MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØEA

od 7. travnja 2016. ( 1 )

Predmet C‑149/15

Sabrina Wathelet

protiv

Garage Bietheres & Fils SPRL

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour d’appel de Liège (Žalbeni sud u Liègeu, Belgija))

„Zahtjev za prethodnu odluku — Zaštita potrošača — Direktiva 1999/44/EZ — Prodaja robe široke potrošnje i jamstva za takvu robu — Članak 1. stavak 2. točka (c) — Pojam trgovca — Odgovornost poslovnog subjekta koji nastupa kao posrednik prodavatelja koji nije poslovni subjekt“

I – Uvod

1. Jasno je da potrošač koji robu široke potrošnje kupi od druge fizičke osobe ne uživa zaštitu Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. svibnja 1999. o određenim aspektima prodaje robe široke potrošnje i o jamstvima za takvu robu ( 2 ). Međutim, vrijedi li isto i u slučaju kada u prodaji sudjeluje poslovni subjekt koji djeluje u ime i za račun fizičke osobe predstavljajući se potrošaču kao trgovac? To se pitanje postavlja u ovom predmetu.

2. Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour d’appel de Liège (Žalbeni sud u Liègeu, Belgija) dolazi iz spora između potrošača i poslovnog subjekta u vezi s prodajom rabljenog vozila. Glavno pitanje jest odgovara li potrošaču za nedostatke vozila poslovni subjekt koji je samo nastupao u svojstvu posrednika vlasnika vozila koji nije poslovni subjekt.

3. S tim u vezi, sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li poslovni subjekt poput tuženika u glavnom postupku, koji sudjeluje u prodaji kao posrednik fizičke osobe, obuhvaćen člankom 1. stavkom 2. točkom (c) Direktive 1999/44 iako se taj slučaj u navedenoj odredbi ne spominje.

4. Stoga Sud u ovom predmetu treba pojasniti opseg pojma trgovca u smislu Direktive 1999/44 pa, slijedom toga, i područje primjene te direktive.

5. U analizi u nastavku izložit ću najprije opća razmatranja o pojmu posrednika i načinima tumačenja pojma trgovca iz Direktive 1999/44. Nakon toga ću na temelju analize teksta članka 1. stavka 2. točke (c) te direktive i svrhe te odredbe ispitati područje primjene pojma trgovca u smislu navedene direktive kako bi se odgovorilo na prethodno pitanje. Na kraju ću pristupiti pitanju ocjene nacionalnog suda kao i posrednikove naknade.

II – Pravni okvir

A – Direktiva 1999/44

6. Uvodna izjava 1. Direktive 1999/44 upućuje na članak 153. UEZ‑a (sadašnji članak 169. UFEU‑a) koji, među ostalim, određuje: „Radi promicanja interesa potrošača i osiguranja visokog stupnja zaštite potrošača, [Unija] doprinosi zaštiti […] ekonomskih interesa potrošača, kao i promicanju njihova prava na obaviještenost […] u svrhu zaštite njihovih interesa ( 3 ).” [neslužbeni prijevod]

7. Uvodne izjave 5. i 6. Direktive 1999/44 pobliže određuju: „(5) Budući da će se stvaranjem minimalnog broja zajedničkih pravila potrošačkog prava, koja vrijede bez obzira na to gdje se roba unutar Zajednice kupuje, ojačati povjerenje potrošača i omogućiti im da iskoriste unutarnje tržište najbolje što je moguće; (6) Budući da se glavne poteškoće na koje potrošači nailaze i glavni izvor sporova s trgovcima odnose na neusklađenost robe s ugovorom; budući da je zbog toga primjereno približiti nacionalna zakonodavstva koja u tom pogledu uređuju prodaju robe široke potrošnje, a da se pritom ipak ne krše odredbe i načela nacionalnog prava o ugovornoj i izvanugovornoj odgovornosti.”

8. Što se tiče odgovornosti trgovca, uvodna izjava 9. te direktive određuje: „(9) Budući da za usklađenost robe s ugovorom trgovac treba biti odgovoran izravno potrošaču; budući da je to rješenje tradicionalno uključeno u pravni poredak država članica; budući da unatoč tomu trgovac treba imati slobodu da, u skladu s nacionalnim pravom, iskoristi pravne lijekove protiv proizvođača, prethodnog trgovca u istom ugovornom lancu ili bilo kojeg drugog posrednika, osim ako se odrekao toga prava; budući da ova Direktiva ne utječe na načelo slobode sklapanja ugovora između trgovca, proizvođača, prethodnog prodavača ili bilo kojeg drugog posrednika; budući da pravila koja određuju protiv koga i kako trgovac može ostvariti zaštitu svojih prava treba odrediti nacionalnim pravom.”

9. U skladu s člankom 1. stavkom 1. navedene direktive, njezina svrha je: „[…] približavanje zakona i drugih propisa država članica u odnosu na određene aspekte prodaje robe široke potrošnje i povezana jamstva radi osiguranja minimalne razine zaštite potrošača u kontekstu unutarnjeg tržišta.”

10. Zbog toga Direktiva 1999/44 trgovcima propisuje određene obveze prema potrošačima, a osobito obvezu da potrošaču isporuče robu koja je u skladu s prodajnim ugovorom, u skladu s člankom 2. stavkom 1., kao i odgovornost potrošaču za svako odstupanje koje postoji u trenutku isporuke, u skladu s člankom 3. stavkom 1.

11. U članku 1. stavku 2. točki (c) Direktive 1999/44 nalazi se sljedeća definicija pojma trgovca za potrebe primjene te direktive: „trgovac: znači bilo koja fizička ili pravna osobu koja, prema ugovoru, prodaje robu široke potrošnje u okviru svoje poslovne ili profesionalne djelatnosti.”

12. Člankom 4. te direktive, pod naslovom „Pravo na zaštitu prava” [Pravo regresa], propisano je: „Kada je utvrđena odgovornost zadnjeg trgovca prema potrošaču za neusklađenost do koje je došlo zbog postupka ili propusta proizvođača, prethodnog trgovca u istom ugovornom lancu ili bilo kojeg posrednika, zadnji trgovac ima pravo pokrenuti postupak za zaštitu svojih prava [pravo regresa] protiv odgovorne osobe ili odgovornih osoba u ugovornom lancu. Odgovorna osoba ili odgovorne osobe protiv kojih zadnji trgovac može pokrenuti postupak za zaštitu svojih prava [ostvarivati pravo regresa, uključujući odgovarajuće postupke] i na koji način [i načine] određuje[u] se nacionalnim pravom.”

13. Prema članku 1. stavku 1., Direktivom 1999/44 predviđeno je samo minimalno usklađivanje nacionalnih pravila o zaštiti potrošača ( 4 ). U tom pogledu, člankom 8., pod naslovom „Nacionalno pravo i minimalna zaštita”, propisano je u stavku 1.: „Prava koja proizlaze iz ove Direktive izvršavaju se ne dovodeći u pitanje ostala prava na koja se potrošač može pozivati prema nacionalnim pravilima koja uređuju ugovornu i neugovornu odgovornost.”

B – Belgijsko pravo

14. Pojam trgovca kako je definiran člankom 1. stavkom 2. točkom (c) Direktive 1999/44 doslovno je prenesen u belgijsko pravo u članku 1649.a, stavku 2. točki 2o belgijskog Građanskog zakonika.

