ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
34

No, tužitelji nisu pružili nikakva saznanja koja bi dokazivala da bi nepostojanje OPO‑a dovelo do toga da tijelo za imenovanje u tom pogledu arbitrarno primijeni članak 10. Priloga X. Pravilniku. Naime, tužitelji samo navode, bez iznošenja bilo kakvog dokaza u prilog svojim tvrdnjama, da je EEAS „arbitrarno [zaključio] da su uvjeti života [u zemljama u koje su raspoređeni] jednaki“onima uobičajenima u Uniji te tvrde da oni „moraju dokazati samo da [predmetnim] odredbama nedostaje jasnoća i da su neprecizne“. Konkretno, okolnost da se tijelo za imenovanje nije koristilo parametrima definiranima u članku 10. stavku 1. četvrtom podstavku Priloga X. Pravilniku pri određivanju iznosa NŽU‑a prema mjestu rada nije dovoljan dokaz da je ono „arbitrarno popisa[lo] mjesta rada u kojima se životni uvjeti mogu smatrati jednakima onima [uobičajenima] u Uniji“. Nadalje, iz spisa je razvidno da je, daleko od toga da nije bilo „vođeno bilo kakvim kriterijem“, tijelo za imenovanje odredilo kriterije kojima se treba voditi pri ocjenjivanju jednakosti uvjeta života. Tijelo za imenovanje tako se u pobijanoj odluci pozvalo na primijenjenu metodu, napominjući da je godišnja procjena NŽU‑a uključivala „analizu uvjeta života prema mjestu rada, kako bi se odredilo jesu li [bili] ili osta[li] jednaki onima uobičajenima u Uniji“, dodajući da će „[p]rema potrebi tijelo za imenovanje na temelju provjere odlučiti da ne treba priznati [NŽU]“ i precizirajući usto da „treba voditi računa o analizama koje provode nadležne službe Europske unije, kotacijama sustava ‚Hardship allowance’ [‚naknade za teške zadatke’] [Organizacije] Ujedinjenih naroda i o drugim podacima koji su službama na raspolaganju“. Na kriterije kojima se koristilo tijelo za imenovanje također se upućuje kako u EEAS‑ovu odgovoru na tužbu tako i u odgovorima na žalbe tužitelja, pri čemu nije osporeno da su ti kriteriji uzeti u obzir prilikom ocjene osobnih prilika tužitelja. Tužitelji tvrde da je tako predstavljena metodologija nedovoljno precizna, ali ne dokazuju po čemu bi ona bila nedovoljna, a svakako ne da bi ta nepreciznost dovela do toga da bi tijelo za imenovanje prema njima postupalo arbitrarno u odnosu na službenike raspoređene u drugim mjestima.
Kako bi tužitelj mogao nastaviti s tužbom kojom zahtijeva poništenje odluke uprave, potrebno je da očuva osobni, postojeći i stvarni interes za poništenje te odluke i nakon podnošenja svoje tužbe.

Kada je riječ o tužiteljevu interesu da zahtijeva poništenje spornoga izvješća o ocjeni, potrebno je ocijeniti je li on dokazao postojanje posebne okolnosti koja opravdava osobni i stvarni interes za poništenje i nakon prestanka njegova radnog odnosa.

Kada član privremenog osoblja u tužbi kojom se zahtijeva poništenje izvješća o ocjeni navede to da je tuženik odlučio ne produžiti njegov ugovor, oslanjajući se, među ostalim, na sporno izvješće o ocjeni, te to da je Službeničkom sudu bio podnio tužbu protiv te odluke, činjenica da je tužiteljev ugovor o radu prestao sama za sebe ne znači da je sporno izvješće o ocjeni potpuno beskorisno i, slijedom toga, ona ne može dovesti do toga da tužitelj izgubi svoj pravni interes za pobijanje navedenog izvješća.

(t. 25. do 28.)

