MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE

JULIANE KOKOTT

od 18. travnja 2013. ( 1 )

Predmet C‑115/12 P

Francuska Republika

protiv

Europske komisije

„Žalba — Strukturni fondovi — Europski fond za regionalni razvoj (EFRR) — Strukturna potpora Unije u regiji Martinique u Francuskoj — Smanjenje financijske potpore — Članak 2. Direktive 93/37/EEZ — Ugovori o javnoj nabavi — Usklađivanje postupaka sklapanja ugovora o javnoj nabavi radova — Izravno subvencioniranje ugovora o radovima koji je dodijelilo privatno tijelo — Objekti namijenjeni za sport, rekreaciju i odmor — Radovi obnove i proširenja na hotelskom kompleksu kojim upravljaju pojedinci“

I – Uvod

1. Pod kojim okolnostima građevinski projekti pojedinaca, koje javna tijela u znatnom opsegu subvencioniraju ili financiraju, moraju podlijegati postupku nabave na temelju prava Unije u području javne nabave? U pogledu ovog dosad uvelike nerazjašnjenog pitanja Sud je pozvan zauzeti stajalište u ovom žalbenom postupku koji se tiče korištenja novca iz jednog od europskih strukturnih fondova.

2. Pozadina spora je privatni građevinski projekt iz 2003. u francuskoj regiji Martinique kojim je turistički kompleks, kojim upravlja privatno društvo, trebao biti obnovljen i proširen. Ovaj građevinski projekt s više od 50 % financirala su javna tijela, među ostalim i sredstvima Europskog fonda za regionalni razvoj (EFRR).

3. Kad se ispostavilo da je navedeni građevinski projekt proveden bez prethodne provedbe postupka nabave u smislu prava Unije u području javne nabave, Europska komisija je 28. srpnja 2010. Odlukom C (2010) 5229 odlučila ukinuti doprinos EFRR‑a tom projektu ( 2 ) (u daljnjem tekstu: sporna odluka). Pri tome se pozvala na načelo da se financiranje iz europskih strukturnih fondova može dodijeliti samo za projekte koji su u skladu s politikama Zajednice, među ostalim, onima u području javne nabave. Od tada se Francuska i Komisija spore oko toga zahtijeva li pravo u području javne nabave da se povodom građevinskih radova za obnovu i proširenje odnosnog privatnog turističkog naselja doista provede postupak nabave.

4. U ovom je kontekstu relevantno može li se dotični turistički kompleks u smislu prava o javnoj nabavi razvrstati u kategoriju „objekata namijenjenih za sport, rekreaciju i odmor” . Naime, posebno se s obzirom na takve objekte valja pridržavati pravila o javnoj nabavi čak i kada se njihova gradnja povjeri pojedincima, pod uvjetom da je javna tijela odnosni projekt izravno subvencioniraju s više od 50 %.

5. Osim toga postavlja se pitanje može li se izravno subvencioniranje u smislu tih propisa smatrati poreznom olakšicom.

II – Pravni okvir

6. Pravni okvir ovog predmeta određen je Direktivom 93/37/EEZ ( 3 ). Njezin članak 2. glasio je kako slijedi ( 4 ): „1. Države članice poduzimaju potrebne mjere s ciljem osiguranja da javni naručitelji poštuju ili osiguraju poštovanje odredbi ove Direktive kada oni izravno subvencioniraju s više od 50 % ugovor o radovima koji dodjeljuje neki drugi subjekt, a ne oni. 2. Stavak 1. odnosi se samo na ugovore obuhvaćene razredom 50., skupinom 502. Opće klasifikacije ekonomskih djelatnosti u Europskim zajednicama (NACE) te ugovore koji se odnose na građevinske radove za bolnice, objekte namijenjene za sport, rekreaciju i odmor, školske i sveučilišne zgrade te zgrade koje se koriste u administrativne svrhe.”

