ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Članak 30. stavak 1. leggea n. 724 – Misure di razionalizzazione della finanza pubblica (Zakon br. 724 o mjerama za racionalizaciju javnih financija) od 23. prosinca 1994. (Redovni dodatak GURI‑ju br. 304 od 30. prosinca 1994.), u verziji koja se primjenjivala na sporove iz glavnih postupaka (u daljnjem tekstu: Zakon br. 724/1994), određivao je: „Osim ako se ne dokaže suprotno, smatra se da dionička društva, komanditna dionička društva, društva s ograničenom odgovornošću, javna trgovačka društva i komanditna društva, kao i nerezidentna društva i subjekti bilo koje vrste koji imaju stalnu poslovnu jedinicu na području države, nisu operativni ako je ukupan iznos prihoda, povećanja bilance i prihoda, osim onih izvanrednih, koji proizlaze iz računa dobiti i gubitka, kada se to zahtijeva, manji od zbroja iznosa dobivenih primjenjujući: a) 1 % na vrijednost imovine iz članka 53. stavka 1. točke c) decreta del Presidente della Repubblica n. 917 – Approvazione del testo unico delle imposte sui redditi (Uredba Predsjednika Republike br. 917 o potvrđivanju pročišćenog teksta zakona o porezima na prihode) od 22. prosinca 1986. (Redovni dodatak GURI‑ju br. 302 od 31. prosinca 1986.), čak i ako je riječ o financijskoj imovini, uvećane za vrijednost potraživanja; b) 4 % na vrijednost trajne imovine koju čine nekretnine i imovina iz članka 8.bis stavka 1. točke a) decreta del Presidente della Repubblica n. 633 – Istituzione e disciplina dell'imposta sul valore aggiunto (Uredba Predsjednika Republike br. 633 o uvođenju i propisivanju poreza na dodanu vrijednost) od 26. listopada 1972. (Redovni dodatak GURI‑ju br. 292 od 11. studenoga 1972., str. 2.), u izmijenjenom tekstu, uključujući i pod leasingom; c) 15 % na vrijednost druge imovine trajne imovine, uključujući i pod leasingom. […] Gore navedene odredbe ne primjenjuju se na: […] 5) društva i subjekte čijim se vrijednosnim papirima trguje na talijanskim uređenim tržištima […]”
31

S druge strane, sud koji je uputio zahtjev poziva se na sudsku praksu iz presuda od 15. siječnja 1998., Ghent Coal Terminal (C‑37/95, EU:C:1998:1, t. 19. i 20.), od 28. veljače 2018., Imofloresmira – Investimentos Imobiliários (C‑672/16, EU:C:2018:134, t. 40. i 42.) i od 17. listopada 2018., Ryanair (C‑249/17, EU:C:2018:834, t. 25.), prema kojoj se jednom nastalo pravo na odbitak načelno zadržava čak i ako porezni obveznik, zbog okolnosti neovisnih o njegovoj volji, robu i usluge koje su dovele do odbitka kasnije ne upotrijebi u okviru oporezivih transakcija, to jest porezni obveznik pravo na odbitak zadržava od trenutka u kojem je stekao to pravo čak i ako, zbog okolnosti neovisnih o njegovoj volji, robu ili usluge koje su dovele do odbitka nije mogao koristiti u okviru oporezivih transakcija. Ocjenjuje da je moguće smatrati, u skladu s tom sudskom praksom, da se, osim u slučaju iz članka 185. stavka 2. drugog podstavka Direktive o PDV‑u, pravo na početni odbitak PDV‑a zadržava te obveza ispravljanja ne postoji ako se roba ili usluge nisu koristile u okviru gospodarske djelatnosti o kojoj je riječ zbog okolnosti neovisnih o volji poreznog obveznika.
12