Izvori:

Prvostupanjski sud: rješenje N/Komisija, T‑97/94, EU:T:1998:270, t. 26.; presuda Dionyssopoulou/Vijeće, T‑105/03, EU:T:2005:189, t. 20. i rješenje Marcuccio/Komisija, T‑46/08 P, EU:T:2009:362, t. 50. i navedena sudska praksa

Službenički sud: presuda Solberg/OEDT, F‑148/12, EU:F:2013:154, t. 16.
Da bi povreda prava na saslušanje mogla dovesti do poništenja odluke o izricanju stegovne mjere potrebno je također ispitati nije li bilo takve nepravilnosti koja bi postupak mogla dovesti do različitog rezultata. U tom pogledu je, s obzirom na temeljnu narav poštovanja prava na saslušanje, kako je propisano člankom 41. stavkom 2. točkom (a) Povelje Europske unije o temeljnim pravima, na tijelu za imenovanje – koje je i donijelo odluku o sankciji pa stoga najbolje i poznaje elemente koji su bili ključni za donošenje te odluke – da dokaže da ono ne bi bilo moglo donijeti drukčiju odluku čak i da je dotični službenik bio uredno saslušan.

Kada je riječ o odluci da se raskine ugovor s članom privremenog osoblja, koja je usvojena a da upravno tijelo nije prije njezina donošenja izričito obavijestilo dotičnog službenika da razmatra tu mogućnost i da ga nije pozvalo da iznese sve svoje primjedbe u tom pogledu, ne može se valjano tvrditi da je dotični službenik bio uredno saslušan jer je već poznavao činjenice koje mu se stavljaju na teret i jer je imao priliku korisno iznijeti svoje stajalište o incidentima koji su doveli do donošenja odluke o raskidu ugovora. Naime, pravo na saslušanje treba dotičnom službeniku omogućiti upravo zato da ne samo pruži objašnjenja za svoje postupanje i razloge za nj, nego i zato da iznese argumente glede mjere koja se za njega razmatra.

U tim okolnostima upravno tijelo treba dokazati da bi, čak i da je pravo na saslušanje bilo poštovano, odluka o raskidu ugovora svejedno bila donesena. Shodno tomu, puki argument o tome da je narušeno povjerenje u dotičnog službenika uopće ne daje mogućnost da se isključi da su, u slučaju da upravno tijelo nije povrijedilo pravo na saslušanje dotičnog službenika, pojašnjenja koja bi on eventualno pružio mogla dovesti do toga da se to tijelo uvjeri u to da odustane od raskida ugovora s dotičnim službenikom.

Osim toga, odluka o raskidu predstavlja akt od iznimne važnosti za dotičnog službenika koji time gubi posao i na čiju bi karijeru ona mogla utjecati niz godina. Pored činjenice da je pravo na saslušanje prije donošenja pojedinačne mjere koja bi na njega nepovoljno utjecala temeljno pravo tog službenika, ostvarivanje prava dotičnog službenika da se korisno izjasni o razmatranoj odluci o raskidu spada u odgovornost tijela ovlaštenog za sklapanje ugovora o radu, što je odgovornost koju to tijelo mora pažljivo osiguravati.

(t. 90., 91., 93. i 95.)
Ako je istinito da u Uvjetima zaposlenja ostalih službenika, osobito u njihovu članku 47., nije predviđen poseban postupak kojim bi se članu privremenog osoblja zaposlenom na određeno vrijeme omogućilo propisno saslušanje prije no što se u odnosu na njega donese odluka o neproduljenju ugovora o radu ipak preostaje činjenica da, u slučaju šutnje statutarnih tekstova, institucija ili agencija može propisati unutarnje postupke ili pravila koja omogućavaju saslušanje člana privremenog osoblja prije no što se odluči o njegovu ugovoru, osobito usvajanjem unutarnjih smjernica, ako takva praksa ne dovodi do derogacije određenog pravila Pravilnika o osoblju ili navedenih uvjeta.

U tom pogledu, te unutarnje smjernice, u području u kojem institucija ili agencija na temelju Pravilnika o osoblju ima široku diskrecijsku ovlast, mogu poprimiti oblik odluke koja se dostavlja cjelokupnom osoblju i čija je namjena svim dotičnim dužnosnicima i članovima osoblja jamčiti jednako postupanje. Kad institucija ili agencija donese takvu odluku, mora je kao takvu smatrati okvirnim pravilom postupanja kojim je administrativno tijelo vezano i od kojeg bez navođenja razloga ne može odstupiti kako ne bi došlo do povrede načela jednakog postupanja.