[neslužbeni prijevod]

7. Još se mora ukazati na članak 1. točku (a) Direktive 93/37 koji je glasio kako slijedi: „U smislu ove direktive: (a) ‚Ugovori o javnoj nabavi radova’ su ugovori kojima se ostvaruje financijski interes, sklopljeni u pisanom obliku između, s jedne strane, izvođača i javnog naručitelja definiranog u točki (b), a čiji je predmet izvođenje, ili zajedno izvođenje i projektiranje radova […] ili posao definiran u točki (c) ili realizaciju, na bilo koji način, posla koji u skladu sa zahtjevima koje je odredio javni naručitelj.” [neslužbeni prijevod]

8. Odredbe Direktive 93/37 primjenjuju se na ovaj slučaj na temelju upućivanja u članku 12. Uredbe (EZ) br. 1260/1999 koji sadržava opće odredbe o strukturnim fondovima Unije ( 5 ). U toj je odredbi pod naslovom „Usklađenost” određeno sljedeće: „Aktivnosti koje se financiraju iz fondova ili EIB‑a ili drugim financijskim instrumentom, moraju biti u skladu s odredbama Ugovora i aktima donesenima na temelju Ugovora, kao i s politikama i aktivnostima Zajednice, uključujući onima koje se odnose na pravila o tržišnom natjecanju, sklapanje ugovora o javnoj nabavi, zaštitu i poboljšanje okoliša, uklanjanje nejednakosti i poticanje jednakosti muškaraca i žena.” [neslužbeni prijevod]

III – Okolnosti spora

9. Société martiniquaise des villages de vacances (SMVV) upravlja u francuskoj regiji Martinique turističkim kompleksom „Les Boucaniers” Cluba Méditerranée. Godine 2003. SMVV odlučio je ovaj kompleks obnoviti i proširiti. Vrijednost građevinskih radova procijenjena je na oko 49,98 milijuna eura.

10. Za ovaj su projekt regiji Martinique odobrene subvencije u visini od oko 2,5 milijuna eura te povrh toga porezne olakšice francuske države u visini od oko 16,69 milijuna eura ( 6 ). Odlukom C (2004) 4142 od 18. listopada 2004. Europska komisija je sa svoje strane utvrdila EFRR‑ov financijski doprinos na 12,46 milijuna eura što odgovara 24,93 % ukupnih troškova projekta koji se mogu subvencionirati.

11. No, dodjelu EFRR‑ovih sredstava od strane Komisije osporio je Europski revizorski sud nakon revizije provedene 2007. jer u pogledu građevinskih radova za obnovu i proširenje turističkog kompleksa „Les Boucaniers” suprotno članku 2. Direktive 93/37 nije proveden postupak javne nabave iako je projekt bio financiran potporama javnih tijela u ukupnom iznosu od 63,33 %.

12. Ovi prigovori Revizorskog suda doveli su do poduže razmjene dopisa i u konačnici do toga da Komisija spornom odlukom od 28. lipnja 2010. u cijelosti ukine EFRR‑ovo financiranje projekta obnove i proširenja turističkog kompleksa „Les Boucaniers”. Budući da je taj građevinski projekt bio subvencioniran kao dio jedinstvenog programskog dokumenta strukturne pomoći Unije u regiji Martinique ( 7 ), ta odluka Komisije, tehnički gledano, dovela je do odgovarajućeg smanjenja ukupnog opsega strukturne pomoći Unije u toj regiji.

13. Tužba za poništenje, koju je Francuska 11. listopada 2010. podnijela protiv sporne odluke, u prvom stupnju nije bila prihvaćena. U svojoj presudi od 16. prosinca 2011. ( 8 ) (u daljnjem tekstu: pobijana presuda) Opći je sud odbio tužbu Francuske kao neosnovanu te joj je naložio snošenje troškova.

