. travnja tekuće godine (godina n) i drugi puta do 1. listopada godine n. […] 2. Do 1. travnja godine n, države članice: (a) obavješćuju Komisiju (Eurostat) o njihovom planiranom državnom deficitu za godinu n, o ažuriranim procjenama stvarnog državnog deficita za godinu n-1 i stvarnog državnog deficita za godine n-2, n-3 i n-4; […]”
33

Međutim, javni naručitelj može nakon isteka roka za podnošenje ponuda odrediti koeficijente ponderiranja potkriterija koji u biti odgovaraju kriterijima s kojima su ponuditelji prethodno bili upoznati. To ex post određivanje mora, međutim, ispunjavati tri uvjeta, odnosno, na prvom mjestu, njime ne treba mijenjati kriterije za sklapanje ugovora kako su određeni u specifikacijama ili u pozivu na nadmetanje, na drugom mjestu, ono ne treba sadržavati elemente koji bi utjecali na sastavljanje ponuda da su bili poznati u trenutku njihova sastavljanja i, na trećem mjestu, ne treba ga odabrati ne vodeći računa o elementima koji mogu dovesti do diskriminacije prema jednom od ponuditelja (vidjeti u tom smislu presude od 24. studenoga 2005., ATI EAC e Viaggi di Maio i dr., C‑331/04, EU:C:2005:718, t. 32.; od 21. srpnja 2011., Evropaïki Dynamiki/EMSA, C‑252/10 P, neobjavljena, EU:C:2011:512, t. 32. i 33. i od 14. srpnja 2016., TNS Dimarso, C‑6/15, EU:C:2016:555, t. 26.).
39

U tom pogledu iz informacija kojima Sud raspolaže proizlazi da Uberova usluga posredovanja počiva na odabiru vozača koji se prijevozom ne bave profesionalno i koji se koriste svojim vlastitim vozilom te kojima to društvo stavlja na raspolaganje aplikaciju bez koje, s jedne strane, ti vozači ne bi mogli pružati usluge prijevoza i, s druge strane, osobe koje žele obaviti gradski prijevoz ne bi imale pristup uslugama tih vozača. Povrh toga, Uber ima odlučujući utjecaj na uvjete pod kojima ti vozači pružaju uslugu. U odnosu na potonji navod proizlazi, među ostalim, da Uber putem istoimene aplikacije u najmanju ruku utvrđuje najvišu cijenu vožnje, da to društvo tu cijenu naplaćuje od klijenta prije prosljeđivanja njezina dijela vozaču vozila koji se prijevozom ne bavi profesionalno i da izvršava određenu kontrolu nad kvalitetom vozila i njihovim vozačima te ponašanjem potonjih, koje, ovisno o slučaju, može dovesti do njihova isključivanja.
6