(t. 46. do 48.)

Izvori:

Sud: presude Louwage/Komisija, 148/73, EU:C:1974:7, t. 12. i Lux/Revizorski sud, 129/82 i 274/82, EU:C:1984:391, t. 20.

Prvostupanjski sud: presude Schneider/Komisija, T‑54/92, EU:T:1994:283, t. 19. i Monaco/Parlament, T‑92/96, EU:T:1997:105, t. 46.

Službenički sud: presude Petrilli/Komisija, F‑98/07, EU:F:2009:7, t. 55. i navedena sudska praksa i Bernard/Europol, F‑99/07 i F‑45/08, EU:F:2009:84, t. 79., i navedena sudska praksa
Kada je riječ o interesu dužnosnika ili bivšeg dužnosnika da zahtijeva poništenje izvješća o ocjeni, takvo izvješće u načelu utječe na interes ocijenjene osobe samo do definitivnog prestanka njezina posla i nakon tog prestanka dotična osoba više nema interesa nastaviti s tužbom koju je podnijela protiv tog izvješća, osim ako se ne utvrdi postojanje posebne okolnosti koja opravdava osobni i stvarni interes za poništenje.

Kada bivši dužnosnik svojom tužbom pobija navodno pogrešno izvršenje presude koja je donesena nakon njegova umirovljenja, a kojom je sudac Unije poništio izvješće o ocjeni koje je pobijano dok je on još bio u radnom odnosu, svako odbijanje da mu se prizna pravni interes za poništenje novog izvješća doveo bi do povrede njegova prava na pravilno izvršenje poništavajuće presude i time njegova prava na djelotvornu sudsku zaštitu. Osim toga, u mjeri u kojoj tužitelj zahtijeva naknadu nematerijalne štete koju je pretrpio zbog zakašnjenja od šest godina i tri mjeseca u dobivanju novog izvješća u okviru izvršenja navedene presude, valja ustvrditi da je on bio izložen znatnom zakašnjenju koje mu je moglo uzrokovati štetu. U tom kontekstu postoji posebna okolnost koja opravdava osobni i stvarni interes za poništenje novog izvješća.

(t. 59. i 62. do 64.)

Izvori:

Prvostupanjski sud: rješenje N/Komisija, T‑97/94, EU:T:1998:270, t. 26. i presuda Dionyssopoulou/Vijeće, T‑105/03, EU:T:2005:189, t. 20.
Prvostupanjski sud: 12. prosinca 2000., Dejaiffe/OHIM, T‑223/99, t. 50. do 53.

Poštovanje koje je dužnosnik dužan iskazati prema svojem položaju nije ograničeno samo na određeni trenutak u kojem on izvršava ovaj ili onaj određeni zadatak, već postoji za njega u svim okolnostima.

Članak 12. Pravilnika o osoblju predstavlja jedan od posebnih izraza obveze lojalnog postupanja koja obvezuje dužnosnika ne samo na to da se suzdrži od postupaka protivnih dostojanstvu položaja i dužnom poštovanju prema instituciji i njezinim tijelima nego također na iskazivanje ponašanja koje je izvan svake sumnje kako bi odnos povjerenja između njega i institucije ostao očuvan.

Čak i u slučaju eventualne povrede koja može opravdati otkaz iz stegovnih razloga članu privremenog osoblja, osoba ovlaštena za sklapanje ugovora o radu nije ničim obvezana pokretati stegovni postupak umjesto korištenja mogućnosti jednostranog otkaza ugovora iz članka 47. točke (c) Uvjeta zaposlenja ostalih službenika. Odabir otkazivanja ugovora članu privremenog osoblja temeljem članka 47. točke (c) Uvjeta zaposlenja umjesto rješenja iz članaka 49. do 50.a navedenih uvjeta koji se odnose na stegovni postupak potpada pod široku diskrecijsku ovlast uprave.

(t. 54.)