IV – Postupak pred Sudom

14. Podneskom od 1. ožujka 2012. Francuska je Republika podnijela ovu žalbu protiv presude Općeg suda. Ona zahtijeva od Suda da: — u cijelosti ukine presudu Općeg suda Europske unije od 16. prosinca 2011. u predmetu T‑488/10, Francuska/Komisija, i — sam konačno odluči o sporu poništavanjem Odluke Komisije C (2010) 5229 od 28. srpnja 2010. ili da predmet vrati na odlučivanje Općem sudu.

15. Komisija zahtijeva od Suda da: — proglasi drugi dio prvog žalbenog razloga i prvi dio trećeg žalbenog razloga nedopuštenim, a podredno neosnovanim, te da žalbu odbaci odnosno odbije, i — naloži žalitelju snošenje troškova.

16. O žalbi se pred Sudom raspravljalo pisano, a 11. ožujka 2013. održana je usmena rasprava.

V – Analiza žalbe

17. U svojoj žalbi Francuska pobija presudu Općeg suda trima žalbenim razlozima, koji se, s jedne strane, odnose na pojam izravnog subvencioniranja kao i na pojam objekata namijenjenih za sport, rekreaciju i odmor u smislu članka 2. Direktive 93/37 (prvi odnosno treći žalbeni razlog), te s kojima se, s druge strane, ističe prigovor iskrivljavanja činjenica te nedopuštenog naknadnog ispravljanja obrazloženja sporne odluke (drugi žalbeni razlog). U nastavku ću prvo ispitati drugi žalbeni razlog prije nego što se posvetim prvom i trećem žalbenom razlogu.

A – Drugi žalbeni razlog: prigovor iskrivljavanja sporne odluke i naknadnog ispravljanja njezina obrazloženja

18. Drugim žalbenim razlogom Francuska osporava drugu rečenicu u točki 43. pobijane presude. U tom odlomku presude Opći je sud utvrdio da se Komisija oslonila na namjenu cijelog turističkog kompleksa kada je u spornoj odluci istraživala projekt potpune obnove turističkog kompleksa „Les Boucaniers” ( 9 ).

19. Francuska prigovara Općem sudu da je u toj točki iskrivio spornu odluku te da je naknadno ispravio njezino obrazloženje. Francuska smatra da se u spornoj odluci Komisija zapravo nije oslonila na namjenu cijelog turističkog kompleksa, nego isključivo na narav obavljenih radova. Pri tome se Francuska osobito poziva na uvodne izjave 31. i 32. sporne odluke.

20. Prema ustaljenoj sudskoj praksi sudovi Unije ni u kojem slučaju ne mogu u okviru tužbe za poništenje svojim obrazloženjem zamijeniti obrazloženje donositelja pobijanog akta ( 10 ). Oni isto tako ne smiju niti iskriviti sadržaj pobijanog akta ( 11 ).

21. U konačnici, prigovor iskrivljavanja sporne odluke i prigovor naknadnog ispravljanja obrazloženja te odluke idu sadržajno u istom smjeru. Općem se sudu prigovara da je u spornu odluku „tumačenjem unio” nešto čega tamo nema. Oba se prigovara stoga mogu podvrgnuti jedinstvenoj ocjeni.

22. Čini mi se da u spornoj odluci Komisija nije posebno jasno zauzela stajalište. U uvodnim izjavama 31. i 32. te odluke u prvom planu zasigurno stoje pojedini građevinski radovi u okviru obnove i proširenja turističkog kompleksa „Les Boucaniers”. Na to je Francuska s pravom ukazala. No, istodobno je u spornoj odluci riječ i o tome radi li se kod tog projekta o „jedinstvenom projektu” ili „skupnom projektu” (uvodne izjave 28. i 31. sporne odluke).

23. S obzirom na to ne treba isključiti da je Komisija u svojoj odluci pored naravi obavljenih radova ocijenila namjenu cijelog turističkog kompleksa „Les Boucaniers”. Sporna odluka je barem u tom pogledu otvorena za tumačenje, tako da se Općem sudu s njegovim tumačenjem u konačnici ne može pripisati iskrivljavanje te odluke ( 12 ), a niti naknadno ispravljanje obrazloženja te odluke.