III – Činjenice spora i glavni postupak

15. S. Wathelet kupila je 24. travnja 2012. rabljeno vozilo u autokući društva s ograničenom odgovornošću Garage Bietheres & Fils SPRL (u daljnjem tekstu: Autokuća Bietheres) po cijeni od 4000 eura.

16. S. Wathelet predala je Autokući Bietheres iznos od 4000 eura. Pritom nije dobila ni dokaz o plaćanju ni prodajni račun.

17. Autokuća Bietheres dala je vozilo na tehnički pregled koji je obavljen na njezin trošak, a nadležnom belgijskom tijelu podnijela je i zahtjev za registraciju vozila. Trošak registracije snosila je S. Wathelet.

18. Nakon nekoliko mjeseci, u srpnju 2012., vozilo se pokvarilo. Vozilo je predano na popravak u radionicu Autokuće Bietheres. Autokuća je procijenila da je riječ o kvaru motora.

19. U dopisu od 13. studenoga 2012. koji je uputila Autokući Bietheres, S. Wathelet pozvala je Autokuću da joj preda vozilo tražeći, među ostalim, i prodajni račun.

20. S. Wathelet došla je u Autokuću 17. studenoga 2012. kako bi preuzela svoje vozilo. Autokuća joj je odbila predati vozilo jer S. Wathelet nije željela potpisati račun za popravak u iznosu od 2000 eura od 17. studenoga 2012. Prema navodima S. Wathelet, Autokuća Bietheres tek ju je u tom trenutku obavijestila o tome da ona nije prodavatelj vozila, nego da je zapravo nastupila kao posrednik u ime jedne fizičke osobe ( 5 ).

21. U dopisu od 17. studenoga 2012. koji je uputila gđi S. Wathelet Autokuća Bietheres je navela da je vozilo koje je S. Wathelet kupila bilo predmet komisijske prodaje i da su joj odmah napomenuli da vlasnik vozila nije Autokuća Bietheres, nego privatni vlasnik. Prema mišljenju Autokuće Bietheres, kvar motora bio je uobičajeni rizik kupoprodaje vozila između fizičkih osoba. Stoga je Autokuća Bietheres uporno odbijala vratiti vozilo S. Wathelet sve dok im ne plati ukupni iznos od 2000 eura. Autokuća Bietheres je uz svoj dopis poslala i potvrdu o primitku 4000 eura, na kojoj su rukom bila dopisana imena i prezimena privatnog vlasnika i S. Wathelet kao kupca. Na tom se dokumentu nalazi samo potpis privatnog vlasnika.

22. Autokuća Bietheres tužila je 13. prosinca 2012. S. Wathelet pred Tribunal de première instance de Verviers (Prvostupanjski sud u Verviersu, Belgija) zahtijevajući plaćanje iznosa od 2000 eura na temelju računa za popravak od 17. studenoga 2012., uvećano za kamate. Autokuća Bietheres tvrdila je da je vlasnik vozila koje je S. Wathelet kupila jedan od njezinih klijenata i da je prodaja bila sklopljena između fizičkih osoba.

23. S. Wathelet protivila se tužbenom zahtjevu Autokuće Bietheres, a podnijela je i protutužbu kojom je na temelju belgijskog Građanskog zakonika zahtijevala raskid ugovora o prodaji i vraćanje iznosa od 4000 eura, uvećano za kamate. Usto je S. Wathelet zahtijevala i naknadu štete u iznosu od 2147,46 eura. Prema njezinu mišljenju, prodaja vozila bila je sklopljena između nje i Autokuće Bietheres i ona nije mogla znati da ta autokuća nije bila prodavatelj.

24. Prvostupanjski sud djelomično je usvojio tužbeni zahtjev Autokuće Bietheres te je S. Wathelet naložio plaćanje iznosa od 2000 eura, uvećano za kamate. Usto, taj je sud odbio protutužbu S. Wathelet kao neosnovanu.

25. S. Wathelet uložila je žalbu sudu koji je uputio zahtjev, tj. Cour d’appel de Liège (Žalbeni sud u Liègeu, Belgija), ponavljajući zahtjeve iz prvostupanjskog postupka i zahtijevajući, podredno, neodgodivu predaju vozila.

26. Sud koji je uputio zahtjev smatra da postoje vrlo vjerojatne, točne i suglasne indicije da S. Wathelet prilikom sklapanja ugovora o kupoprodaji nije bila obaviještena o tome da je riječ o kupoprodaji između fizičkih osoba. U tom pogledu, nacionalni sud smatra utvrđenom činjenicu da se S. Wathelet nije nikada susrela s vlasnikom vozila i da je autokuća nastupala kao posrednik u kupoprodaji a da za to nije primila naknadu od vlasnika.

IV – Prethodno pitanje i postupak pred Sudom

27. U tim okolnostima sud koji je uputio zahtjev odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje: „Treba li pojam ‚trgovca’ robe široke potrošnje iz članka 1649.a belgijskog Građanskog zakonika, unesenog Zakonom [od 1. rujna 1994.] naslovljenim ‚Zakon o zaštiti potrošača u slučaju prodaje robe široke potrošnje’, kojim se u belgijsko pravo prenosi [Direktiva 1999/44 o određenim aspektima prodaje robe široke potrošnje i o jamstvima za takvu robu], tumačiti na način da se on ne odnosi samo na poslovnog subjekta koji u svojstvu prodavatelja prenosi vlasništvo robe široke potrošnje na potrošača, nego i na poslovnog subjekta koji djeluje kao posrednik za privatnog prodavatelja, neovisno o tome dobiva li za to naknadu ili ne i neovisno o tome je li potencijalnog kupca obavijestio o tome da je prodavatelj fizička osoba?”

28. Belgijska, njemačka i austrijska vlada te Europska komisija podnijele su pisana očitovanja. Rasprava se nije održala.

V – Pravna ocjena

A – Uvodna razmatranja

1. Pojam posrednika

29. Uvodno mi se čini korisno dati nekoliko napomena o pojmu posrednika koja obuhvaća niz situacija s mogućim različitim pravnim učincima i različitim nacionalnim uređenjima ( 6 ), s obzirom na to da su nacionalna prava u pogledu ugovornih odnosa vrlo malo usklađena na europskoj razini ( 7 ).

30. Sud koji je uputio zahtjev nije pojasnio u kojem smislu upotrebljava pojam posrednika u odluci kojom se upućuje zahtjev.

31. U samoj Direktivi 1999/44 nema nikakve definicije pojma posrednika koji se navodi u uvodnoj izjavi 9. i u članku 4., a smisao tog izraza ne proizlazi ni iz odredbi te direktive ni iz njezinih pripremnih akata. Sud također nije imao prilike razmotriti to pitanje ili, općenito, ulogu i odgovornosti posrednika u području zaštite potrošača.

32. Međutim, pojam posrednika javlja se u drugim direktivama o zaštiti potrošača. Nekoliko njih ima izričitu definiciju pojma koja obuhvaća sve osobe koje djeluju u ime i za račun drugoga ( 8 ). Ta definicija obuhvaća i poslovnog subjekta koji djeluje u vlastito ime, za kojeg se općenito smatra da je vezan ugovorom na temelju nacionalnog ugovornog prava ( 9 ), i onoga koji djeluje u ime druge osobe i koji se općenito ne smatra strankom ugovora ( 10 ).

33. Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je vlasnik predmetnog vozila potvrdio da je on vlasnik, da je [bila] riječ o „kupoprodaji između fizičkih osoba i da je autokuća bila samo posrednik”. Usto, u odluci kojom je upućen zahtjev navodi se da je iznos plaćene cijene prenesen vlasniku vozila ( 11 ).

34. Mislim da smijem zaključiti da je u ovom slučaju posrednik, Autokuća Bietheres, sudjelovala u sklapanju ugovora o prodaji u ime i za račun vlasnika vozila.

35. Slijedom toga, u analizi u nastavku oslonit ću se na definiciju pojma posrednika koja obuhvaća svakog poslovnog subjekta koji u sklopu prodaje robe široke potrošnje prema potrošaču nastupa u ime i za račun vlasnika predmeta prodaje koji nije poslovni subjekt ( 12 ).

36. Usto, u nedostatku suprotnih indicija, mogu pretpostaviti da je vlasnik vozila ovlastio Autokuću Bietheres da proda vozilo. Zato se moja analiza odnosi samo na situaciju u kojoj posrednik djeluje na temelju ovlaštenja.

2. Predmet prethodnog pitanja

37. Sud koji je uputio zahtjev traži od Suda tumačenje pojma „trgovca” iz članka 1649.a belgijskog Građanskog zakonika, unesenog Zakonom od 1. rujna 1994. radi prenošenja članka 1. stavka 2. točke (c) Direktive 1999/44 u belgijsko pravo.

38. Uvodno valja istaknuti da je Sud, kada je pred njim pokrenut postupak na temelju članka 267. UFEU‑a, nadležan za odlučivanje o tumačenju Ugovorâ kao i o valjanosti akata koje su donijele institucije Unije. Nadležnost Suda ograničena je samo na ispitivanje odredaba prava Unije. Zadaća je nacionalnog suca ocijeniti doseg nacionalnih odredbi i način na koji se one moraju primijeniti ( 13 ).

39. Slijedom toga, prethodno pitanje valja shvatiti tako da se njime želi utvrditi treba li pojam trgovca u smislu članka 1. stavka 2. točke (c) Direktive 1999/44 tumačiti na način da se odnosi i na poslovnog subjekta koji djeluje u ime i za račun fizičke osobe, neovisno o tome je li primio naknadu za svoje sudjelovanje kao i o tome je li obavijestio potrošača da je prodavatelj fizička osoba.

3. Načini tumačenja

40. Prije nego što ću pristupiti tumačenju pojma trgovca u smislu članka 1. stavka 2. točke (c) Direktive 1999/44, izložit ću opća razmatranja koja mi se čine korisna u tu svrhu.

41. Kao prvo, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da se izrazi odredbe prava Unije, koja ne sadržava nikakvo izravno upućivanje na pravo država članica radi utvrđenja njezina smisla i dosega, moraju u pravilu autonomno i ujednačeno tumačiti u cijeloj Uniji uzimajući u obzir kontekst odredbe i cilj koji se želi postići propisom o kojem je riječ ( 14 ).

42. Budući da definicija trgovca iz članka 1. stavka 2. točke (c) Direktive 1999/44 ne sadržava nikakvo upućivanje na nacionalna prava, treba je dakle smatrati autonomnim pojmom prava Unije koji svoj sadržaj crpi samo iz izvora prava Unije.

43. Kao drugo, premda se izraz trgovac ili prodavatelj nalazi i u drugim aktima prava Unije ( 15 ), posebna definicija iz članka 1. stavka 2. točke (c) Direktive 1999/44 može se pronaći samo u toj direktivi. Slijedom toga, riječ je o jedinstvenom pojmu koji treba tumačiti s obzirom na ciljeve te direktive, kao i s obzirom na posebnu ulogu trgovca u sklopu te direktive ( 16 ).

44. Kao treće, pojam trgovca u smislu Direktive 1999/44 nužno mora biti objektivne naravi koja se temelji na određenim provjerljivim elementima koji proizlaze iz članka 1. stavka 2. točke (c) te direktive („ugovor”, prodaja „robe široke potrošnje”, „poslovna ili profesionalna djelatnost”).

45. Navedeni pojam također je funkcionalan i relacijski jer se izvodi iz uloge koju osoba ima u konkretnoj gospodarskoj transakciji ( 17 ). Prema tome, trgovac potrošaču prodaje robu široke potrošnje u sklopu ugovora o kupoprodaji. Slijedom toga, utvrđivanje tko su osobe obuhvaćene člankom 1. stavkom 2. točkom (c) Direktive 1999/44 nije statično, nego ovisi o njihovu položaju u određenom ugovornom odnosu. Ulogu trgovca valja ponajprije razumjeti sa stajališta potrošača koji se štiti tom direktivom.

B – Tumačenje članka 1. stavka 2. točke (c) Direktive 1999/44

1. Doslovno tumačenje članka 1. stavka 2. točke (c)

46. Prema tekstu članka 1. stavka 2. točke (c) Direktive 1999/44, pojam trgovac znači: „bilo koja fizička ili pravna osob[a] koja, prema ugovoru, prodaje robu široke potrošnje u okviru svoje poslovne ili profesionalne djelatnosti.”

47. Definicija pojma trgovac u smislu Direktive 1999/44 ne upućuje dakle na pojam posrednik i ta direktiva općenito ne uređuje pitanje odgovornosti posrednika prema potrošaču ( 18 ). Iz nje također nije razvidno je li se o pitanju odgovornosti posrednika raspravljalo tijekom zakonodavnog postupka donošenja te direktive ( 19 ), u kojoj je u središtu interesa pitanje odnosa trgovca i potrošača, s obzirom na to da su oni glavni pravni subjekti te direktive.

48. Nespominjanje odgovornosti posrednika prema potrošaču u Direktivi 1999/44 još je znakovitije kada se uzme u obzir da je europski zakonodavac u nekoliko drugih direktiva o zaštiti potrošača odlučio uključiti posrednika u subjekte koji odgovaraju potrošaču ( 20 ).

49. Usto, izraz posrednik spominje se u Direktivi 1999/44 samo u vezi s odgovornošću prema zadnjem trgovcu. Tako prema članku 4. te direktive, kada je utvrđena odgovornost tog trgovca prema potrošaču za neusklađenost do koje je došlo zbog postupka ili propusta proizvođača, prethodnog trgovca u istom ugovornom lancu ili bilo kojeg posrednika, zadnji trgovac ima pravo regresa protiv odgovorne osobe ili odgovornih osoba u ugovornom lancu. U tom pogledu, drugi dio tog članka pobliže određuje da se utvrđivanje odgovornih osoba kao i odgovarajući postupci i načini ostvarivanja tog prava određuju nacionalnim pravom ( 21 ).

50. Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, poput belgijske, njemačke i austrijske vlade kao i Komisije smatram neupitnim da pojam trgovca iz članka 1. stavka 2. točke (c) Direktive 1999/44 ne obuhvaća poslovnog subjekta koji djelujući u ime i za račun pojedinca u tom smislu otvoreno sudjeluje u prodaji potrošaču. Stoga takav poslovni subjekt ne „prodaje” robu široke potrošnje „prema ugovoru”, nego samo sudjeluje u prodaji između fizičkih osoba na koju se direktiva ne treba primjenjivati.

