ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
51

Iz toga slijedi da se člankom 2. točkom (c) Direktive 93/13 iz njezina područja primjene ne isključuju ni tijela koja obavljaju djelatnost od općeg interesa ni ona koja imaju status javnopravnih tijela (vidjeti analogijom presudu od 3. listopada 2013., Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs, C‑59/12, EU:C:2013:634, t. 32.). Usto, kao što je to navela nezavisna odvjetnica u točki 57. svojeg mišljenja, s obzirom na to da se javne usluge i djelatnosti od općeg interesa često obavljaju na neprofitnoj osnovi, činjenica da je organizacija profitne ili neprofitne naravi nebitna je za definiciju „prodavatelja (robe) ili pružatelja (usluge)” u smislu te odredbe.
–

za Global Action in the Interest of Animals (GAIA) VZW, A. Godfroid i Y. Bayens, advocaten,
40

Međutim, iz točke 23. svake od pobijanih presuda proizlazi da je Opći sud, kao što je to učinilo i žalbeno vijeće, u svrhu ocjene ugleda navedenog žiga pogrešno uzeo u obzir dokumente podnesene nakon isteka roka određenog za podnošenje dokaza o stvarnoj uporabi ranijeg žiga, to jest priloge 1. do 21. očitovanjima društva Kenzo. Prema žaliteljevu mišljenju, ni Uredba br. 207/2009 ni Provedbena uredba ne propisuju da se dokumentima podnesenima radi dokazivanja stvarne uporabe, a koji su podneseni nakon isteka roka određenog za dokazivanje ranijih prava, može dokazati ugled ranijeg žiga.
56

Konkretno, kad je riječ o gubitku prava na prijelaznu mirovinu, valja istaknuti da, iako iz članka 16. Zakona o prijelaznim mirovinama proizlazi da pravo na to davanje prestaje na dan koji prethodi danu kada se stječe pravo na starosnu mirovinu, spis koji je podnesen Sudu međutim ne sadržava nikakav element koji omogućava da se isključi to da je riječ o prijevremenoj starosnoj mirovini u smislu članka 1. točke (x) Uredbe br. 883/2004 s obzirom na to da će se prijelazna mirovina i dalje isplaćivati jednom kada se navrši uobičajena dob za stjecanje prava na starosnu mirovinu ili s obzirom na to da će prijelazna mirovina biti zamijenjena drugim davanjem za slučaj starosti.
25

Uvodno treba utvrditi da se odlukom kojom se upućuje zahtjev ne precizira razdoblje financiranja s kojim bi trebalo povezati potraživanje koje Eurocom ima prema Regiji Lombardiji. Slijedom toga, Sud je Republici Italiji i Komisiji uputio pitanje u tom pogledu kako bi odredio ulazi li razdoblje o kojem je riječ u glavnom postupku u područje primjene Uredbe br. 1083/2006 ili ono Uredbe br. 1303/2013. Naime, kao što to proizlazi iz članka 32. stavka 1. Uredbe br. 1083/2006, ona se primjenjuje na operativne programe koji obuhvaćaju razdoblje od 2007. do 2013., dok se Uredba br. 1303/2013, sukladno svojem članku 26. stavku 1., odnosi na razdoblje od 2014. do 2020.
62

Imajući u vidu sva navedena razmatranja, na prvo do trećeg pitanja valja odgovoriti da članak 7. stavak 1. Uredbe br. 139/2004 treba tumačiti na način da je koncentracija provedena samo operacijom koja, u cijelosti ili djelomično, činjenično ili pravno, doprinosi promjeni kontrole nad ciljnim poduzetnikom. Za otkazivanje ugovora o suradnji u okolnostima kao što su one iz glavnog postupka, koje je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev, ne može se smatrati da dovodi do provedbe koncentracije, i to neovisno o pitanju je li to otkazivanje proizvelo učinke na tržište.
13