Prvostupanjski sud: Dejaiffe/OHIM, gore navedeno, t. 38.

Opći sud Europske unije: Longinidis/Cedefop, gore navedeno, t. 100. i navedena sudska praksa
Smatrati da je žalba koju je podnio član privremenog osoblja postala bespredmetna jer odluka tijela ovlaštenog za sklapanje ugovorâ o radu da zamijeni svoju prvu odluku drugom odlukom, koja ima isti sadržaj s obzirom na to da se radi o otkazivanju ugovora članu privremenog osoblja, značilo bi priznati da je upravno tijelo ovlašteno tražiti od dotičnog službenika da podnese onoliko žalbi koliko je upravnih odluka donesenih da bi se ispravile određene nepravilnosti, iako predmetni akt koji na njega negativno utječe, predmet i osnova tog akta ostaju potpuno isti.

Prema članku 41. stavku 2. točki (a) Povelje Europske unije o temeljnim pravima, svatko ima pravo na saslušanje prije poduzimanja bilo kakve pojedinačne mjere koja bi na njega mogla nepovoljno utjecati. Da bi povreda prava na saslušanje mogla dovesti do poništenja odluke o otkazu, potrebno je ispitati nije li bilo takve nepravilnosti koja bi postupak mogla dovesti do različitog rezultata. Budući da institucija ima izbor između otkazivanja ugovora ili umirovljenja člana privremenog osoblja, ona je tim više imala razloga da ga prethodno sasluša prije nego se odluči za jedno ili drugo rješenje. Stoga, argument institucije da je članu privremenog osoblja bila pružena mogućnost da iznese svoje mišljenje na razgovoru koji je održan nakon odluke o otkazu, ne odgovara smislu temeljnog prava na saslušanje, a to je da se članu privremenog osoblja pruži mogućnost da iznese svoje mišljenje o mjeri koja na njega nepovoljno utječe kao i obveza institucije da se upozna s tim mišljenjem prije nego donese svoju odluku, čime se osigurava da odluka koja se donosi ne sadrži materijalne nedostatke i da predstavlja rezultat odgovarajućeg balansiranja interesa službe i interesa dotične osobe.

(t. 33. i 38. do 41.)

Izvori:

Službenički sud: 11. srpnja 2013., Tzirani/Komisija, F‑46/11, t. 136.; 12. prosinca 2013., CH/Parlament, F‑129/12, t. 33. i 38.
53

Nadalje, u slučajevima kada je zakonodavac želio da se staž koji je službenik ostvario u statusu člana privremenog osoblja uzme u obzir da bi imao posljedice na njegovu karijeru dužnosnika, on je to izričito i učinio. To je slučaj s člankom 32. stavkom 3. Pravilnika prema kojem „[č]lan privremenog osoblja razvrstan u razred u skladu s kriterijima razvrstavanja koje je utvrdila institucija zadržava radni staž na stupnju koji je stekao kao član privremenog osoblja ako se imenuje dužnosnikom u istom razredu neposredno nakon razdoblja rada u svojstvu privremenog službenika“, što predstavlja iznimku od članka 32. stavka 1. prema kojem se dužnosnik zapošljava na prvom stupnju svojeg razreda. U istom smislu, članak 40. stavak 2. Uvjeta zaposlenja određuje da se „[u] svrhu izračuna mirovinskog staža kako je predviđeno Prilogom VIII. Pravilniku o osoblju uzimaju […] u obzir sva razdoblja rada u službi u svojstvu privremenog osoblja Unije“.
34