Na temelju članka 78.a Nakazatelnog kodeksa (Kazneni zakonik, u daljnjem tekstu: NK): „1. [Nadležni] sud oslobađa punoljetnu osobu od njezine kaznene odgovornosti i izriče joj novčanu kaznu u iznosu od 1000 do 5000 [bugarskih leva (BGN) (okvirno 500 do 2500 eura)] ako su kumulativno ispunjeni sljedeći uvjeti: (a) kazneno djelo kažnjava se kaznom zatvora do tri godine ili drugom manje strogom kaznom, ako je počinjeno s namjerom ili kaznom zatvora do pet godina ili drugom manje strogom kaznom u slučaju nehaja; (b) počinitelj nije osuđen za kazneno djelo koje se progoni po službenoj dužnosti i nije oslobođen od svoje kaznene odgovornosti na temelju ovog poglavlja; (c) imovinska šteta uzrokovana kažnjivim djelom nadoknađena je. […] 4. Sud koji izriče novčanu kaznu iz stavka 1. također može izreći upravnu sankciju privremenog oduzimanja prava na obavljanje zanimanja ili djelatnosti u trajanju do tri godine ako je privremeno oduzimanje tog prava predviđeno za predmetno kazneno djelo.”
8

Kako bi putovao iz Stuttgarta (Njemačka) u Kansas City (Sjedinjene Američke Države), putnik je 25. srpnja 2018. s putničkom agencijom sklopio ugovor o posredovanju u okviru kojeg mu je izdana jedinstvena elektronička karta za, s jedne strane, let koji je povezivao Stuttgart i Zürich (Švicarska), koji je izvodio zračni prijevoznik Swiss International Air Lines AG, i, s druge strane, dva leta koja su povezivala Zürich i Philadelphiju (Sjedinjene Američke Države) odnosno Philadelphiju i Kansas City, koje je izvodio American Airlines. Broj te karte bio je naznačen na ukrcajnim propusnicama tih letova. Usto, iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da su na karti bili naznačeni American Airlines kao pružatelj usluga i jedinstveni broj rezervacije (Filekey) koji se odnosio na to cjelokupno putovanje. Putnička agencija izdala je račun na kojem je bila naznačena jedinstvena „cijena za korisnika” za cjelokupno putovanje kao i za povratni let od Kansas Cityja preko Chicaga (Sjedinjene Američke Države) i Heathrowa (Ujedinjena Kraljevina) do Stuttgarta.
9

Prema mišljenju fonda O, sklapanjem ugovora o podsudjelovanju inicijator se obvezuje prenijeti podsudjelovatelju sve prihode od tražbina pobliže određenih u tom ugovoru u zamjenu za ugovorom utvrđeno financiranje koje prima od potonjega, od trenutka sklapanja navedenog ugovora. Dužnički instrumenti ostaju u inicijatorovoj imovini. Razlika između financiranja isplaćenog inicijatoru i iznosa koji je tijekom trajanja ugovora primio podsudjelovatelj predstavlja podsudjelovateljevu naknadu. Sustav podsudjelovanja stoga ima dvostruku funkciju, odnosno, s jedne strane, on je instrument kreditiranja, s obzirom na to da inicijator unaprijed prima gotovinska sredstva kao protučinidbu za svoju obvezu prijenosa podsudjelovatelju prihoda predmetnih tražbina i, s druge strane, on je osiguranje od rizika u mjeri u kojoj se na ta gotovinska sredstva neće odnositi kreditni rizik povezan s navedenim tražbinama.
54

Doista, valja utvrditi da opći kriterij koji se temelji na opasnosti od ugrožavanja djelotvornog izvršenja udaljavanja ne ispunjava zahtjeve jasnoće, predvidljivosti i zaštite od arbitrarnosti, kao što je to pravilno istaknula Europska komisija. Naime, zbog nedostatka preciznosti, osobito u pogledu utvrđivanja elemenata koje nadležna nacionalna tijela moraju uzeti u obzir radi ocjene postojanja opasnosti na kojoj se takav kriterij temelji, on ne omogućuje zainteresiranim osobama da s potrebnom razinom sigurnosti predvide u kojim bi slučajevima one mogle biti zadržane. Iz istih razloga takav kriterij ne pruža tim osobama odgovarajuću zaštitu od arbitrarnosti.
13