Članak 14.c UStG‑a, naslovljen „Pogrešno ili neopravdano navođenje poreza”, predviđa: „1. Ako je poduzetnik u računu za isporuku ili drugu uslugu naveo zasebno iznos poreza veći od onog koji se duguje na temelju ovoga Zakona (pogrešno navođenje poreza), on je također odgovoran za višak iznosa. Ako ispravlja iznos poreza u odnosu na primatelja isporuke, po analogiji se primjenjuje članak 17. stavak 1. […] 2. Svaka osoba koja na računu zasebno navede iznos poreza iako za to nije ovlaštena (neopravdano navođenje poreza), odgovara za navedeni iznos. Isto vrijedi i kada osoba izradi izvod iz računa kao što bi to učinio poduzetnik koji pruža uslugu i zasebno navede iznos poreza iako nije poduzetnik ili ne obavlja isporuku ili drugu uslugu. Iznos dugovanog poreza na temelju prve i druge rečenice može se ispraviti u mjeri u kojoj to ne utječe na porezne prihode. Usklađenje ne utječe na porezne prihode kada primatelj računa ne odbije pretporez ili se odbijeni pretporez vrati poreznom tijelu. Usklađenje dugovanog iznosa poreza mora se zasebno i pisanim putem zatražiti od poreznih tijela te, nakon odobrenja tog tijela, izvršiti u okviru analogne primjene članka 17. stavka 1., za porezno razdoblje u kojem su ispunjene pretpostavke iz četvrte rečenice.”
2

Ti su zahtjevi podneseni u okviru sporova između, s jedne strane, Confederazione Generale Italiana dei Trasporti e della Logistica (Confetra), Federazione Nazionale delle Imprese di Spedizioni Internazionali – Fedespedi, Associazione Nazionale Imprese Trasporti Automobilistici, Associazione non Riconosciuta Alsea, Associazione Fedit, Fercam SpA, Tnt Global Express SpA i Carioni Spedizioni Internazionali Srl (C‑259/16) te Associazione Italiana dei Corrieri Aerei Internazionali (AICAI), DHL Express (Italy) Srl, Federal Express Europe Inc. i United Parcel Service Italia Ups Srl (C‑260/16), udruženja poduzeća i poduzeća koja djeluju u sektoru prijevoza tereta, cestovnog prijevoza ili ekspresnih usluga, i, s druge strane, Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (Regulatorna agencije za komunikacije, Italija) (u daljnjem tekstu: AGCOM) i Ministero dello Sviluppo Economico (Ministarstvo gospodarskog razvoja, Italija), u vezi sa zakonitosti regulatornih akata donesenih u svrhu prenošenja Direktive 97/67.
61

Osim toga, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 46. do 48. svojeg mišljenja, doseg prava na djelotvoran pravni lijek iz članka 27. stavka 1. Uredbe Dublin III mogao bi biti ograničen s obzirom na to da se odluka o transferu koja je donesena i priopćena predmetnoj osobi prije nego što je zamoljena država odgovorila na zahtjev za prihvat ili ponovni prihvat temelji samo na dokazima i indicijama koje je prikupila država članica moliteljica, a ne na onima pristiglima iz zamoljene države članice, kao što je datum njezina odgovora na zahtjev za prihvat ili ponovni prihvat ili sadržaj razloga koji su doveli do njezina prihvaćanja tog zahtjeva, kada je njezin odgovor izričit.
33

U tim je okolnostima Högsta domstolen (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. (a) Primjenjuje li se Direktiva [2002/92] na djelatnost posrednika u osiguranju koji nije imao nikakvu namjeru zaključiti stvarni ugovor o osiguranju? Je li važno to da takva namjera nije postojala prije poduzimanja te djelatnosti ili da je do njezina izostanka došlo tek naknadno? (b) U situaciji predviđenoj u pitanju 1. točki (a), je li važno to da je posrednik u osiguranju usporedno s fiktivnom djelatnošću također obavljao stvarnu djelatnost posredovanja u osiguranju? (c) Također u situaciji predviđenoj u prvom pitanju, točki (a), je li od značaja to da se ta djelatnost potrošaču, prima facie, doimala kao pripremne radnje za zaključivanje ugovora o osiguranju? Je li potrošačevo mišljenje o tome predstavlja li djelatnost o kojoj je riječ posredovanje u osiguranju, bez obzira na to je li ono osnovano, od ikakve važnosti? 2. (a) Primjenjuje li se Direktiva [2002/92] na financijski ili drugi savjet koji je dan u okviru posredovanja u osiguranju, ali koji se sam po sebi ne odnosi na potpisivanje ili produljenje ugovora o osiguranju? Konkretno, što se s tim u vezi primjenjuje u pogledu savjeta u vezi s ulaganjem kapitala u okviru kapitalnog životnog osiguranja? (b) Primjenjuju li se na savjet poput onog navedenog u drugom pitanju, točki (a), kada po definiciji predstavlja investicijsko savjetovanje u smislu Direktive [2004/39], uz odredbe Direktive [2002/92] također odredbe Direktive 2004/39 ili samo one Direktive 2004/39? Ako se na takav savjet također primjenjuje Direktiva [2004/39], ima li jedan sustav pravila prednost pred drugim?”
23