Vijeće je odbilo tužiteljevu žalbu odlukom od 20. srpnja 2012. Žalba je odbijena kao prvo zbog činjenice da radno mjesto tužitelja podrazumijeva pristup klasificiranim podacima Unije zbog čega on svoje dužnosti ne može obavljati bez uvjerenja o sigurnosnoj provjeri osobe; zatim zbog mjera opreza na koje je obvezano glavno tajništvo Vijeća, a koje se mora uvjeriti u lojalnost, pouzdanost i ozbiljnost svih osoba koje su ovlaštene za pristup klasificiranim podacima Unije, kao i zbog činjenica na kojima se temelji odluka ANS‑a od 17. studenoga 2011. Podredno, Vijeće je u odluci podsjetilo na to da na temelju teksta odluke žalbenog tijela nije moguće ponovno uspostaviti izgubljen specifični odnos povjerenja između tužitelja i njegove institucije, s obzirom na to da su čak i sporedne uloge u djelima velike težine te njegovi dugovi činjenice koje su dovoljne da dovedu u pitanje lojalnost, pouzdanost i nepostojanje osjetljivosti koje tužitelj mora imati u okviru izvršavanja svojih dužnosti, kao i moralne uvjete potrebne za njihovo izvršavanje u glavnom tajništvu.
6

U obavijesti od 13. listopada 2011. voditelj odjela „Osobna prava i primanja“ unutar uprave „Administrativno upravljanje“, koja je dio Opće uprave za osoblje Parlamenta, izvijestio je tužitelja da se iz podataka kojima Parlament raspolaže može zaključiti da je ostvarivao pravo na primanje naknade za uzdržavano dijete koju isplaćuju francuska tijela te je od njega zatražio da dostavi potvrdu o svom statusu od Caisse d’allocations familiales (Fonda za obiteljske naknade; u daljnjem tekstu: CAF) prema mjestu prebivališta, odnosno bilo potvrdu o plaćanju ili potvrdu da mu je plaćanje odbijeno. Nadalje, navodilo se da će, ako potvrdu ne podnese do 31. listopada 2011., prvo, naknada za uzdržavano dijete koja je do tada isplaćivana biti umanjena za iznos koji je tužitelj imao pravo primati od CAF‑a i, drugo, administracija pokrenuti detaljnu reviziju njegovog spisa te, ako to bude potrebno, zatražiti povrat cjelokupnog preplaćenog iznosa.
27

U nedostatku diplome koja potvrđuje srednjoškolsku razinu obrazovanja, članak 82. stavak 2. točka (b) RAA‑e zahtijeva ili „odgovarajuće profesionalno iskustvo“, kada zainteresirana osoba ima „srednjoškolsko obrazovanje potvrđeno diplomom koje omogućuje poslijesrednjoškolsko obrazovanje“, ili, ako to nije slučaj, „profesionalno osposobljavanje ili profesionalno iskustvo istovrijedne razine“. Članak 1. stavak 3. točka (c) DGE‑a 2011. preuzima isto razlikovanje koje se ponavlja i u različitim jezičnim verzijama RAA‑e i DGE‑a 2011. (osobito na njemačkom einschlägige Berufserfahrung i gleichwertige [...] Berufserfahrung, na engleskom appropriate professional experience i equivalent level, na talijanskom esperienza professionale adeguata i esperienza professionale di livello equivalente kao i na nizozemskom relevante beroepservaring i gelijkwaardige beroepservaring).
Prema članku 41. stavku 2. točki (a) Povelje Europske unije o temeljnim pravima, svaka osoba ima pravo na saslušanje prije poduzimanja bilo kakve pojedinačne mjere koja bi na nju mogla nepovoljno utjecati. Usto, poštovanje prava na saslušanje obvezno je i onda kad mjerodavni propis izričito ne predviđa takvu formalnost.

S obzirom na to da je odluka o raskidu ugovora o radu na određeno vrijeme s otkaznim rokom članu ugovornog osoblja na temelju članka 47. točke (b) podtočke (ii) Uvjeta zaposlenja ostalih službenika pojedinačna mjera koja nepovoljno utječe na dotičnog člana, potonji stoga prije donošenja takve odluke ima pravo biti saslušan, iako navedeni članak posebno ne propisuje takvo pravo.

Stoga treba zaključiti da je pravo na saslušanje povrijeđeno ako zainteresirana osoba nije imala mogućnost iznijeti svoja stajališta o potezima koje tijelo nadležno za sklapanje ugovora o radu namjerava povući zbog njezina postupanja i posebno o činjenici da ono ima namjeru prijevremeno raskinuti njezin ugovor.