Članak 9. iste konvencije, naslovljen „Pristup pravosuđu”, propisuje u svojim stavcima 2. do 4.: „2. U okviru svojeg domaćeg zakonodavstva, svaka je stranka dužna osigurati da pripadnici zainteresirane javnosti (a) koji imaju dovoljan interes ili, kao druga mogućnost, (b) koji dokažu povredu prava, tamo gdje to upravnopostupovno pravo stranke zahtijeva kao preduvjet, imaju pristup postupku ocjene pred sudom i/ili nekim drugim zakonski utemeljenim neovisnim i nepristranim tijelom, kako bi osporili materijalnu i proceduralnu zakonitost neke odluke, čina ili propusta u ovisnosti od odredbi iz članka 6. i, tamo gdje je to predviđeno domaćim zakonodavstvom i bez utjecaja na stavak 3. ovoga članka, drugih odgovarajućih odredbi ove Konvencije. Ono što predstavlja dovoljan interes i povredu prava bit će utvrđeno u skladu sa zahtjevima domaćeg zakonodavstva i dosljedno cilju osiguranja zainteresiranoj javnosti širokog pristupa pravosuđu u okvirima ove Konvencije. U tu će se svrhu interes svake nevladine udruge koja ispunjava uvjete navedene u članku 2. stavku 5. smatrati dovoljnima u smislu gornjeg podstavka (a). Također će se smatrati kako takve udruge imaju prava koja se mogu povrijediti u smislu gornjeg podstavka (b). […] 3. Osim i bez obzira na postupke ocjene navedene u stavcima 1. i 2. ovoga članka, svaka je stranka dužna osigurati pripadnicima javnosti, koji udovoljavaju mjerilima, ako ih ima, utvrđenima domaćim zakonodavstvom, pristup administrativnim ili sudbenim postupcima kojima se osporavaju činjenja i nečinjenja privatnih osoba i tijela vlasti koji su u suprotnosti s odredbama domaćega zakonodavstva koje se odnose na okoliš. 4. Pored stavka 1. i bez utjecaja na njega, postupci navedeni u stavcima 1., 2. i 3. ovoga članka imaju osigurati odgovarajuće i djelotvorne pravne lijekove, uključujući sudsku zabranu gdje je to prikladno, trebaju biti pravični, jednakopravni, pravodobni i ne toliko skupi da bi se time sprječavalo njihovo provođenje. Odluke prema ovom članku treba donijeti ili zabilježiti u pisanom obliku. Odluke sudova, a gdje god je to moguće, drugih tijela, moraju biti dostupne javnosti.”
11

DNB NORD je također jedini vlasnik DNB NORD IT A/S (koji je nakon restrukturiranja postao DNB INVEST DENMARK) (u daljnjem tekstu: DNB IT), društva sa sjedištem u Danskoj čija se zadaća sastoji od pružanja informatičke podrške.
8

Prethodno je K. Daell također s Windom sklopio ugovor o leasingu predmetnog vozila, ali za račun društva Harald Nyborg A/S, za razdoblja od 27. kolovoza do 27. listopada 2008. te od 1. srpnja do 3. studenoga 2009. U oba su slučaja porezna tijela usvojila zahtjev K. Daella i Winda za odobrenje povlastice plaćanja pripadajućeg poreza na predmetno vozilo za dotična razdoblja u sustavu proporcionalnog poreza na registraciju. To je vozilo dakle u tim razdobljima bilo registrirano u Danskoj.
18

Dana 16. srpnja 2003. Vijeće je na temelju članka 88. stavka 2. trećeg podstavka UEZ‑a, koji je postao članak 108. stavak 2. treći podstavak UFEU‑a, donijelo Odluku 2003/530/EZ o spojivosti potpore koju Talijanska Republika namjerava dodijeliti svojim proizvođačima mlijeka sa zajedničkim tržištem (SL 2003., L 184, str. 15.). Uvodne izjave 2. do 5. i 7. i 8. te odluke glase: „(2) Talijanski proizvođači mlijeka u razdoblju od 1995./1996. do 2001./2002. proizveli su mlijeka u količini većoj od svojih referentnih količina te moraju Zajednici platiti iznos od 1386475250 eura na ime dodatne pristojbe na mlijeko i mliječne proizvode koja je predviđena Uredbom (EEZ) br. 3950/92. (3) Talijanska tijela većinu tog iznosa nisu naplatila jer su nacionalni upravni sudovi odnosnim proizvođačima odobrili prekid plaćanja. (4) Trenutačno stanje u Italiji obilježava činjenica da se pri naplati dodatne pristojbe javlja niz poteškoća, koje su rezultirale velikim brojem sudskih predmeta koji su u tijeku i koji bi mogli prilično dugo onemogućavati plaćanja. (5) Talijanska tijela predviđaju mjere radi rješavanja tekućih sudskih sporova i uklanjanja socijalnih napetosti koje trenutačno postoje, a u skladu s kojima ti proizvođači mlijeka mogu svoje preostale dugove, bez kamata, otplatiti u nekoliko godina putem odgođenog plaćanja. […] (7) Kako bi se ubuduće izbjegli slični problemi, talijanska vlada obvezuje se strogo primjenjivati dodatnu pristojbu na temelju novog zakona o budućem upravljanju mliječnim kvotama, kojim se predviđaju temeljita preinaka i osuvremenjivanje njegovih provedbenih odredbi. Prema Komisijinoj ocjeni, predmetni zakon dobra je zakonodavna osnova za primjenu sustava te bi sustav trebao dobro funkcionirati ako se u potpunosti i pravilno provede. (8) Kako se pojedinačnim talijanskim proizvođačima mlijeka o kojima je riječ ne bi nametnuli teški financijski tereti koje bi im vjerojatno uzrokovala obveza trenutačnog plaćanja cjelokupnih dospjelih iznosa i kako bi se time ublažile postojeće socijalne napetosti, postoje iznimne okolnosti koje opravdavaju to da se potpora koju Talijanska Republika namjerava tim proizvođačima mlijeka dodijeliti u obliku predplaćanja i odgođenog plaćanja, ako su ispunjeni uvjeti iz ove Odluke, smatra spojivom sa zajedničkim tržištem, što predstavlja odstupanje od članka 87. Ugovora.” [neslužbeni prijevod]
63