24. Shodno tomu drugi žalbeni razlog treba odbiti.

B – Prvi žalbeni razlog: pojam izravnog subvencioniranja u smislu članka 2. stavka 1. Direktive 93/37

25. Prvim žalbenim razlogom Francuska prigovara Općem sudu da je pogrešno shvatio pojam izravnog subvencioniranja u smislu članka 2. stavka 1. Direktive 93/37.

26. Pozadina tog prigovora sastoji se u tome da se u slučaju financiranja koje je francuska država odobrila za obnovu i proširenje turističkog kompleksa „Les Boucaniers” ne radi o potporama u novcu, nego o poreznim olakšicama, koje osim toga nisu dodijeljene, kako tvrdi Francuska, društvu Club Méditerranée kao vlasniku turističkog kompleksa ili SMVV‑u kao nositelju projekta, nego fizičkim osobama koje su kao članovi privatnog société en nom collectif ( 13 ) uložile u ovaj građevinski projekt ( 14 ).

27. Francuska osporava da se takve porezne olakšice može smatrati „izravnim subvencioniranjem” u smislu članka 2. stavka 1. Direktive 93/37, i to stoga što, s jedne strane, nemaju karakter subvencije, te, s druge strane, nemaju učinak izravnog subvencioniranja. Preporučuje se ispitivanje započeti zadnjim aspektom.

1. Pojam „izravnog” subvencioniranja (drugi dio prvog žalbenog razloga)

28. Drugi dio prvog žalbenog razloga posvećen je pojmu „izravnog” subvencioniranja u smislu članka 2. stavka 1. Direktive 93/37, te je posebno usmjeren protiv točaka 36. do 37. pobijane presude. Francuska smatra da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je porezne olakšice za ugovor o radovima smatrao izravnim subvencioniranjem, iako te olakšice nisu bile odobrene niti nositelju projekta niti vlasniku turističkog kompleksa „Les Boucaniers”, nego članovima privatnog société en nom collectif.

a) Dopuštenost

29. Komisija smatra da je ovaj dio prvog žalbenog razloga nedopušten jer je time prema njezinu stajalištu dovedena u pitanje ocjena činjenica i dokaza Općeg suda i iznesena nova argumentacija koju Francuska nije iznijela u prvom stupnju.

30. Ovaj mi prigovor nije uvjerljiv.

31. Prigovor Francuske nije usmjeren na preispitivanje činjeničnih utvrđenja Općeg suda u pogledu osobe korisnika poreznih olakšica, pogotovu stoga što takva utvrđenja ionako nisu iznesena u pobijanoj presudi. Umjesto toga Francuska prigovara, s jedne strane, tumačenju koje je Opći sud pridodao članku 2. stavku 1. Direktive 93/37, te, s druge strane, kvalifikaciji konkretno dodijeljenih poreznih olakšica kao „izravnog” subvencioniranja. Stoga je u konačnici Sud na temelju ustaljene sudske prakse nadležan u žalbenom postupku ispitati pravnu kvalifikaciju činjeničnog stanja koju je Opći sud dao ( 15 ).

32. Nasuprot stajalištu Komisije, nebitno je i to je li Francuska već u prvostupanjskom postupku iznijela nešto posebno u vezi s problematikom „izravnog” subvencioniranja. Naime, ostaje činjenica da je Opći sud u točkama 36. i 37. pobijane presude razmotrio to pitanje. Ta razmatranja Općeg suda moraju biti otvorena pravnom nadzoru u žalbenom postupku. Sudska praksa priznaje da je Sud u okviru žalbe ovlašten za ocjenu pravnih utvrđenja u vezi s razlozima navedenima u prvom stupnju postupka ( 16 ).