Međutim, da bi povreda prava na saslušanje mogla dovesti do poništenja odluke o raskidu ugovora, potrebno je ispitati bi li rezultat postupka mogao biti drukčiji da nije bilo te nepravilnosti. U tom pogledu, odluka o raskidu ugovora o radu članu ugovornog osoblja prije njegova isteka, iako opravdana koliko to može biti, iznimno je ozbiljan akt u odnosu na dotičnu instituciju ili agenciju koja ga je izabrala i zaposlila, uobičajeno nakon završetka iznimno konkurentnog postupka odabira, a još više za člana osoblja koji se nenadano nađe bez posla i na čiju bi to karijeru moglo negativno utjecati tijekom više godina. Uz činjenicu da se radi o temeljnom pravu dotičnog člana osoblja, njegovo izvršavanje prava na učinkovito izjašnjavanje o odluci o otkazu odgovornost je tijela nadležnog za sklapanje ugovora o radu, odgovornost koju potonji mora savjesno osigurati. Nije na sudu Unije da zauzme stajalište o izvedivosti ili neizvedivosti drugih rješenja koja su se u ovom slučaju mogla primijeniti. U svakom slučaju, kad bi se prihvatilo da bi tijelo nadležno za sklapanje ugovora o radu nakon saslušanja dotičnog člana osoblja donijelo istu odluku, to bi značilo oduzimanje smisla temeljnom pravu na saslušanje propisanom u članku 41. stavku 2. točki (a) Povelje Europske unije o temeljnim pravima jer sam sadržaj tog prava pretpostavlja da dotična osoba ima mogućnost utjecaja na postupak odlučivanja u pitanju.

(t. 108. do 110., 122. do 124. i 129.)

Sud: presude Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware/Vijeće, C‑141/08 P, EU:C:2009:598, t. 83. i Kamino International Logistics i Datema Hellmann Worldwide Logistics, C‑129/13 i C‑130/13, EU:C:2014:2041, t. 39. i 79.

Službenički sud: presude CH/Parlament, F‑129/12, EU:F:2013:203, t. 34. i 38.; Tzikas/AFE, F‑120/13, EU:F:2014:197, t. 46. i Wahlström/Frontex, F‑117/13, EU:F:2014:215, t. 28. i 33. i navedena sudska praksa
PRESUDA SLUŽBENIČKOG SUDA EUROPSKE UNIJE

(sudac pojedinac)

18. prosinca 2015.

Carlo De Nicola

protiv

Europske investicijske banke (EIB)

„Javna služba — Osoblje EIB‑a — Ocjenjivanje — Novo izvješće o ocjeni 2007. — Nezakonitost odluke žalbenog odbora — Odbijanje promaknuća — Obustava postupka“

Predmet:

Tužba podnesena na temelju članka 270. UFEU‑a kojom C. De Nicola osobito zahtijeva, kao prvo, poništenje odluke žalbenog odbora (u daljnjem tekstu: žalbeni odbor) Europske investicijske banke (EIB ili u daljnjem tekstu: Banka) od 15. veljače 2012. o odbijanju njegove interne žalbe protiv novoga ocjenjivanja njegove učinkovitosti za 2007., s obzirom na to da to novo ocjenjivanje proizlazi iz poništenja izvješća o ocjeni koje se odnosi na 2007. i poništenja odluke o odbijanju promaknuća presudom od 8. ožujka 2011., De Nicola/EIB (F‑59/09, EU:F:2011:19, djelomično ukinuta u žalbenom postupku presudom od 16. rujna 2013., De Nicola/EIB, T‑264/11 P, EU:T:2013:461), kao drugo, poništenje izvješća o ocjeni 2007. i „svih povezanih, naknadnih i prethodnih akata“, kao treće, poništenje odluka o promaknuću od 29. travnja 2008. vezanih za razdoblje ocjenjivanja koje se odnosi na 2007. i, kao četvrto, nalaganje Banci da mu naknadi materijalnu i nematerijalnu štetu koju smatra da je pretrpio.