U predmetnom slučaju nije sporno da društvo X postavlja elektroničke komunikacijske mreže u smislu Direktive o ovlaštenju. Međutim, sud koji je uputio zahtjev polazi od pretpostavke da glavni predmet nije obuhvaćen područjem koje uređuje ta direktiva, konkretnije njezin članak 12., tako da isključenje iz članka 2. stavka 2. točke (c) Direktive 2006/123 prema njezinu mišljenju nije primjenjivo. Naime, on smatra da su administrativne naknade iz članka 12. Direktive o ovlaštenju one koje propisuju DRT‑ovi. Međutim, općina Amersfoort nema to svojstvo.
61

Kada je riječ o glavnom postupku, a prema informacijama kojima raspolaže Sud – što je na sudu koji je uputio zahtjev za provjeri – obveze R. Matzaka nisu se sastojale samo u tome da mora biti dostupan tijekom dežurstva. On je, s jedne strane, bio dužan odgovoriti na poziv svojeg poslodavca u roku od osam minuta i, s druge strane, je bio obvezan na fizičku prisutnost na mjestu koje odredi poslodavac. Međutim, to mjesto bilo je dom R. Matzaka, a ne – kao što je to slučaj u predmetima u kojima je razvijena sudska praksa navedena u točkama 57. do 59. ove presude – njegovo mjesto rada.
12

Taj je postupak doveo do odluke Amministrazione Finanziaria (Porezna uprava, Italija) kojom je to upravno tijelo L. Menciju naložilo plaćanje dugovanog iznosa PDV‑a te mu je na temelju članka 13. stavka 1. Zakonodavne uredbe br. 471/97 izreklo upravnu sankciju u iznosu od 84748,74 eura, što čini 30 % poreznog dugovanja. Ta odluka postala je konačna. Nakon što je prihvaćen zahtjev L. Mencija za obročno plaćanje, on je izvršio plaćanje prvih dospjelih iznosa.
74

Konačno, to je tumačenje u skladu s ciljevima Direktive 97/9, osobito s onim zaštite investitora od rizika prijevare, profesionalnog nemara ili pogreške u upravljanju zbog kojih investicijsko društvo svojim klijentima ne bi moglo vratiti sredstva i vrijednosne papire koji im pripadaju. Naime, s obzirom na te ciljeve, i kao što to tvrdi Komisija, od presudne je važnosti da su sredstva ulagatelja, koji želi steći financijske instrumente prije njihova izdavanja, koja takvo društvo ili kreditna institucija drže zaštićena, bez obzira na to izdaju li navedene instrumente treće osobe ili ta institucija.
21