33. Može biti da Francuska u prvom stupnju još nije navela da ne postoji izravno subvencioniranje nositelja projekta ili vlasnika turističkog kompleksa jer su dodijeljene porezne olakšice privatnim članovima société en nom collectif. Pored toga dovoljno je ukazati na to da je strankama dopušteno da u tijeku spora razviju svoju argumentaciju sve dok ne izmijene predmet spora o kojem su raspravlja pred Općim sudom ( 17 ). No, takve se izmjene predmeta spora u ovom slučaju uopće ne treba bojati jer se o pitanju izravnog subvencioniranja kao takvom već kontradiktorno raspravljalo u prvom stupnju.

34. Zbog toga je drugi dio prvog žalbenog razloga dopušten.

b) Meritum

35. Međutim, u pogledu merituma argumentacija Francuske nije uvjerljiva.

36. Već i tekst članka 2. stavka 1. Direktive 93/37 pokazuje da postojanje „izravnog subvencioniranja” ne ovisi o tome kojim osobama javna tijela dodjeljuju potpore. Umjesto toga je za primjenu članka 2. stavka 1. Direktive 93/37 dovoljno da ugovor o javnoj nabavi radova, koji je dodijelio subjekt različit od javnog naručitelja, jedan ili više javnih naručitelja izravno subvencionira s više od 50 %. Pojam izravnog subvencioniranja se drugim riječima ne odnosi na osobe, već na objekt.

37. Posebno usko shvaćanje „izravnog” subvencioniranja, koje Francuska zastupa, dovelo bi do prelaganog zaobilaženja članka 2. Direktive 93/37. Tako bi javni naručitelj mogao izbjeći svoje obveze iz direktive time da subvenciju za odnosni ugovor o javnoj nabavi radova ne dodijeli nositelju projekta ili vlasniku građevinskog zemljišta, nego osobama koje su s njima gospodarski povezane.

38. Stoga je Opći sud s potpunim pravom u točkama 36. i 37. pobijane presude pošao od pitanja je li projekt imao koristi od izravnog subvencioniranja u smislu članka 2. Direktive 93/37, a ne od toga je li to subvencioniranje bilo konkretno dodijeljeno nositelju projekta ili vlasniku turističkog kompleksa „Les Boucaniers”.

c) Privremeni zaključak

39. Stoga je drugi dio prvog žalbenog razloga dopušten, ali neosnovan.

2. Pojam „subvencioniranja” (prvi dio prvog žalbenog razloga)

40. Prvi dio prvog žalbenog razloga posvećen je pojmu „subvencioniranja” u smislu članka 2. stavka 1. Direktive 93/37, te je posebno usmjeren protiv točaka 24. do 35. pobijane presude. Francuska smatra da se porezne olakšice ne može smatrati subvencioniranjem prema toj odredbi.

41. Pojam subvencioniranja nije pobliže određen u Direktivi 93/37. Slično kao i brojni drugi neodređeni pravni pojmovi, i ovaj pojam može imati različit sadržaj, ovisno o tome na koje se područje prava Unije odnosi. Tako pojmom subvencije odredbe o zaštiti europskog unutarnjeg tržišta od subvencioniranog uvoza iz trećih zemalja obuhvaćaju i porezne olakšice ( 18 ). Nasuprot tomu, porezne su olakšice u pravu tržišnog natjecanja obuhvaćene širokim pojmom državne potpore ( 19 ), ali ne i užim pojmom subvencije ( 20 ); potonji izraz označava samo izravno plaćanje.

42. Kako bi se članak 2. Direktive 93/37 proveo, treba u okviru tumačenja samostalno odrediti koje značenje ima pojam subvencioniranja koji je tamo upotrijebljen.

43. Bez sumnje i ciljevi članka 2. Direktive 93/37 i normativni kontekst čiji je ta odredba dio, mogu, razmatrani sami za sebe, poduprijeti široko tumačenje pojma subvencioniranja, koje ne mora biti nužno ograničeno na izravno plaćanje od strane javnih tijela, već može obuhvaćati i druge mjere financiranja kao što su porezne olakšice o kojima se ovdje raspravlja. Na ovo je Opći sud točno ukazao u svojoj presudi ( 21 ).