51. Međutim, prema mojem mišljenju, potonji zaključak ne isključuje apsolutno mogućnost da se poslovni subjekt koji djeluje u ime i za račun pojedinca, ovisno o slučaju, smatra trgovcem u smislu članka 1. stavka 2. točke (c) Direktive 1999/44 ako nastupajući prema potrošaču odaje dojam da djeluje u svojstvu prodavatelja. U ovom slučaju poslovni subjekt s gledišta potrošača izgleda kao „trgovac” robe široke potrošnje „prema ugovoru”, „u okviru svoje poslovne ili profesionalne djelatnosti”. Nadalje, ta je situacija slična onoj u kojoj posrednik djeluje u svoje ime ( 22 ). Potonji je načelno vezan ugovorom ( 23 ) i, slijedom toga, treba ga smatrati trgovcem u smislu članka 1. stavka 2. točke (c) Direktive 1999/44.

52. Relativno široka definicija pojma trgovca u članku 1. stavku 2. točki (c) Direktive 1999/44 govori u prilog tomu da se poslovni subjekt, koji nastupajući prema potrošaču odaje dojam da djeluje u svojstvu prodavatelja, uključi u njezino područje primjene.

53. Postavlja se pitanje protivi li se konkretan tekst članka 1. stavka 2. točke (c) Direktive 1999/44 takvom tumačenju.

54. U sporu u glavnom postupku glavno pitanje u vezi s tekstom odnosi se, prema mojem mišljenju, ponajprije na izraze „prema ugovoru” i „prodaje robu široke potrošnje”, s obzirom na to da sud koji je uputio zahtjev smatra utvrđenom činjenicu da Autokuća Bietheres prodaje robu široke potrošnje u okviru svoje poslovne ili profesionalne djelatnosti ( 24 ).

a) Izraz „prema ugovoru”

55. Ni tekst ni pripremni akti Direktive 1999/44 ( 25 ) ne daju objašnjenje o točnom dosegu izraza „prema ugovoru”. Slijedom toga, kako bi se odredilo značenje tog izraza, valja uzeti njegovo uobičajeno značenje u svakodnevnom govoru vodeći računa o kontekstu u kojem je upotrijebljen i ciljevima propisa u kojem se nalazi ( 26 ).

56. Slažem se s Komisijinim mišljenjem prema kojem izraz „prema ugovoru” pretpostavlja postojanje pisanog ili usmenog ugovora.

57. Što se tiče tog izraza, Komisija ističe da nacionalni sud treba utvrditi je li sklopljen ugovor o kupoprodaji i, ovisno o slučaju, među kojim strankama, osobito ako je sklopljen između potrošača i trgovca u smislu Direktive 1999/44.

58. Belgijska, njemačka i austrijska vlada tvrde da je samo osoba koja je u svojstvu prodavatelja stranka ugovora izravno odgovorna potrošaču prema ugovoru o kupoprodaji. Stoga je jedino pitanje koje se u pogledu pojma trgovca u smislu članka 1. stavka 2. točke (c) Direktive 1999/44 postavlja ono tko je potrošačev suugovaratelj ( 27 ).

59. Ne slažem se u cijelosti s tim stajalištem prema kojem pojam trgovca ovisi o tome tko su stranke ugovora.

60. Dakako, trgovac, kako je definiran u Direktivi 1999/44, u većini slučajeva jest osoba koja se ugovorom obvezuje isporučiti predmet kupoprodaje. Unatoč tomu, za primjenu Direktive 1999/44 prema mojem mišljenju valja razlikovati, s jedne strane, pitanje tko su ugovorne stranke i, s druge strane, pitanje tko je trgovac u smislu članka 1. stavka 2. točke (c) Direktive 1999/44.

61. S tim u vezi, valja podsjetiti da je kod te direktive riječ o minimalnom usklađivanju. Tko su stranke ugovora ovisi o općim pravilima država članica koja se primjenjuju na ugovore o kupoprodaji i koja nisu usklađena tom direktivom ( 28 ).

62. Iz toga prema mojem mišljenju proizlazi da pitanje tko su stranke ugovora u skladu s nacionalnim pravima ne može biti presudno za ocjenu koja se traži prema članku 1. stavku 2. točki (c) te direktive. Zbog toga pojam trgovac, kao autonoman pojam prava Unije, svoj sadržaj crpi samo iz izvora prava Unije. Taj zaključak potkrijepljen je i ciljem direktive, a to je osiguranje minimalne razine zaštite potrošača u Uniji bez obzira na mjesto prodaje robe ( 29 ).

63. Slijedom toga, izraz „prema ugovoru” sam po sebi ne podrazumijeva postojanje ugovora i, prema tome, ne protivi se preporučenom tumačenju, u skladu s kojim treba smatrati da je poslovni subjekt koji djeluje u ime i za račun pojedinca trgovac u smislu članka 1. stavka 2. točke (c) Direktive 1999/44 ako nastupajući prema potrošaču odaje dojam da djeluje u tom svojstvu.

b) Izraz „prodaje robu široke potrošnje”

64. Prema uobičajenom značenju izraza „prodaje” u svakodnevnom govoru, jedna osoba – prodavatelj, predaje neku stvar drugoj osobi – kupcu, uz plaćanje određenog iznosa koji predstavlja cijenu stvari.

65. Kao što je to istaknula belgijska vlada, člankom 1. stavkom 2. točkom (c) Direktive 1999/44 nije propisano da trgovac–prodavatelj mora biti vlasnik ( 30 ).

66. U nedostatku svake naznake u tom smislu u tekstu članka 1. stavka 2. točke (c) Direktive 1999/44 i u pripremnim aktima te direktive, usko tumačenje te odredbe prema kojem bi trgovac morao biti vlasnik stvari koja se prodaje čini mi se nelogičnim s obzirom na to da je posrednik koji nastupa u svoje ime načelno vezan ugovorom ( 31 ) iako nije vlasnik stvari koja se prodaje.

67. Podsjećam također da je direktivom obuhvaćen samo strogo ograničen dio općih pravila država članica koja se primjenjuju na ugovore o kupoprodaji i ona ne utječe na nacionalne propise o pravu vlasništva.

68. Usto, Direktiva 1999/44 ponajprije se odnosi na jamstva za robu široke potrošnje i odgovornost za nedostatke stvari. S tim u vezi, s gledišta potrošača koji se štiti tom direktivom ne čini se opravdanim zahtijevati da se osoba vlasnika i prodavatelja‑trgovca moraju podudarati.

69. Drugim riječima, kako bi preuzeo ulogu trgovca u okviru Direktive 1999/44, predmetni subjekt ne mora nužno biti vlasnik stvari ( 32 ). Stoga uopće nema razloga ograničiti doseg pojma trgovac na vlasnika stvari koja se prodaje.

2. Teleološko tumačenje članka 1. stavka 2. točke (c)

70. Teleološko tumačenje članka 1. stavka 2. točke (c) Direktive 1999/44 dodatno potkrjepljuje doslovno tumačenje te odredbe prema kojem se poslovni subjekt koji djeluje u ime i za račun pojedinca može smatrati trgovcem u smislu te odredbe ako nastupajući prema potrošaču odaje dojam da djeluje u svojstvu prodavatelja.