U tom smislu sud koji je uputio zahtjev s jedne strane ističe da bi se u okviru članaka 10.a i 10.b Zakonodavne uredbe br. 74/2000, u njezinoj prvotnoj verziji, primjenjivao isti prag od 50000 eura iznad kojeg se povreda smatra kaznenim djelom neovisno o neplaćanju poreza po odbitku u vezi s porezom na dohodak i neplaćanju PDV‑a. Suprotno tomu, od izmjene Zakonodavne uredbe br. 74/2000 Zakonodavnom uredbom br. 158/2015 taj je prag povećan na 150000 eura za neplaćanje navedenog poreza po odbitku, u skladu s novim člankom 10.a, i na 250000 eura u pogledu neplaćanja prijavljenog PDV‑a, u skladu s novim člankom 10.b. Međutim, taj sud dvoji o sukladnosti takve razlike sa zahtjevima koji proizlaze iz članka 4. stavka 3. UEU‑a i članka 325. UFEU‑a kao i iz Direktive o PDV‑u, s obzirom na to da ona, prema njegovu mišljenju, dovodi do bolje zaštite nacionalnih financijskih interesa u odnosu na one Europske unije.
31

Što se tiče tih pretpostavki, Komisija tvrdi, kao prvo, da Republika Malta nije uspjela dokazati nepostojanje drugog zadovoljavajućeg rješenja, kao što to zahtijeva ta odredba. Kao drugo, tvrdi da ta država članica nije obrazložila zašto ne postoji drugo zadovoljavajuće rješenje za opravdanje odstupajućeg uređenja. Kao treće, tvrdi da Republika Malta nije dokazala da je odobrena aktivnost „razborito korištenje” u smislu članka 9. stavka 1. točke (c) Direktive 2009/147. Kao četvrto, tvrdi da Republika Malta nije uspjela dokazati da je ispunila pretpostavku predviđenu u članku 9. stavku 1. točki (c) te direktive prema kojoj se predmetno odstupanje može odnositi samo na malu količinu ptica. Naposljetku, tvrdi da država članica tuženik nije dokazala da se odobravanje obavlja pod „strogo nadziranim uvjetima”, kako to zahtijeva članak 9. stavak 1. točka (c) te direktive.
79

Što se tiče prigovora koji se temelje na povredi članaka 11. i 12. i članka 76. stavka 6. Uredbe br. 883/2004 te članka 5. Uredbe br. 987/2009, kao prvo treba istaknuti da odredbe Uredbe br. 883/2004 određuju mjerodavno zakonodavstvo kojim se osobito nastoji postići to da se na dotične osobe primjenjuje sustav socijalne sigurnosti samo jedne države članice, tako da se izbjegne preklapanje mjerodavnih nacionalnih zakonodavstava i komplikacije koje iz toga mogu proizići. To načelo dolazi do izražaja, među ostalim, u članku 11. stavku 1. te uredbe (vidjeti po analogiji presude od 12. lipnja 2012., Hudzinski i Wawrzyniak, C‑611/10 i C‑612/10, EU:C:2012:339, t. 41. i od 12. veljače 2015., Bouman, C‑114/13, EU:C:2015:81, t. 33.).
36

Na svojim sastancima od 15. rujna i 22. rujna 2016. radna skupina Vijeća za ribarstvo ispitala je sadržaj predviđenih mjera. Smatrala je da one ulaze u područje politike okoliša, a ne područje ZRP‑a, tako da se one, s jedne strane, moraju podnijeti Komisiji CAMLR u ime Unije i njezinih država članica i, s druge strane, ne mogu odobriti u okviru pojednostavljenog postupka koji je uspostavilo Vijeće jer je on ograničen samo na pitanja koja se odnose na ZRP. Predmet je zatim upućen Coreperu, a nakon toga Vijeću.
33