Žalbeno vijeće tvrdi da te presude nisu relevantne s obzirom na to da, u ovom slučaju, isporuka usluga o kojima je riječ nije obavljena na mađarskom državnom području i da nije došlo do nastanka prava društva Humda na odbitak. Nadalje, potonji nije želio ostvariti svoje pravo na odbitak. Međutim, u presudama na koje se to društvo poziva Sud je odlučio o neosnovanom plaćanju PDV‑a koji je primatelj usluga platio isporučiteljima usluga na temelju računa koji je pogrešno sastavljen na temelju pravila o redovnom oporezivanju, dok je transakcija na koju se odnosio taj račun bila obuhvaćena mehanizmom prijenosa porezne obveze. Žalbeno vijeće ističe da se, s obzirom na to da pružanje predmetnih usluga nije obuhvaćeno područjem primjene mađarskog zakonodavstva o PDV‑u, povrat koji zahtijeva društvo Humda ne može izvršiti.
48

Člancima 193. do 200. i 202. do 204. Direktive o PDV‑u određuju se osobe koje su odgovorne za plaćanje PDV‑a, u skladu s predmetom odjeljka 1. poglavlja 1. glave XI. te direktive, naslovljenog „Osobe koje su odgovorne za plaćanje PDV‑a poreznim tijelima”. Iako članak 193. navedene direktive kao osnovno pravilo propisuje da je svaki porezni obveznik koji obavlja oporezivu isporuku robe ili usluga dužan plaćati PDV, u tekstu tog članka pojašnjava se da druge osobe mogu ili moraju biti obvezne plaćati taj porez u slučajevima predviđenima u člancima 194. do 199.b i 202. iste direktive (presuda od 20. svibnja 2021., ALTI, C‑4/20, EU:C:2021:397, t. 27.).
46

Valja još istaknuti da razmatranja navedena u točkama 46. do 52. presude od 12. studenoga 2019., Haqbin (C‑233/18, EU:C:2019:956) i, u bitnome, preuzeta u točkama 39. do 45. ove presude vrijede, kao što to jasno proizlazi iz tih točaka i samog teksta odredbi koje se u njima tumače, za svakog podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, a ne samo za podnositelje zahtjeva koji imaju svojstvo „ranjive osobe” u smislu članka 21. Direktive 2013/33, o kojima je riječ u točkama 53. do 55. presude od 12. studenoga 2019., Haqbin (C‑233/18, EU:C:2019:956).
18

Osoba ZR i društvo Lidl Italia ističu da u posebnom slučaju pretpakirane robe ili robe stavljene u pakiranje pravo Unije ne zahtijeva da se u popratnim ispravama navede zemlja podrijetla te robe, s obzirom na to da se ta oznaka već nalazi na pakiranju ili na naljepnici koja je sastavni dio pakiranja ili je na njega pričvršćena. To vrijedi a fortiori za proizvode koji se prevoze s platforme za distribuciju do prodajnog mjesta koje pripada istom gospodarskom subjektu.
25

Kako bi se odgovorilo na to pitanje, najprije valja podsjetiti na to da se članak 56. stavak 1. točka (c) Direktive 2006/112 ne odnosi na zanimanja, poput onih odvjetnika, konzultanata, računovođa ili inženjera, nego samo na isporuku usluga. Zakonodavac Unije koristi zanimanja koja su navedena u toj odredbi kao sredstvo za definiranje kategorija isporuke usluga koje su u njoj navedene (vidjeti, po analogiji, presudu od 7. listopada 2010., Kronospan Mielec, C‑222/09, EU:C:2010:593, t. 19. i navedenu sudsku praksu).
2.