71. Osnovna uloga trgovca u okviru Direktive 1999/44 jest da potrošaču isporuči stvar koja je u skladu s prodajnim ugovorom ili da je popravi ili zamijeni u slučaju da stvar ima neki nedostatak ( 33 ). U tu svrhu pojam trgovca u smislu članka 1. stavka 2. točke (c) definira krug osoba kojima se potrošač ima pravo obratiti sa svojim zahtjevom u slučaju da stvar nije u skladu s ugovorom.

72. Stoga potrošač mora očito nužno znati tko je prodavatelj u slučaju nedostatka na stvari. Nadalje, svijest o tome tko je prodavatelj može biti presudna potrošaču koji mora odabrati između više prodavatelja, pri čemu potrošač procjenjuje prodavateljevu stručnost, profesionalnost i sposobnost za plaćanje kao i sposobnost za ispunjenje svojih obveza u slučaju nedostatka na stvari.

73. Ako poslovni subjekt, kao u ovom slučaju, sudjeluje u svojstvu posrednika fizičke osobe, potrošačeva neupućenost u to tko je prodavatelj može biti još štetnija jer nije upoznat sa svojim pravnim položajem i pravnim sredstvima koja mu stoje na raspolaganju. Tako na primjer ako se pokaže da je prodavatelj fizička osoba, ne primjenjuje se prisilni karakter potrošačevih prava postavljen člankom 7. stavkom 1. Direktive 1999/44 pa potrošač ne uživa zaštitu navedene direktive. Slijedom toga, prodavatelj koji nije poslovni subjekt može se osloboditi, među ostalim, svake odgovornosti za skrivene nedostatke prodane stvari. Taj primjer je još značajniji u slučaju prodaje rabljenog vozila.

74. Zato potrošač radi učinkovite zaštite mora znati da je prodavatelj fizička osoba. Kao što to belgijska vlada tvrdi, ta informacija slična je „bitn[oj] informacij[i] potrebn[oj] prosječnom potrošaču da bi u danim okolnostima donio informiranu odluku o transakciji”, koju trgovac mora dati potrošaču na temelju članka 7. stavka 1. Direktive 2005/29/CE ( 34 ).

75. Stoga, kako bi se jamčio koristan učinak Direktive 1999/44, potrebno je prema mojem mišljenju slijediti preporučeno tumačenje te u područje članka 1. stavka 2. točke (c) uključiti poslovnog subjekta koji djeluje u ime i za račun pojedinca i koji nastupajući prema potrošaču odaje dojam da djeluje u svojstvu prodavatelja. U ovom slučaju posrednik je prema mojem mišljenju donio „neopozivu odluku” i ne bi smio izbjeći odgovornost u slučaju nedostatka na stvari upućujući potrošača na fizičku osobu koju možda nije moguće pronaći ili je čak nesposobna za plaćanje ( 35 ).

76. Čini mi se da je predloženo tumačenje sukladno sudskoj praksi Suda prema kojoj sustav zaštite koji provode direktive Unije u području zaštite potrošača počiva na ideji da se potrošač nalazi u slabijem položaju u odnosu na prodavatelja ili pružatelja što se tiče pregovaračke snage i razine informacija ( 36 ).

77. Ako potrošač nije obaviješten o tome da je prodavatelj fizička osoba, nastaje velik nerazmjer između informiranosti potrošača i posrednika ( 37 ). Taj nerazmjer može se ispraviti samo inicijativom posrednika, kojemu je, uostalom, općenito lakše popraviti situaciju ( 38 ). Usto, nerazmjer informiranosti često će stvoriti ili barem održavati sam posrednik. To potkrjepljuje zaključak prema kojem odgovornost trgovca u skladu s Direktivom 1999/44 mora biti moguće proširiti na posrednika koji nastupajući prema potrošaču odaje dojam da djeluje u svojstvu prodavatelja.

78. Suprotno tumačenje prema kojem bi poslovni subjekt koji djeluje u svojstvu posrednika u svakom slučaju bio isključen iz područja primjene članka 1. stavka 2. točke (c) Direktive 1999/44 nanijelo bi štetu općem cilju europske regulative u području zaštite potrošača, zaštićenom člankom 169. UFEU‑a (prijašnji članak 153. UEZ‑a), a to je osigurati visoku razinu zaštite potrošača, a time i povjerenja potrošača koje je od bitnog značaja za unutarnje tržište.

C – Ocjena koju treba provesti nacionalni sud

79. Nacionalni sud treba provjeriti, vodeći računa o svim okolnostima slučaja i svim dokazima ( 39 ), može li se smatrati da je poslovni subjekt trgovac u smislu članka 1. stavka 2. točke (c) Direktive 1999/44, to jest je li nastupajući prema potrošaču odavao dojam da djeluje u svojstvu prodavatelja predmetne stvari.

80. Ipak, čini mi se korisnim izložiti nekoliko općih razmatranja u vezi s ocjenom nacionalnog suda.

81. Kao prvo, valja ponoviti tezu prema kojoj Direktiva 1999/44 ne obuhvaća odgovornost posrednika prema potrošaču ( 40 ). S tim u skladu, prema mojem mišljenju, nametanje posredniku odgovornosti na temelju te direktive mora ostati iznimka.

82. Slijedom toga, posrednika koji samo dovodi u vezu potrošača i vlasnika koji nije poslovni subjekt ne bi se trebalo ni u kojem slučaju smatrati trgovcem u smislu navedene direktive. Da bi se ta odgovornost mogla pripisati posredniku, on bi barem trebao aktivno sudjelovati u kupoprodaji.

83. U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev može uzeti u obzir sve okolnosti u vezi s posrednikovom ulogom u konkretnoj kupoprodaji, a osobito je li stvar bila izložena u poslovnom prostoru dotičnog subjekta.

84. Načelno, ako je to slučaj, to stvara čvrstu pretpostavku o tome da je potrošač imao dojam da poslovni subjekt djeluje u svojstvu prodavatelja. U takvoj situaciji, poslovni subjekt koji se želi osloboditi odgovornosti na temelju Direktive 1999/44 dužan je, prema mojem mišljenju, dokazati da je potrošač u trenutku sklapanja ugovora o kupoprodaji znao ili mogao znati da je prodavatelj fizička osoba. Naglašavam da je poslovnom subjektu načelno lako dokazati da je potrošač znao identitet prodavatelja koji nije poslovni subjekt. Dovoljno je da podnese dokaz da je o tome obavijestio potrošača, a posrednik je nedvojbeno u najboljem položaju da to i dokaže.

85. Usto, sud koji je uputio zahtjev može također uzeti u obzir sljedeće okolnosti kako bi utvrdio je li poslovni subjekt nastupajući prema potrošaču odavao dojam da djeluje u svojstvu prodavatelja: — konkretni napori koje je poslovni subjekt uložio u sklopu kupoprodaje, — koliko su se potrošač i poslovni subjekt dopisivali i komunicirali, — je li potrošač cijenu stvari platio poslovnom subjektu, i — troškovi koje je poslovni subjekt imao u vezi s kupoprodajom, ako je potrošač za njih znao.