Odluka:

Poništava se odluka žalbenoga odbora Europske investicijske banke od 15. veljače 2012. Obustavlja se postupak u odnosu na tužbeni zahtjev za poništenje novog izvješća o ocjeni koje se odnosi na 2007. U preostalom dijelu tužba se odbija. Europska investicijska banka snosit će vlastite troškove i nalaže joj se snošenje troškova C. De Nicole.

Sažetak

Dužnosnici — Osoblje Europske investicijske banke — Ocjenjivanje — Izvješće o ocjeni — Pobijanje pred žalbenim odborom Banke — Doseg nadzora (Pravilnik o osoblju Europske investicijske banke, čl. 22.) Tužbe dužnosnikâ — Osoblje Europske investicijske banke — Poništavajuća presuda — Učinci — Obveza usvajanja provedbenih mjera — Presuda koja poništava odluku žalbenoga odbora o izvješću o ocjeni — Obveza Banke da navedenom odboru ponovo podnese prigovor podnositelja interne žalbe (čl. 266. UFEU‑a)
Pojam izvanbračne zajednice iz članka 1.d Pravilnika ima samostalni karakter, s obzirom na to da taj članak Pravilnika ne upućuje na uvjete predviđene nacionalnim pravom koje se primjenjuje ovisno o slučaju, nego uspostavlja poseban pravni režim kroz uvjete predviđene u tom pogledu odredbom članka 1. stavka 2. točke (c) Priloga VII.

Kada je riječ o navodnoj diskriminaciji zbog različitog postupanja kod priznavanja naknade za kućanstvo između, s jedne strane, dužnosnika koji su sklopili izvanbračno partnerstvo s osobom istoga spola kojima mjerodavni nacionalni propisi ne dozvoljavaju sklapanje braka i, s druge strane, dužnosnika koji su različitog spola, no koji su se, iako imaju mogućnost zakonitog sklapanja braka, odlučili na sklapanje izvanbračnog životnog partnerstva – treba reći da je usporedba pogrešna jer članak 1. stavak 2. točka (c) Priloga VII. Pravilniku ne uvodi niti može uvesti samostalan propis koji može biti protivan ili prelaziti okvire iz odredaba kojima svaka pojedina država članica uređuje prava i obveze eventualnih kategorija bračnih ili izvanbračnih zajednica predviđenih tim propisima. Tim se člankom naprotiv, upravo zbog razlika u nacionalnim propisima, samo utvrđuje, i to u odnosu na svakog dužnosnika koji je zakonito priznat kao partner u državi članici te koji traži naknadu za kućanstvo, poseban uvjet odnosno da par, a ne sam dužnosnik, nema pravo na sklapanje braka. Ovaj uvjet ovisi, kada je riječ o spolu ili spolnoj orijentaciji dužnosnika koji je sklopio partnerstvo, isključivo o pravnom režimu koji propisi svake pojedine države članice priznaju tim izvanbračnim partnerima, a s obzirom na to da je taj uvjet s gledišta Pravilnika potpuno neutralan.

Nadalje, imajući u vidu različite nacionalne propise o ovoj materiji koja je isključivo u nadležnosti država članica, uvjet da par nema pravo na sklapanje braka ne dovodi do neizravne diskriminacije, s obzirom na činjenicu da je među različitim mogućim pravno priznatim međuljudskim zajednicama brak trenutačno jedini oblik građanske zajednice priznat u svim državama članicama Unije, što s druge strane nije slučaj i sa životnim partnerstvom.

Naravno, odredbe članka 1. stavka 2. točke (c) podtočke iv. Priloga VII. Pravilniku upućuju na razliku u objektivnom postupanju između te dvije kategorije dužnosnika. Međutim, ako se pođe od toga da su te dvije kategorije osoba stavljene u usporedivu situaciju u odnosu na cilj koji se želi ostvariti naknadom za kućanstvo, takvu bi razliku u postupanju trebalo smatrati objektivno opravdanom, s obzirom na to da je zakonodavac Unije želio da se dužnosnicima u izvanbračnoj zajednici koju država članica priznaje kao životno partnerstvo, a koji nemaju pravo na sklapanje braka, dade pravo na iste povlastice kao i parovima koji su u braku.

(t. 27. do 29., 31. i 32.)