Bundesverwaltungsgericht (Savezni upravni sud) dijeli mišljenje Oberverwaltungsgerichta (Visoki upravni sud) da se sâm Wirtschaftsakademie ne može smatrati odgovornim za obradu podataka u smislu članka 3. stavka 7. BDSG‑a odnosno članka 2. točke (d) Direktive 95/46. Prvonavedeni sud smatra, međutim, da taj pojam treba u načelu široko tumačiti, u interesu učinkovite zaštite prava na privatnost, kao što je to Sud prihvatio u novijoj sudskoj praksi u tom području. S druge strane, on dvoji o ULD‑ovim ovlastima, konkretno u odnosu na Facebook Germany, s obzirom na to da je za prikupljanje i obradu osobnih podataka na razini Unije unutar Facebook grupe odgovoran Facebook Ireland. Naposljetku, nije siguran na koji način ocjene zakonitosti obrade predmetnih osobnih podataka što ih je donijelo nadzorno tijelo odgovorno za Facebook Ireland utječu na izvršavanje ULD‑ovih ovlasti za posredovanje.
9

R. A. Coman, rumunjski i američki državljanin, te R. C. Hamilton, američki državljanin, upoznali su se u New Yorku (Sjedinjene Američke Države) u lipnju 2002. te su ondje zajedno živjeli od svibnja 2005. do svibnja 2009. R. A. Coman zatim se preselio u Bruxelles (Belgija) kako bi radio za Europski parlament kao asistent zastupnika, dok je R. C. Hamilton ostao živjeti u New Yorku. Vjenčali su se u Bruxellesu 5. studenoga 2010.
55

U ovom slučaju španjolska vlada ističe razliku koja obilježava kontekst u kojem dolazi do plaćanja naknade kao što je ona iz članka 49. stavka 1. točke (c) Zakona o radu, prilikom isteka ugovora o radu na određeno vrijeme kao što je ugovor o zamjeni na određeno vrijeme, u odnosu na onaj u kojem dolazi do plaćanja više naknade predviđene u slučaju otkaza zbog jednog od razloga iz članka 52. tog zakona, kao što su ekonomski, tehnički razlozi ili razlozi koji se odnose na organizaciju ili proizvodnju kod poslodavca, ako je broj ukinutih radnih mjesta manji od onoga koji je potreban da bi se prestanak ugovorâ o radu smatrao „kolektivnim otkazivanjem”. Navedena vlada u biti naglašava da – iako je španjolski zakonodavac uveo prvu naknadu radi sprečavanja pretjerane primjene privremenog zapošljavanja i radi jačanja stabilnosti zaposlenja – do njezina plaćanja dolazi prilikom događaja koji je radnik u trenutku sklapanja ugovora o radu na određeno vrijeme mogao predvidjeti. Stoga svrha te naknade, za razliku od druge, nije nadoknaditi iznevjerena legitimna očekivanja da će se radni odnos nastaviti, kao posljedica njegova otkaza zbog jednog od razloga iz tog članka 52. Tom bi se razlikom moglo objasniti to što visina naknade koja se dodjeljuje radniku prilikom prestanka njegova ugovora o radu nije istovrijedna u jednom i u drugom slučaju.
39

S tim u vezi valja podsjetiti na to da je, u skladu s člankom 1. točkom (a) Okvirnog sporazuma, jedna od njegovih svrha poboljšati kvalitetu rada na određeno vrijeme osiguranjem primjene načela nediskriminacije. Isto tako, u trećem stavku preambule Okvirnog sporazuma pojašnjeno je da on „prikazuje pripremljenost socijalnih partnera da uspostave opći okvir za osiguranje jednakog postupanja s radnicima zaposlenima na određeno vrijeme, kako bi ih se zaštitilo od diskriminacije”. Uvodna izjava 14. Direktive 1999/70 u tom smislu upućuje na to da je cilj Okvirnog sporazuma, među ostalim, poboljšanje kvalitete rada na određeno vrijeme određivanjem minimalnih zahtjeva za osiguranje primjene načela nediskriminacije (presude od 22. prosinca 2010., Gavieiro Gavieiro i Iglesias Torres, C‑444/09 i C‑456/09, EU:C:2010:819, t. 47.; od 12. prosinca 2013., Carratù,C‑361/12, EU:C:2013:830, t. 40. i od 13. ožujka 2014., Nierodzik,C‑38/13, EU:C:2014:152, t. 22.).
15