Naime, K. P. nije osobno uvršten na popis predviđen člankom 2. stavkom 3. Uredbe br. 2580/2001, s obzirom na to da se to uvrštenje odnosi na LTTE kao organizaciju. Štoviše, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 30. svojeg mišljenja, iz elemenata spisa kojima Sud raspolaže proizlazi da je K. P. imao ulogu regionalnog organizatora Tamilskog koordinacijskog odbora, dio stroge hijerarhije pod nadzorom organizatora za lokalne okruge i drugih nacionalnih organizatora za Njemačku. S obzirom na položaj koji je zainteresirana osoba tako, u skladu s tim elementima, imala u toj hijerarhiji, nema sumnje da K. P.-u nije mogla biti dodijeljena ovlast da kao LTTE‑ov zastupnik pred sudom Unije podnese tužbu za poništenje akata o kojima je riječ u glavnom postupku. Jednako tako, očito se ne može smatrati da se ti akti osobno odnose na njega, u smislu članka 263. stavka 4. UFEU‑a, s obzirom na to da nisu upravljeni protiv njega zbog određenih obilježja koja su za njega specifična ili činjenične situacije koja ga razlikuje od svih drugih osoba (vidjeti u tom smislu presudu od 18. siječnja 2007., PKK i KNK/Vijeće, C‑229/05 P, EU:C:2007:32, t. 72. do 74.).
25

Osim toga, kad je riječ o eventualnim financijskim posljedicama na sustav osiguranja troškova pravne zaštite, valja podsjetiti da, čak i da do njih dođe, one ne mogu dovesti do uskog tumačenja članka 4. stavka 1. točke (a) Direktive 87/344. Naime, cilj Direktive 87/344 nije potpuno usklađivanje pravila primjenjivih na ugovore o osiguranju troškova pravne zaštite i države članice ostaju slobodne da, u trenutnom stanju prava Unije, utvrde sustav primjenjiv na te ugovore, pod uvjetom da načela predviđena tom direktivom nisu lišena svoje biti (vidjeti u tom smislu presudu Stark, C‑293/10, EU:C:2011:355, t. 31.). Stoga to što osiguranik izvršava pravo slobodnog izbora svojega zastupnika ne isključuje mogućnost da se u određenim slučajevima postave ograničenja troškova koje će snositi osiguravatelji (vidjeti presudu Sneller, C‑442/12, EU:C:2013:717, t. 26.).
–

za Minister for the Environment, Irsku i Attorney General, E. Creedon i S. Purcell, u svojstvu agenata, uz asistenciju J. Connollyja, SC, i C. Tolanda, BL,
70

Kada je riječ o drugoj navedenoj pogrešci, valja istaknuti, poput nezavisnog odvjetnika u točki 81. mišljenja, da je Opći sud pravilno izvršio opću procjenu znaka rabljenog u skraćenom obliku, a to je samog stiliziranog kaktusa, i znaka zaštićenog ranijim figurativnim žigom, a to je stiliziranog kaktusa popraćenog verbalnim elementom „Cactus”. U tom pogledu valja istaknuti, s jedne strane, da je, suprotno navodima EUIPO‑a, Opći sud izvršio vizualnu usporedbu navodeći da je prikaz stiliziranog kaktusa bio isti u oba ta znaka. S druge strane, izričita fonetska usporedba navedenih znakova bila bi suvišna s obzirom na to da je Opći sud utvrdio da dva elementa ranijeg figurativnog žiga imaju isti semantički sadržaj. Stoga valja smatrati da je Opći sud mogao, bez povrede članka 15. stavka 1. drugog podstavka točke (a) Uredbe br. 207/2009 u točki 61. pobijane presude, pristupiti samo ispitivanju ekvivalentnosti predmetnih znakova u vizualnom i konceptualnom pogledu.
20

On naglašava da razlozi za određivanje tog roka ne proizlaze jasno iz uvodnih izjava Provedbene uredbe. U tom se pogledu poziva na presudu od 19. ožujka 2009., Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167), u skladu s kojom je Sud presudio da je članak 29. stavci 1. i 3. temelj za povrat ili otpust carine. Stoga sud koji je uputio zahtjev pita je li rok od dvanaest mjeseci predviđen člankom 145. stavkom 3. Provedbene uredbe u skladu s člankom 29. Carinskog zakonika u vezi s njegovim člankom 78., s obzirom na to da tim odredbama nije predviđen rok za usklađivanja carinske vrijednosti nakon prilagodbe cijene, te s člankom 236. tog zakonika s obzirom na to da je njime predviđen rok od tri godine za podnošenje zahtjevâ za povrat carine.
3.