U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje i ako članak 27. Uredbe [Dublin III] ne pruža osnovu za djelotvorni pravni lijek, treba li članak 47. Povelje u vezi s temeljnim pravom na jedinstvo šire obitelji i interesom djeteta (kako je utvrđeno u člancima 8. do 10. i uvodnoj izjavi 19. Uredbe [Dublin III]), tumačiti na način da je zamoljena država članica na temelju te odredbe dužna podnositelju zahtjeva koji boravi u državi članici moliteljici i traži transfer na temelju članaka 8. do 10. Uredbe [Dublin III] ili njegovu rođaku iz članaka 8. do 10. Uredbe [Dublin III], osigurati djelotvoran pravni lijek pred sudom protiv odbijanja zahtjeva za prihvat?
27

Međutim, valja podsjetiti na to da je, u okviru tog postupka suradnje iz članka 267. UFEU‑a, na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu Sud će prema potrebi preoblikovati pitanja koja su mu postavljena. Naime, zadaća je Suda tumačiti sve odredbe prava Unije kada je to potrebno nacionalnim sudovima radi rješavanja predmeta u kojima vode postupke, čak i ako te odredbe nisu izričito naveli u pitanjima koja su uputili Sudu (presuda od 19. prosinca 2019., Nederlands Uitgeversverbond et Groep Algemene Uitgevers, C‑263/18, EU:C:2019:1111, t. 31. i navedena sudska praksa).
43

Naime, prvo valja utvrditi da se pitanje kome pripadaju dotični izumi, koje obuhvaća pitanje tko je njihov izumitelj, ne odnosi na prijavu prava intelektualnog vlasništva ili na to pravo, kao takve, nego na njihov predmet. Međutim, iako je Sud, kao što je to navedeno u točki 41. ove presude, utvrdio da pitanje o tome u koju osobnu imovinu ulazi pravo intelektualnog vlasništva općenito nije materijalno ni pravno blisko povezano s mjestom gdje je to pravo registrirano, koje bi opravdavalo primjenu pravila o isključivoj nadležnosti iz članka 24. točke 4. Uredbe Bruxelles I.a, to razmatranje, u najmanju ruku, vrijedi i onda kada se to pitanje odnosi samo na predmet navedenog prava, odnosno na izum.
42

S obzirom na relevantnu sudsku praksu Suda, sud koji je uputio zahtjev smatra da kada nacionalni sud smatra da je odredba nepoštena, on mora utvrditi da ona za potrošača, od početka i u cijelosti, nije obvezujuća. Nadalje, on treba ispitati može li se ugovor izvršiti bez nezakonite odredbe. Ako je to slučaj, taj bi se sud trebao ograničiti na odluku da ugovor nastavlja važiti bez nepoštenih odredbi te se pitanje primjene dispozitivne odredbe nacionalnog prava ne bi postavljalo. S druge strane, ako bi navedeni sud morao smatrati da ugovor ne može postojati bez nezakonite odredbe i da stoga treba utvrditi njegovu ništavost, treba ispitati je li to utvrđenje za potrošača nepovoljno. Ako to nije slučaj ili ako potrošač pristane na utvrđenje ništavosti ugovora, nacionalni sud bio bi dužan utvrditi da je ugovor ništav u cijelosti te ga ne bi mogao dopuniti dispozitivnom odredbom nacionalnog prava.
24