US District Court for the Southern District of Florida in Fort Lauderdale (Okružni sud Sjedinjenih Američkih Država za južni okrug države Floride u Fort Lauderdaleu) izdao je za njega 26. kolovoza 2010. uhidbeni nalog kao i optužnicu porote. R. Pisciotti bio je optužen da je pripadao radnoj skupini sastavljenoj od trgovačkih zastupnika društava za proizvodnju cijevi u pomorskoj uporabi koji su narušavali tržišno natjecanje međusobnom podjelom tržišta za prodaju tih cijevi, u državi Floridi (SAD) i drugdje, od 1999. do kraja 2006.
30

Svojim prvim i drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita, s jedne strane, treba li članak 184. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da se obveza ispravljanja neosnovanih odbitaka PDV‑a, propisana tim člankom, primjenjuje i na slučajeve u kojima se prethodno provedeni odbitak nije mogao zakonito provesti zato što je transakcija koja je do toga dovela bila izuzeta od PDV‑a i, s druge strane, treba li članke 187. do 189. Direktive o PDV‑u tumačiti na način da je mehanizam ispravka neosnovanih odbitaka PDV‑a, predviđen tim člancima, primjenjiv na takve slučajeve, uključujući konkretno situaciju poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj je prethodno provedeni odbitak PDV‑a bio neosnovan jer se radilo o transakciji isporuke zemljištâ izuzetoj od PDV‑a.
15

Taj je sud razmotrio, među ostalim, upute putnicima objavljene na internetskoj stranici društva Finnair, koje su sadržavale različite navode o postupku prijave štete i podnošenju pisane pritužbe u užem smislu. Taj je sud utvrdio da se prijava štete mogla izvršiti telefonskim putem, dok se pisana pritužba morala podnijeti u roku od sedam dana od primitka prtljage u obliku posebnog obrasca. Helsingin hovioijeus (Žalbeni sud u Helsinkiju) smatrao je da upute na internetskoj stranici društva Finnair „nisu dovoljno jasne i nedvosmislene za putnika kao potrošača”. Prema mišljenju tog suda, budući da u uputama nije bila navedena svrha prijave štete, putnik kao potrošač opravdano je mogao vjerovati da će i pritužba koju izrazi telefonskim putem i koju registrira zaposlenik društva također udovoljavati zahtjevima formalne pisane pritužbe. U ovom slučaju K. Mäkelä-Dermedesiotis detaljno je društvu Finnair opisala gubitak do kojega je došlo te je u pisanoj potvrdi podnošenja prijave štete koju je izdalo to društvo stajalo da je u realnom vremenu učinjen transkript njezine pritužbe u informacijskom sustavu društva Finnair. Nadalje, to je društvo zaprimilo predmetnu prijavu štete, ali nije obavijestilo K. Mäkelä-Dermedesiotis da je smatralo da to nije dovoljno za kasniju mogućnost podnošenja tužbe radi utvrđenja odgovornosti tog zračnog prijevoznika te joj nije pojasnilo da je u tu svrhu potrebno podnijeti i pisanu pritužbu.
47

Naime, iako je, kao što to navodi Komisija, taj dokument bio objavljen na internetskoj stranici njezina GU‑a za mobilnost i promet, on nije bio objavljen u Službenom listu Europske unije. Nadalje, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 82. do 84. svojeg mišljenja, u članku 2. stavku 2. Poslovnika Odbora za cestovni prijevoz navedeno je da se u dnevnom redu svakog sastanka pravi razlika između, s jedne strane, predloženih mjera u pogledu kojih se od tog odbora traži mišljenje, u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom, i, s druge strane, ostalih pitanja postavljenih tom odboru radi dobivanja informacija ili razmjene stajališta. Međutim, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da se tumačenje pojma „kabotaža”, kako je naveden u navedenom dokumentu, stvarno nalazi na dnevnom redu sastanka Odbora za cestovni prijevoz 25. listopada 2010., ali ta točka nije stavljena na glasanje. Posljedično tomu, ne može se smatrati da je to tumačenje rezultat dogovora predstavnika država članica. U svakom slučaju, Komisija je sama u svojim pisanim očitovanjima i na raspravi priznala da taj dokument nema pravno obvezujući karakter.
61