U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje, je li to što se radno mjesto navedene radnice ne nalazi na zbirnom popisu radnih mjesta s izvorima opasnosti koji je sastavio poslodavac nakon prethodnog savjetovanja s predstavnicima radnika i to što je služba za preventivnu medicinu i sprečavanje opasnosti na radu bolnice o kojoj je riječ izdala uvjerenje o osposobljenosti, pri čemu nijedan od tih dokumenata ne sadržava daljnja pojašnjenja o razlozima za takve zaključke, dostatno da se u svim slučajevima i bez mogućnosti osporavanja dokaže da nije došlo do povrede načela jednakog postupanja u smislu članka 19. Direktive 2006/54?
45

U ovom slučaju donošenje pobijanog akta u obliku zaključaka dovodi do neizvjesnosti u pogledu njegove naravi i dosega. Naime, kako je to također naveo nezavisni odvjetnik u točkama 69. do 72. svojeg mišljenja, dok Vijeće tvrdi da je taj akt „u biti” njegova odluka o utvrđivanju stajališta koja treba zauzeti u ime Unije na WRC‑15, Češka Republika i Francuska Republika taj akt smatraju zajedničkim stajalištem Unije i država članica, a Savezna Republika Njemačka smatra ga stajalištem koje je usklađeno među svim državama članicama u obliku zaključaka Vijeća. K tomu, Vijeće tvrdi da pobijani akt ima obvezujući karakter, dok Češka Republika smatra da je taj akt pravno obvezujuć samo u određenim dijelovima koji obuhvaćaju aspekte koji su, prema mišljenju te države članice, u nadležnosti Unije, a Savezna Republika Njemačka smatra da pobijani akt čini neobvezujuće zaključke. Kad je riječ o Komisiji, ona ističe da je, time što je pobijani akt donijelo u obliku zaključaka, Vijeće odabralo pravni oblik koji se općenito upotrebljava za akte neobvezujućeg karaktera.
37

Opći sud stoga je u točki 54. pobijane presude zaključio da je intermedijer, „prema definiciji iz članka 3. točke 15. Uredbe [REACH], […] tvar koja se proizvodi da bi se u kemijskoj preradi utrošila ili upotrijebila za sintezu. U ovom je slučaju točno da se agent nepropusnosti na bazi akrilamida koristi za proizvodnju druge tvari ili se on sam pretvara u drugu tvar, odnosno u polimer. Međutim, kao što to potvrđuje ECHA, akrilamid se ne koristi kako bi on sam bio predmet sinteze, u smislu definicije iz članka 3. točke 15. Uredbe [REACH]. On se ne koristi s ciljem proizvodnje druge tvari jer je glavni cilj kemijskog procesa postizanje funkcije nepropusnosti koja nastaje kada se agent nepropusnosti na bazi akrilamida polimerizira. On se polimeriziranjem stvrdnjava u čvrsti gel koji je vodootporan pri njegovoj primjeni kao nepropusne tvari. Uporaba akrilamida kao nepropusnog agenta nije dakle korištenje te tvari kao intermedijera, već njezina krajnja uporaba.”
23

U tom je smislu Opći sud u točkama 42. do 44. prvog pobijanog rješenja i u točkama 41. do 43. drugog pobijanog rješenja pojasnio da Komisijino mišljenje, kako je sadržano u tim dopisima, ne obvezuje nacionalna tijela te u točkama 45. do 47. prvog pobijanog rješenja i u točkama 44. do 46. drugog pobijanog rješenja da ono ne može, kao ni obrazloženo mišljenje izdano u okviru predsudskog postupka zbog povrede obveze, biti akt koji se može pobijati.