86. Sud koji je uputio zahtjev može također utvrditi prodaje li poslovni subjekt općenito robu široke potrošnje točno određene vrste koja je predmet prodaje o kojoj je riječ te uzeti u obzir i taj element.

87. Kao drugo, čini mi se da je jasno da poštovanje načela učinkovitosti zaštite potrošača ne može dovesti i do toga da u cijelosti nadomjesti potpunu pasivnost dotičnog potrošača ( 41 ). Zato se ne bi smjelo smatrati da je posrednik trgovac u smislu Direktive 1999/44 ako nacionalni sudac ocijeni da prosječan potrošač, to jest potrošač koji je prosječno obaviješten i koji postupa s uobičajenom pažnjom i opreznošću ( 42 ), u trenutku sklapanja ugovora o kupoprodaji nije opravdano mogao ostati neupućen u to da poslovni subjekt djeluje samo u svojstvu posrednika fizičke osobe ( 43 ). U tom pogledu, pisani ugovor o kupoprodaji u kojem se nalazi ime prodavatelja koji nije poslovni subjekt bio bi vrlo čvrsta indicija o tome da je potrošač znao za tu činjenicu ako mu je taj dokument uručen prije sklapanja ugovora o kupoprodaji.

D – Posrednikova naknada

88. Pitanje posrednikove naknade za sudjelovanje u poslu ovisi o ugovornom odnosu između privatnog vlasnika i posrednika koji je općenito izvan područja primjene Direktive 1999/44, osim što se tiče prava regresa posljednjeg prodavatelja protiv posrednika na temelju članka 4. te direktive u slučaju da je nedostatak na stvari nastao njegovom radnjom ili propuštanjem ( 44 ).

89. Usto, čini mi se da pitanje je li posrednik za svoje sudjelovanje primio naknadu nije značajno s gledišta potrošača. Potrošač načelno uopće ne zna prima li posrednik naknadu ili ne.

90. Zato, poput Komisije i austrijske vlade, smatram da pitanje prima li posrednik naknadu za svoje sudjelovanje nije značajno za ocjenu o tome treba li prema članku 1. stavku 2. točki (c) Direktive smatrati da je poslovni subjekt trgovac u smislu te direktive ( 45 ).

91. Na prvi pogled, čini se nerazumnim proširiti trgovčeve obveze iz Direktive 1999/44 na posrednika koji nije primio nikakvu naknadu ili koji je primio tek skromnu naknadu.

92. Međutim, valja podsjetiti da posrednik nužno ne snosi konačno ekonomsko opterećenje. Naprotiv, u slučaju nedostatka na prodanoj stvari, zbog kojeg bi posredniku kao trgovcu u smislu Direktive 1999/44, nastao trošak, posrednik u skladu s člankom 4. Direktive 1999/44 i pod uvjetima predviđenima mjerodavnim nacionalnim pravom može ostvarivati pravo regresa protiv odgovorne osobe ili odgovornih osoba, što načelno znači protiv vlasnika koji nije poslovni subjekt.

93. Doista, tumačenje članka 1. stavka 2. točke (c) Direktive 1999/44 podrazumijeva samo to da posrednik preuzima rizik nesposobnosti za plaćanje vlasnika koji nije poslovni subjekt, što je, s druge strane, bitna stavka potrošaču. Taj zaključak mi se ne čini nimalo nerazumnim s obzirom na to da posrednik može lako otkloniti taj rizik obavještavanjem potrošača o tome tko je privatni prodavatelj ili uključivanjem premije za rizik u naknadu koju određuje za svoje sudjelovanje.

VI – Zaključak

94. Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je uputio Cour d’appel de Liège (Žalbeni sud u Liègeu, Belgija) odgovori na sljedeći način: Članak 1. stavak 2. točku (c) Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. svibnja 1999. o određenim aspektima prodaje robe široke potrošnje i o jamstvima za takvu robu treba tumačiti na način da se odnosi i na poslovnog subjekta koji djeluje u ime i za račun pojedinca, neovisno o tome prima li naknadu za svoje sudjelovanje ili ne, ako nastupajući prema potrošaču odaje dojam da djeluje u svojstvu prodavatelja.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) SL L 171, str. 12. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 22., str. 17.)

( 3 ) Pročišćena inačica UEZ‑a iz 1997. (SL C 340, str. 173.).

( 4 ) U prijedlogu od 8. listopada 2008. na temelju kojeg je donesena Direktiva 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća o pravima potrošača (COM (2008) 614 final) Komisija je predložila da se četiri direktive, među njima i Direktiva 1999/44, zamijene „jednim horizontalnim aktom” kojim bi se u području zaštite potrošača provelo potpuno usklađivanje. Međutim, Vijeće je odbilo takav pristup. Konačna verzija Direktive 2011/83 od 25. listopada 2011. (SL L 304, str. 64.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 260.) uključuje samo jednu izmjenu Direktive 1999/44 (novi članak 8.a), kojom se države članice obvezuju obavijestiti Komisiju ako donesu odredbe o zaštiti potrošača koje su strože od odredaba predviđenih u članku 5. stavcima 1. do 3. i članku 7. stavku 1. Direktive 1999/44.

( 5 ) Iz odluke o upućivanju zahtjeva proizlazi da vlasnik vozila nije primio cijeli iznos cijene jer je Autokuća Bietheres zadržala iznos od 800 eura za popravke na vozilu kako bi ga stavila na prodaju.

( 6 ) Vidjeti „Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law, Draft Common Frame of Reference (DCFR)”, dokument koji su na Komisijin zahtjev izradile Studijska skupina za europski građanski zakonik i Skupina za pravnu stečevinu, 2009., knjiga II, poglavlje 6., pod naslovom „Representation”.

( 7 ) Vidjeti, međutim, Komisijin prijedlog uredbe Europskog parlamenta i Vijeća od 11. listopada 2011. o europskom zajedničkom pravu u vezi s kupoprodajom (COM (2011) 635 final) koji u pogledu prekograničnih ugovora predviđa „samostalna i ujednačena pravila ugovornog prava koja sadržavaju odredbe za zaštitu potrošača, europsko zajedničko pravo u vezi s kupoprodajom koje će se smatrati sekundarnim uređenjem ugovornog prava u nacionalnom pravu svake države članice” (t. 1., str. 4. prijedloga), pod uvjetom da stranke ugovore njegovu primjenu.

( 8 ) Vidjeti osobito članak 2. Direktive Vijeća 85/577/EEZ od 20. prosinca 1985. za zaštitu potrošača u pogledu ugovora sklopljenih izvan poslovnih prostorija (SL L 372, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 3.) (stavljena izvan snage Direktivom 2011/83) i članak 2. stavak 1. točku (e) Direktive 2008/122/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 14. siječnja 2009. o zaštiti potrošača u odnosu na određene aspekte ugovora o pravu na vremenski ograničenu uporabu nekretnine, o dugoročnim proizvodima za odmor, preprodaji i razmjeni (SL L 33, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 59., str. 3.). Vidjeti također članak 2. točku 2. Komisijina prijedloga Direktive 2011/83 od 8. listopada 2008. koji se spominje gore (bilješka 4. ovog mišljenja).

( 9 ) Vidjeti „Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law, Draft Common Frame of Reference (DCFR)”, op. cit., knjiga II., poglavlje 6., bilješka I.1 točke II.-6:106, pod naslovom „Representative acting in own name”.

( 10 ) Ibidem, točka II.6:105, pod naslovom „When representative’s act affects principal’s legal position”.

( 11 ) Vidjeti bilješku 5. ovog mišljenja.

( 12 ) To jest na užu definiciju od one koja je upotrijebljena u aktima Unije navedenima u bilješci 8. ovog mišljenja.

( 13 ) Presuda Innoventif (C‑453/04, EU:C:2006:361, t. 29.) i rješenje Koval’ský (C‑302/06, EU:C:2007:64, t. 17. i navedena sudska praksa).

( 14 ) Vidjeti osobito presude Seattle Genetics (C‑471/14, EU:C:2015:659, t. 23.) i Axa Belgium (C‑494/14, EU:C:2015:692, t. 21. i navedenu sudsku praksu).

( 15 ) Vidjeti osobito članak 3. točku (h) Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 27. listopada 2004. o suradnji između nacionalnih tijela odgovornih za provedbu zakona o zaštiti potrošača (SL L 364, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 45.).

( 16 ) Nasuprot tomu, definicija „potrošača” iz članka 1. stavka 2. točke (a) Direktive 1999/44 može se pronaći i u drugim aktima Unije. Vidjeti osobito članak 2. točku (b) Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima

(SL L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.) i članak 2. točku 2. Direktive 97/7/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. svibnja 1997. o zaštiti potrošača s obzirom na sklapanje ugovora na daljinu (SL L 144, str. 19.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 30.). Navedena direktiva stavljena je izvan snage Direktivom 2011/83.

( 17 ) Sud je slično ocijenio da je pojam potrošača u smislu članka 2. točke (b) Direktive 93/13 „objektivan” i da ga „treba promatrati s obzirom na njegovu funkciju, odnosno ocijeniti pripada li sporni ugovorni odnos među djelovanja izvan okvira obrta, poduzeća i profesije” (rješenje Tarcău, C‑74/15, EU:C:2015:772, t. 27.). Vidjeti također presudu Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, t. 21.) i mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Cruza Villalóna u predmetu Costea (C‑110/14, EU:C:2015:271, t. 28.). Vidjeti, u pogledu pojma potrošača u smislu članka 13. Konvencije o [sudskoj] nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potpisane u Bruxellesu 27. rujna 1968. (SL 1972., L 299, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3.), presudu Benincasa (C‑269/95, EU:C:1997:337, t. 16.) u kojoj je Sud istaknuo „položaj te osobe u konkretnom ugovoru u odnosu na narav i cilj tog ugovora”.

( 18 ) Vidjeti također Zelenu knjigu o reviziji pravne stečevine Zajednice u području zaštite potrošača (COM(2006) 744 final, t. 4.2.).

( 19 ) Nasuprot tomu, o mogućnosti uključivanja odredbi o odgovornosti proizvođača prema potrošaču se doista raspravljalo. Vidjeti osobito Zelenu knjigu o jamstvima za robu široke potrošnje i uslugama nakon prodaje (COM (93) 509 final); Rezoluciju Europskog parlamenta od 6. svibnja 1994. o Komisijinoj Zelenoj knjizi o jamstvima za robu široke potrošnje i uslugama nakon prodaje (SL C 205, str. 562.); mišljenje Gospodarskog i socijalnog odbora od 27. Studenoga 1996. o prijedlogu direktive (t. 1.4. i 2.5., SL 1997., C 66, str. 5.); Zakonodavnu rezoluciju Europskog parlamenta od 10. ožujka 1998. o prijedlogu direktive (amandmani 4., 5. i 25., SL C 104, str. 30.) i Komisijin izmijenjeni prijedlog (COM (1998) 217 final, t. 5).

( 20 ) Vidjeti bilješku 8. ovog mišljenja.

( 21 ) Vidjeti također uvodnu izjavu 9. Direktive 1999/44 koja pojašnjava da ta direktiva „ne utječe na načelo slobode sklapanja ugovora između trgovca, proizvođača, prethodnog prodavača ili bilo kojeg drugog posrednika”. Isto tako, u vezi s međunarodnim privatnim pravom, članak 1. stavak 2. točka (g) Uredbe (EZ) br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) (SL L 177, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 109.) određuje da se ta uredba ne odnosi na „pitanja u vezi s mogućnosti zastupnika da poveže osobu za čiji račun postupa […]”.

( 22 ) Te dvije situacije zajedno se navode u „Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law, Draft Common Frame of Reference (DCFR)”, op. cit., knjiga II., poglavlje 6., t. II.-6:106: „When the representative, despite having authority, does an act in the representative’s own name or otherwise in such a way as not to indicate to the third party an intention to affect the legal position of a principal, the act affects the legal position of the representative in relation to the third party as if done by the representative in a personal capacity.” Vidjeti također članak 13. stavak 1. Konvencije o zastupanju u međunarodnoj prodaji robe, potpisane u Ženevi 17. veljače 1983., prema kojem radnje obvezuju samo posrednika i treću osobu ako „(a) treća osoba nije znala ili nije mogla znati svojstvo posrednika ili (b) iz konkretnih okolnosti, na primjer upućivanjem na ugovor o komisiji, proizlazi da je posrednik želio obvezati isključivo samog sebe”.

( 23 ) Vidjeti točku 32. ovog mišljenja.

( 24 ) Moglo bi se postaviti pitanje podrazumijeva li izraz „u okviru svoje poslovne ili profesionalne djelatnosti” da poslovni subjekt općenito mora prodavati robu široke potrošnje točno određene vrste koja je predmet prodaje o kojoj je riječ. Mislim da bi takvo tumačenje išlo predaleko. To, međutim, ne isključuje mogućnost da bi ta okolnost mogla biti značajna prilikom ocjenjivanja je li posrednik nastupajući prema potrošaču odavao dojam da djeluje u svojstvu prodavatelja. Vidjeti točku 86. ovog mišljenja.

( 25 ) Izraz „prema ugovoru” u biti se nije navodio ni u prvom Komisijinu prijedlogu (Prijedlog direktive Europskog parlamenta i Vijeća o prodaji robe široke potrošnje i o jamstvima za takvu robu, COM(95) 520 final) od 23. kolovoza 1996., ni u izmijenjenom prijedlogu (Izmijenjeni prijedlog direktive Europskog parlamenta i Vijeća o prodaji robe široke potrošnje i o jamstvima za takvu robu, COM(98) 217 final) od 1. travnja 1998. Izraz je bez objašnjenja dodan u članak 1. stavak 2. točku (c) u Zajedničkom stajalištu Vijeća (EZ) br. 51/98 od 24. rujna 1998. za Direktivu 1999/44 (SL C 333, str. 46.) i koje je Europski parlament prihvatio Odlukom od 17. prosinca 1998. o zajedničkom stajalištu Vijeća (SL 1999., C 98, str. 226.).

( 26 ) Vidjeti presude Content Services (C‑49/11, EU:C:2012:419, t. 32.).

( 27 ) Vidjeti također Reich, N., Micklitz, H. W., Rott, P., i Tonner, K., European Consumer Law, 2. izd., Intersentia, str. 173., kao i Bianca, M., i Grundmann, S. (ur.), EU Sales Directive, Commentary, Intersentia, str. 114.