44. Međutim, tumačenje članka 2. Direktive 93/37 ne može se zasnivati samo na ciljevima i normativnom kontekstu te odredbe, nego mora obuhvatiti i njezin nastanak. Čini mi se da je Opći sud upravo iz tog nastanka u ovom slučaju izveo pogrešne zaključke.

45. Pravilo, koje je sadržano u članku 2. Direktive 93/37, prvi je put člankom 1.a Direktive 71/305/EEZ ( 22 ) u verziji Direktive 89/440/EEZ ( 23 ) ušlo u pravo Unije o ugovorima o javnoj nabavi radova ( 24 ).

46. U vezi s člankom 1.a Direktive 71/305 valja primijetiti da su i Komisija i Europski parlament izvorno zagovarali vrlo široku formulaciju koja nije bila ograničena samo na izravno subvencioniranje. Tako je Komisija predložila da se člankom 1.a obuhvate svi oblici izravnog ili neizravnog financiranja ugovora o radovima ( 25 ). Stajalište Parlamenta o članku 1.a usvojeno u prvom čitanju također se temeljilo na ovom vrlo široko pojmu financiranja. U stajalištu koje je o članku 1.a Parlament zauzeo u prvom čitanju bila je čak sadržana definicija pojma, koja je pored javnih subvencija izričito uključivala i dodjelu poreznih olakšica ( 26 ).

47. Nasuprot tomu, verzija članka 1.a Direktive 71/305, koju je Vijeće naposljetku donijelo, više ne upućuje općenito na financiranje ugovora o radovima, nego se ograničava isključivo na navođenje izravnog subvencioniranja takvih ugovora od strane javnih naručitelja.

48. Time se Vijeće kao tadašnji zakonodavac Zajednice u članku 1.a Direktive 71/305, nasuprot prijedlogu Komisije i stajalištu koje je Parlament zauzeo u prvom čitanju, odlučilo za usku formulaciju koje izbjegava široki pojam „financiranje” i ograničava se na pravilo o više od 50 % izravnog financiranja ugovora o javnim radovima od strane javnih naručitelja.

49. Ništa drugo ne proizlazi iz zajedničke izjave Vijeća i Komisije koja je povodom donošenja članka 1.a Direktive 71/305 priložena zapisniku Vijeća. U toj se izjavi doduše potvrđuje da se člankom 1.a trebalo obuhvatiti „sve različite oblike izravnih subvencija” ( 27 ). Nasuprot tomu, u toj izjavi nema nikakvog uporišta za to da povrh izravnih subvencija i druge pogodnosti kao na primjer porezne olakšice budu uključene u područje primjene članka 1.a ili da se takve porezne olakšice treba smatrati izravnim subvencijama, kao što to tvrdi Komisija u postupku pred Sudom.

50. S obzirom na to, neuvjerljivo je pravno stajalište Općeg suda ( 28 ) i Komisije prema kojem upućivanje na izravno subvencioniranje u članku 1.a Direktive 71/305 „jednoznačno i isključivo” služi tomu da se isključe izravne subvencije, ali ne i da se inače ograniči područje primjene te odredbe. Naime, na taj se način ne može objasniti zašto je tekst te odredbe Vijeće suzilo posebno na subvencioniranje, a nije željelo zadržati izvorno upotrijebljen i puno općenitiji pojam financiranja.

51. S obzirom na ovaj nastanak teško se i pojam izravnog subvencioniranja iz članka 2. Direktive 93/37 kao odredbe koja je naslijedila članak 1.a Direktive 71/305 te je s njom sadržajno istovjetna, može tako široko shvatiti da bi obuhvaćao čak i porezne olakšice. Ne postoji uporište za to da je u toj odredbi zakonodavac želio pojmu subvencioniranja pridodati tako široko značenje.

52. