Sama okolnost da članci 78. do 80. Uredbe br. 966/2012 o financijskim pravilima koja se primjenjuju na opći proračun Unije ne sadržavaju detaljna pravila koja se posebno odnose na postupak u vezi s naplatom potraživanja od europskih zastupnika, već da se oni odnose na utvrđivanje iznosa potraživanja Unije i na odobravanje povrata, ne može dovesti do primjene Odluke Predsjedništva Europskog parlamenta o provedbenim mjerama Statuta zastupnika Europskog parlamenta, uključujući postupak povrata predviđen u njezinu članku 68., povređujući pritom njihov materijalni doseg.

To tumačenje primjenjuje se i na članak 81. Uredbe br. 966/2012 o financijskim pravilima koja se primjenjuju na opći proračun Unije i članak 93. Delegirane uredbe br. 1268/2012 o pravilima za primjenu Uredbe br. 966/2012, s obzirom na to da te odredbe u biti odgovaraju članku 73.a Uredbe br. 1605/2002 i članku 85.b Uredbe br. 2342/2002.

Kada je riječ o povratu potraživanja koja imaju institucije Unije, iako je točno da ni članak 81. Uredbe br. 966/2012 o financijskim pravilima koja se primjenjuju na opći proračun Unije ni članak 93. Delegirane uredbe br. 1268/2012 o pravilima za primjenu Uredbe br. 966/2012 ne utvrđuju da rok u kojem se obavijest o terećenju – akt kojim se dužnik obavještava o utvrđenju takvog potraživanja – mora dostaviti dužniku počinje teći od datuma nastanka činjenice iz koje proizlazi predmetno potraživanje, potreba za pravnom sigurnošću ipak nalaže da institucije Unije svoje ovlasti izvršavaju u razumnom roku. Razumnost roka mora se ocijeniti s obzirom na sve okolnosti svojstvene svakom pojedinom slučaju, a posebice s obzirom na značaj spora za dotičnu osobu, složenost predmeta i različite postupovne stadije koje je institucija Unije provela kao i ponašanje stranaka tijekom postupka. Naime, razumnost roka ne može se ispitati upućivanjem na točno određenu gornju granicu, utvrđenu na apstraktan način.

U tom pogledu, s obzirom na činjenicu da je cilj članka 81. Uredbe br. 966/2012 vremensko ograničavanje mogućnosti naplate Unijinih potraživanja od trećih osoba kako bi se udovoljilo načelu dobrog financijskog upravljanja i da se njime u tu svrhu utvrđuje rok od pet godina, rok u kojem institucija Unije dostavlja obavijest o terećenju dužniku mora se u načelu smatrati nerazumnim kada se ta dostava odvija izvan razdoblja od pet godina od trenutka od kojega je institucija u redovnim okolnostima mogla istaknuti svoju tražbinu. S obzirom na članak 78. stavke 1. i 2. Uredbe br. 966/2012 kao i članke 81. i 82. Delegirane uredbe br. 1268/2012, institucija Unije u redovnim okolnostima može istaknuti svoje potraživanje od dana kada raspolaže popratnom dokumentacijom koja joj omogućuje da određeno potraživanje identificira kao nesporno, u fiksnom iznosu i dospjelo ili je takvom popratnom dokumentacijom mogla raspolagati da je postupila s dužnom pažnjom.

Međutim, to što je od dana od kojeg je institucija u redovnim okolnostima mogla istaknuti svoje potraživanje do dana dostave obavijesti o terećenju proteklo više od pet godina ne može automatski dovesti do povrede načela razumnog roka. Naime, valja također provjeriti može li se to razdoblje opravdati posebnim okolnostima slučaja. Isto tako, dostava takve obavijesti o terećenju u roku koji je kraći od navedenog roka od pet godina u predmetu prosječne složenosti, koji je od velikog značaja za dužnika ili u kojem institucija Unije nije postupala s pažnjom – osobito kada je riječ o dobivanju popratne dokumentacije koja bi joj omogućila da potraživanje identificira kao nesporno, u fiksnom iznosu i dospjelo – mogla bi ne ispunjavati zahtjeve načela razumnog roka. U takvom bi slučaju dužnik trebao biti dužan dokazati nerazumnost takvog roka koji je kraći od pet godina.

(t. 89., 96., 99.‑104., 106.)