Kao prvo, sud koji je uputio zahtjev tako se pita može li se za ulazne usluge koje je društvo W prenijelo društvima X i Y na ime svojih uloga kao člana društva smatrati kao da ih je društvo W steklo za svoje poduzeće i jesu li troškovi koji su s njima povezani dio njegovih općih troškova, odnosno sastavni elementi troškova njegovih oporezivih izlaznih računovodstvenih i upravljačkih transakcija za njegova društva kćeri. To pitanje proizlazi iz presude od 8. studenoga 2018., C&D Foods Acquisition (C‑502/17, EU:C:2018:888, t. 37. i slj.), na temelju koje sud koji je uputio zahtjev zaključuje da, u svrhu odbitka pretporeza PDV‑a koji je platilo holding društvo, predmetna transakcija mora izravno isključivo proizlaziti iz gospodarske aktivnosti tog društva ili biti izravan, trajan i nužan nastavak te aktivnosti. Stoga, ako ne postoji izravna i trenutačna veza između troškova povezanih s ulaznim uslugama i oporezive gospodarske aktivnosti holding društva, ti troškovi ne mogu biti dio općih troškova društva W te ne mogu biti sastavni elementi cijene isporučene robe ili usluga koje ono pruža. Sud koji je uputio zahtjev također navodi presude od 14. rujna 2017., Iberdrola Inmobiliaria Real Estate Investments (C‑132/16, EU:C:2017:683), od 3. srpnja 2019., The Chancellor, Masters and Scholars of the University of Cambridge (C‑316/18, EU:C:2019:559) i od 1. listopada 2020., Vos Aannemingen (C‑405/19, EU:C:2020:785). Iako se predmeti koji su doveli do tih presuda ne odnose na holding društva, oni potvrđuju nužnost izravne veze između ulaznih usluga i oporezivih transakcija predmetnog društva kako bi se omogućio odbitak pretporeza PDV‑a. Međutim, u ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev smatra da su ulazne usluge mogle biti primljene ne za društvo W i njegove oporezive transakcije, nego za one njegovih društava kćeri. Te bi usluge stoga bile u izravnoj i trenutačnoj vezi s djelatnostima tih društava kćeri velikim dijelom oslobođenima od poreza.
33

U tom smislu valja podsjetiti na to da je takav ubrzani postupak predviđen člankom 105. Poslovnika postupovno sredstvo namijenjeno rješavanju izvanrednog stanja hitnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 10. ožujka 2022., Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Sveobuhvatno zdravstveno osiguranje), C‑247/20, EU:C:2022:177, t. 41. i navedenu sudsku praksu).
25

Uvodno valja podsjetiti na to da, u skladu s ustaljenom praksom Suda, pravo poreznih obveznika da od PDV‑a koji su dužni platiti odbiju PDV koji moraju platiti ili koji su platili za primljenu robu i usluge predstavlja temeljno načelo zajedničkog sustava PDV‑a koje je uspostavljeno zakonodavstvom Unije. Svrha je sustava odbitaka, čiji je dio članak 168. Direktive o PDV‑u, u cijelosti rasteretiti poduzetnika tereta PDV‑a, dugovanog ili plaćenog u okviru svih njegovih gospodarskih djelatnosti. Zajednički sustav PDV‑a stoga osigurava neutralnost u odnosu na porezno opterećenje svih gospodarskih aktivnosti, neovisno o njihovim ciljevima ili rezultatima, pod uvjetom da navedene aktivnosti same podliježu PDV‑u (vidjeti u tom smislu presudu od 15. rujna 2016., Senatex, C‑518/14, EU:C:2016:691, t. 26. i 27. i navedenu sudsku praksu). Kao što je to Sud u više navrata presudio, pravo na odbitak predviđeno člankom 167. i idućim člancima čini sastavni dio mehanizma PDV‑a te se u načelu ne može ograničiti (presuda od 16. listopada 2019., Glencore Agriculture Hungary, C‑189/18, EU:C:2019:861, t. 33. i navedena sudska praksa).
7

U skladu s člankom 14. stavcima 1. do 3. Uredbe br. 883/2004: „1. Članci od 11. do 13. ne primjenjuju se na dobrovoljno osiguranje ili izborno produženo osiguranje osim ako za jednu od grana iz članka 3. stavka 1. u državi članici ne postoji isključivo dobrovoljni sustav. 2. Ako na temelju zakonodavstva države članice osoba na koju se to odnosi podliježe obveznom osiguranju u toj državi članici, na nju se ne mora [može] primjenjivati sustav dobrovoljnog osiguranja ili sustav izbornog produženog osiguranja u drugoj državi članici. U svim ostalim slučajevima u kojima za određenu granu postoji izbor između nekoliko sustava dobrovoljnog osiguranja ili izbornog produženog osiguranja, osoba na koju se to odnosi pridružuje se [samo] sustavu po svom izboru. 3. Međutim, što se tiče invalidskih davanja, davanja za slučaj starosti ili davanja za nadživjele osobe, osoba na koju se to odnosi može se pridružiti sustavu dobrovoljnog ili izbornog produženog osiguranja države članice čak i ako se na nju obvezno primjenjuje zakonodavstvo druge države članice, pod uvjetom da se u jednoj fazi njezine karijere na nju primjenjivalo zakonodavstvo prve države članice zbog ili kao posljedica djelatnosti u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe i ako je takvo preklapanje izričito ili prešutno dozvoljeno prema zakonodavstvu prve države članice.”
72

Kao prvo, valja utvrditi da nisu utemeljene zabrinutosti te vlade u pogledu broja proizvoda na koje bi se mogla odnositi privremena mjera donesena na temelju članka 27. stavka 1. Uredbe br. 1223/2009. Naime, kao što to proizlazi iz točke 69. ove presude, ozbiljan rizik za zdravlje ljudi koji može dovesti do toga da nadležno tijelo države članice donese privremenu zaštitnu mjeru na temelju članka 27. stavka 1. te uredbe u načelu se odnosi samo na vrlo ograničen broj kozmetičkih proizvoda iz određene kategorije kozmetičkih proizvoda namijenjenih određenoj uporabi i određenim dijelovima tijela te koji sadržavaju tvar do visine određene koncentracije. Stoga tumačenje te odredbe na način da omogućuje samo donošenje pojedinačnih privremenih mjera u vezi s jednim ili više konkretnih proizvoda stavljenih na tržište nema za posljedicu obvezu nacionalnih tijela da donesu nerazmjeran broj privremenih mjera i ne dovodi do administrativnog opterećenja tih tijela ili Komisije.
16

Dio austrijske pravne teorije tvrdi da se člankom 20. navedene uredbe propisuje mogućnost preispitivanja europskog platnog naloga, što može dovesti do njegova ukidanja, osobito u slučajevima više sile ili izvanrednih okolnosti, kao što je to kriza uzrokovana bolešću COVID-19. U skladu s tim mišljenjem, nije dopušteno primijeniti nacionalno pravo kako bi se uzeo u obzir takav slučaj, s obzirom na to da je takav slučaj iscrpno uređen tom istom uredbom.
50

U ovom slučaju valja istaknuti, kao što to navodi Europska komisija, da se u slučaju poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku ne može smatrati da dva gospodarska subjekta, u kojima u bitnome ista fizička osoba donosi odluke, mogu sklopiti „sporazume” među sobom, s obzirom na to da se čini da ne postoje dvije različite volje koje se mogu usuglasiti. Međutim, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri je li moguće, s obzirom na vezu koja postoji između osobe J i društva K. Reisen, sklopiti takve sporazume radi narušavanja tržišnog natjecanja. Ako to nije slučaj, fakultativna osnova za isključenje predviđena u članku 57. stavku 4. prvom podstavku točki (d) Direktive 2014/24 ne može se primijeniti na njihovu situaciju.
13

Osobe SRS i AA podnijele su žalbu protiv te presude Courtu of Appeal (Žalbeni sud, Irska) tvrdeći, osobito, da je High Court (Visoki sud) usko protumačio izraz „ostali članovi obitelji koji su članovi kućanstva građanina Unije” i da nije uzeo u obzir druge jezične verzije Direktive 2004/38. Odlukom od 19. prosinca 2019. Court of Appeal (Žalbeni sud) odbio je tu žalbu. Utvrdio je da osobe koje žive pod istim krovom nisu nužno dio istog kućanstva i da, kako bi ih se moglo smatrati članovima obitelji koji su članovi kućanstva građanina Unije, te osobe moraju biti sastavni dio obiteljske zajednice tog građanina i to ostati u predvidljivoj budućnosti, boraveći pod istim krovom u državi članici domaćinu, ne samo zbog praktičnih razloga, nego i zbog emocionalne povezanosti.
38

Uvodno valja podsjetiti na to da je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda, uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu Sud će, prema potrebi, preoblikovati pitanja koja su mu postavljena (presuda od 15. srpnja 2021., The Department for Communities in Northern Ireland, C‑709/20, EU:C:2021:602, t. 61. i navedena sudska praksa).
40

Kad je riječ o informacijama koje u tom pogledu treba priopćiti adresatu prilikom dostave pismena u sustavu koji je uspostavljen Uredbom br. 1393/2007, valja podsjetiti na to da ta uredba ne predviđa nikakvu iznimku od korištenja standardnog obrasca iz njezina Priloga II. Obveznost i sustavnost korištenja tim obrascem ne primjenjuje se samo na slanje pismena između tijela za slanje i tijela za zaprimanje koje su odredile države članice nego, kao što to izričito proizlazi iz članka 8. stavka 4. navedene uredbe, i na dostave iz poglavlja II. odjeljka 2. iste uredbe, među kojima i onu iz članka 14. potonje, odnosno dostavu sudskog pismena putem pošte (vidjeti u tom smislu presudu od 2. ožujka 2017., Henderson, C‑354/15, EU:C:2017:157, t. 55., 59. i 61. kao i rješenje od 5. svibnja 2022., ING Luxembourg, C‑346/21, neobjavljeno, EU:C:2022:368, t. 32. i 35.). Navedeni obrazac predstavlja, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 12. Uredbe br. 1393/2007, sredstvo kojim se adresat obavještava o pravu da odbije primiti pismeno koje mu se dostavlja.
45

Naime, odmah isključiti primjenu Okvirnog sporazuma u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku dovelo bi do toga da se, protivno cilju postavljenom tim člankom 4., suzi područje zaštite od diskriminacija dodijeljene predmetnim radnicima te do neosnovano uskog tumačenja navedenog članka protivno sudskoj praksi Suda (vidjeti analogijom, kad je riječ o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme, presudu od 18. listopada 2012., Valenza i dr., C‑302/11 do C‑305/11, EU:C:2012:646, t. 37. i navedenu sudsku praksu).
7

Osoba KU rezervirala je povezani let predviđen za 10. svibnja 2017. iz Lisabona u Santa Mariju (Azori, Portugal) preko Ponta Delgade. Taj povezani let, koji je predmet jedinstvene rezervacije, sastojao se od dvaju letova kompanije SATA International, to jest leta S4321 i leta SP107, za koji je polazak bio predviđen istoga dana u 18:45 (po lokalnom vremenu). Zbog kašnjenja u dolasku leta S4321, osoba KU nije se uspjela ukrcati na let SP107 za Santa Mariju.
4

Članak 4. te direktive, naslovljen „Opće obveze”, predviđa: „1. U skladu s načelom predostrožnosti, države članice osiguravaju poduzimanje svih odgovarajućih mjera radi izbjegavanja štetnih učinaka na zdravlje ljudi i okoliš koji bi mogli nastati namjernim uvođenjem ili stavljanjem na tržište GMO‑a. GMO‑i se mogu namjerno uvoditi ili stavljati na tržište isključivo u skladu s dijelom B, odnosno, dijelom C [koji podvrgavaju to uvođenje i to stavljanje na tržište prethodnom odobrenju]. […]”