( 28 ) U obrazloženju prijedloga direktive Komisija je pojasnila da Direktiva 1999/44 ne obuhvaća opća pravila država članica koja se primjenjuju na ugovore o kupoprodaji, poput onih o sklapanju ugovora, manama volje itd. Usto, Komisija je naglasila da prijedlog treba obuhvatiti samo strogo ograničeni dio pitanja koja se javljaju u vezi s prodajom robe široke potrošnje. Vidjeti prijedlog direktive Europskog parlamenta i Vijeća o prodaji robe široke potrošnje i o jamstvima za takvu robu (COM(95) 520 final), stavak II. točku (d) i stavak III. unutar članka 7. (sadašnji članak 8. Direktive 1999/44).

( 29 ) Vidjeti, primjerice, uvodnu izjavu 5. Direktive 1999/44. U svojem mišljenju od 27. studenoga 1996. o Komisijinu prijedlogu Direktive 1999/44, t. 2.1., Gospodarski i socijalni odbor istaknuo je cilj da se u slučaju kupnje proizvoda s nedostatkom u drugoj državi članici potrošaču jamči zaštita poput one koju bi imao u državi u kojoj živi.

( 30 ) Nasuprot tomu, ne slažem se u potpunosti s mišljenjem austrijske vlade prema kojem u skladu s tekstom članka 1. stavka 2. točke (c) ne mora automatski doći do prijenosa vlasništva. Prema mojem mišljenju, izraz „prodaje” podrazumijeva prijenos vlasništva na potrošača. To ne znači da je, kako to austrijska vlada tvrdi, ugovor o kupoprodaji s pridržajem prava vlasništva isključen, nego samo to da se ugovor odnosi na prijenos vlasništva na stvari na potrošača.

( 31 ) Vidjeti točku 32. ovog mišljenja.

( 32 ) Iako je točno da u slučaju nedostatka na stvari poslovni subjekt koji nije vlasnik načelno bez vlasnikove suglasnosti nije u mogućnosti organizirati popravak ili zamjenu stvari u skladu s člankom 3. stavcima 2. i 3. Direktive 1999/44, članak 3. stavak 5. te direktive izričito daje pravo potrošaču da zahtijeva sniženje cijene ili raskid ugovora ako trgovac nije osigurao rješenje u razumnom roku, što takav poslovni subjekt sigurno može ispuniti.

( 33 ) Vidjeti članak 2. stavak 1. i članak 3. Direktive 1999/44/EU.

( 34 ) Direktiva 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća (SL L 149, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101.). Kao primjer bitne informacije, u članku 7. stavku 4. Direktive 2005/29 navodi se „geografska adresa i identitet trgovca, npr. njegovo zaštićeno ime i, ako je primjereno, geografska adresa i identitet trgovca u čije ime djeluje”.

( 35 ) Vidjeti analogijom presudu Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32, t. 50. i 51.) koja se odnosi na pitanje kvalifikacije ugovora kao „ugovor[a] koji sklapa osoba u svrhu za koju se može smatrati da je izvan njezin[a] poslovanja ili zanimanja” u smislu članka 13. Konvencije o [sudskoj] nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potpisane u Bruxellesu 27. rujna 1968. Predmet se odnosio na obrnutu situaciju u kojoj se potrošač predstavljao kao da djeluje u svojstvu poslovnog subjekta. Sud je presudio da, ako se na temelju objektivnih okolnosti predmeta ne može u dovoljnoj mjeri utvrditi da je transakcija koja je dovela do sklapanja ugovora s dvostrukom svrhom imala nezanemariv poslovni cilj, nacionalni sud mora „provjeriti […] je li točno to da druga ugovorna stranka opravdano nije mogla znati za neposlovnu svrhu transakcije kada je navodni potrošač zapravo vlastitim ponašanjem prema budućem suugovaratelju odavao dojam kao da djeluje u poslovne svrhe”. Vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika F. G. Jacobsa u predmetu Gruber (C‑464/01, EU:C:2004:529, t. 51.).

( 36 ) Vidjeti u pogledu Direktive 1999/44 presudu Faber (C‑497/13, EU:C:2015:357, t. 42.) i u pogledu Direktive 93/13 presude Bucura (C‑348/14, EU:C:2015:447, t. 52.), Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, t. 18. i navedenu sudsku praksu), BBVA (C‑8/14, EU:C:2015:731, t. 17. i navedenu sudsku praksu) kao i Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, t. 48. i navedenu sudsku praksu) i rješenje Tarcău (C‑74/15, EU:C:2015:772, t. 24.).

( 37 ) Vidjeti u sličnom smislu mišljenje nezavisne odvjetnice E. Sharpston u predmetu Faber (C‑497/13, EU:C:2014:2403, t. 66.) u pogledu usklađenosti isporučene robe s ugovorom.

( 38 ) Vidjeti također članak 7. Komisijina prijedloga direktive od 8. listopada 2008., navedenog u bilješci 4. ovog mišljenja. Člankom 7. stavkom 1. tog prijedloga Komisija je predložila da se posrednika obveže da prije sklapanja ugovora obavijesti potrošača o tome da djeluje u ime i za račun drugog potrošača te da se sklopljeni ugovor neće smatrati ugovorom između potrošača i poslovnog subjekta, nego ugovorom između dvaju potrošača koji zbog toga nije obuhvaćen područjem primjene te direktive. Usto, prema članku 7. stavku 2., ako posrednik ne bi poštovao tu obvezu obavješćivanja, smatralo bi se da je ugovor sklopio u svoje ime. Međutim, članak 7. prijedloga nije prihvaćen. Vidjeti osobito opći pristup Vijeća od 24. siječnja 2011. (2008/196 (COD)) i amandmane Europskog parlamenta od 24. ožujka 2011. u vezi s Komisijinim prijedlogom (SL 2012., C 247E, str. 55.).

( 39 ) Vidjeti u tom smislu, u pogledu pojma potrošač, presude Faber (C‑497/13, EU:C:2015:357, t. 38.‑48.) i Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, t. 22. i 23.) kao i rješenje Tarcău (C‑74/15, EU:C:2015:772, t. 28.).

( 40 ) Vidjeti točku 50. ovog mišljenja.

( 41 ) Vidjeti presudu Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, t. 56. i navedenu sudsku praksu).

( 42 ) Vidjeti presudu Bucura (C‑348/14, EU:C:2015:447, t. 56.).

( 43 ) Vidjeti u sličnom smislu presudu Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32, t. 50. i 51.) koja se odnosi na pitanje kvalifikacije ugovora kao „ugovor[a] koji sklapa osoba u svrhu za koju se može smatrati da je izvan njezin[a] poslovanja ili zanimanja” u smislu članka 13. Konvencije o [sudskoj] nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potpisane u Bruxellesu 27. rujna 1968.

( 44 ) Vidjeti točku 12. ovog mišljenja.

( 45 ) Njemačka vlada tvrdi da to što poslovni subjekt od vlasnika prima naknadu za svoje sudjelovanje može biti indicija o tome da ne prodaje u svoje ime, nego u ime vlasnika, ako potrošač zna za tu naknadu. Iako se slažem s tim mišljenjem, nisam siguran da bi se taj slučaj doista mogao i dogoditi s obzirom na to da potrošač rijetko zna za ugovorni odnos između prodavatelja i posrednika.