Dakako, s obzirom na to da je, kao što su to istaknule nizozemska vlada i Komisija, nespojivo s ciljem članka 10. stavka 3. točke (a) Direktive 2003/86 to da se izbjeglica koji je imao status maloljetnika bez pratnje u trenutku kad je podnio svoj zahtjev, ali koji je postao punoljetan za vrijeme trajanja postupka, može osloniti na prava iz te odredbe bez ikakvog vremenskog ograničenja kako bi ishodio spajanje obitelji, njegov zahtjev za spajanje mora biti podnesen u razumnom roku. Kako bi se odredio takav razuman rok, rješenje zakonodavca Unije u sličnom kontekstu članka 12. stavka 1. trećeg podstavka te direktive ima indikativnu vrijednost, tako da treba smatrati da zahtjev za spajanje obitelji upućen na temelju članka 10. stavka 3. točke (a) navedene direktive mora, u načelu, u takvoj situaciji biti podnesen u roku od tri mjeseca od dana kad je dotičnom maloljetniku priznat status izbjeglice.
32

F. Vomero je tu odluku osporavao pred Asylum and Immigration Tribunalom (Sud za azil i imigraciju, Ujedinjena Kraljevina). Protiv odluke koju je taj sud donio podnesena je žalba Courtu of Appeal (England & Wales) (Žalbeni sud Engleske i Walesa, Ujedinjena Kraljevina), povodom čije je presude donesene 14. rujna 2012. trenutačno u tijeku žalbeni postupak pred Supreme court of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine). Postupak se u predmetu dvaput prekidao dok se čekalo da se odluči o drugim predmetima, osobito o onima u kojima su podneseni zahtjevi za prethodnu odluku povodom kojih su donesene presude od 16. siječnja 2014., Onuekwere (C‑378/12, EU:C:2014:13) i od 16. siječnja 2014., G. (C 400/12, EU:C:2014:9).
31

Kao prvo, sud koji je uputio zahtjev ističe da je, u skladu s izričitom voljom njemačkog zakonodavca, članak 4. stavak 2. Direktive 2000/78 prenesen u njemačko pravo člankom 9. AGG‑a na način da su zadržane pravne odredbe i prakse koje su bile na snazi na dan donošenja te direktive. Spomenuti zakonodavac tu je odluku donio uzimajući u obzir sudsku praksu Bundesverfassungsgerichta (Savezni ustavni sud) glede povlastice crkava na samoodređenje. U skladu s tom sudskom praksom, sudski nadzor trebao bi se ograničiti na nadzor uvjerljivosti na osnovi toga kako se crkvena zajednica poima. Iz toga bi proizlazilo da, u slučaju da se na temelju same crkvene predodžbe razlikuju djelatnosti koje su „povezane” sa širenjem poruke crkve i one koje s njome „nisu povezane”, nije potrebno provjeravati je li i u kojoj mjeri to razlikovanje opravdano. Čak i kad bi se u skladu s poimanjem crkvene zajednice smatralo da prilikom popunjavanja svih radnih mjesta treba voditi računa o vjerskoj pripadnosti, i to neovisno o prirodi tih zaposlenja, to bi trebalo prihvatiti bez temeljitog sudskog nadzora. Međutim, postavlja se pitanje je li takvo tumačenje članka 9. stavka 1. AGG‑a u skladu s pravom Unije.
6

Članak 12. iste uredbe, naslovljen „Prorogacija nadležnosti”, u stavcima 1. do 3. određuje: „1. Sudovi države članice, nadležni prema odredbama članka 3. za rješavanje zahtjeva za razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka, nadležni su i za sve predmete koji se odnose na roditeljsku odgovornost povezanu s takvim zahtjevom ako: […] (b) ako su bračni drugovi i nositelji roditeljske odgovornosti izričito ili na neki drugi nedvosmisleni način prihvatili nadležnost sudova u trenutku pokretanja postupka pred sudom te ako je to u interesu djeteta. 2. Nadležnost dodijeljena u stavku 1. prestaje kada: (a) sudska odluka kojom se dopušta ili odbija razvod, zakonska rastava ili poništaj braka postane pravomoćna; (b) u onim predmetima u kojima je postupak koji se odnosi na roditeljsku odgovornost na dan iz točke (a) još u tijeku, sudska odluka u tome postupku postane pravomoćna; (c) postupak iz točaka (a) i (b) bude završen zbog nekog drugog razloga. […] 3. Sudovi države članice nadležni su za roditeljsku odgovornost u postupcima, osim onih iz stavka 1., ako: (a) postoji bitna veza djeteta i te države članice, posebno zbog činjenice da jedan od nositelja roditeljske odgovornosti ima uobičajeno boravište u toj državi članici ili da je dijete državljanin te države članice; i (b) su nadležnost sudova izričito ili na neki drugi nedvosmisleni način prihvatile sve stranke u postupku u trenutku pokretanja postupka pred sudom, a to je i u interesu djeteta. […]”
37

S obzirom na prethodno navedeno, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da pojam „nepovoljan položaj u odnosu na konkurenciju” u smislu članka 102. drugog stavka točke (c) UFEU‑a treba tumačiti na način da se, pod pretpostavkom da poduzetnik u vladajućem položaju primjenjuje diskriminirajuće cijene na trgovinske partnere na silaznom tržištu, odnosi na situaciju u kojoj to postupanje može prouzrokovati poremećaj tržišnog natjecanja među tim trgovinskim partnerima. Za utvrđivanje takvog „nepovoljnog položaja u odnosu na konkurenciju” ne zahtijeva se dokazivanje da je došlo do stvarnog i mjerljivog pogoršanja konkurentskog položaja, nego se to utvrđivanje mora temeljiti na analizi svih relevantnih okolnosti slučaja koja omogućava zaključak da navedeno postupanje utječe na troškove, dobit ili na drugi relevantan interes jednog ili više navedenih partnera, tako da to postupanje može utjecati na navedeni položaj.
43

Iz toga slijedi da se članku 4. i članku 19. stavku 2. Povelje, kako ih se tumači u vezi s člankom 3. EKLJP‑a, protivi to da država članica protjera državljanina treće zemlje ako bi to protjerivanje dovelo, u biti, do znatnog i nepopravljivog pogoršanja njegovih psihičkih poteškoća, osobito kada bi, kao u predmetnom slučaju, to pogoršanje dovelo u opasnost sâm njegov život.
34

Također valja podsjetiti na to da referentni pravni okvir za ocjenu selektivnosti mjere ne treba nužno biti određen unutar granica područja predmetne države članice, nego to može biti onaj područja u okviru kojeg regionalna ili lokalna vlast izvršava nadležnost koju ima na temelju ustava ili zakona. To je tako ako to tijelo ima pravni i činjenični status na temelju kojeg je dovoljno autonomno u odnosu na središnju državu države članice, što dovodi do toga da, na temelju mjera koje donosi, temeljnu ulogu u definiciji političkog i gospodarskog okruženja u kojem poduzetnici djeluju ima to tijelo, a ne središnja država (vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2008., Union General de Trabajadores de La Rioja (UGT‑Rioja) i dr., C‑428/06 do C‑434/06, EU:C:2008:488, t. 47. do 50. i navedenu sudsku praksu).
29

Također valja podsjetiti na to da referentni pravni okvir za ocjenu selektivnosti mjere ne treba nužno biti određen unutar granica područja predmetne države članice, nego to može biti onaj područja u okviru kojeg regionalna ili lokalna vlast izvršava nadležnost koju ima na temelju ustava ili zakona. To je tako ako to tijelo ima pravni i činjenični status na temelju kojeg je dovoljno autonomno u odnosu na središnju državu države članice, što dovodi do toga da, na temelju mjera koje donosi, temeljnu ulogu u definiciji političkog i gospodarskog okruženja u kojem poduzetnici djeluju ima to tijelo, a ne središnja država (vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2008., Union General de Trabajadores de La Rioja (UGT‑Rioja) i dr., C‑428/06 do C‑434/06, EU:C:2008:488, t. 47. do 50. i navedenu sudsku praksu).
41

Također valja podsjetiti na to da referentni pravni okvir za ocjenu selektivnosti mjere ne treba nužno biti određen unutar granica područja predmetne države članice, nego to može biti onaj područja u okviru kojeg regionalna ili lokalna vlast izvršava nadležnost koju ima na temelju ustava ili zakona. To je tako ako to tijelo ima pravni i činjenični status na temelju kojeg je dovoljno autonomno u odnosu na središnju državu države članice, što dovodi do toga da, na temelju mjera koje donosi, temeljnu ulogu u definiciji političkog i gospodarskog okruženja u kojem poduzetnici djeluju ima to tijelo, a ne središnja država (vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2008., Union General de Trabajadores de La Rioja (UGT‑Rioja) i dr., C‑428/06 do C‑434/06, EU:C:2008:488, t. 47. do 50. i navedenu sudsku praksu.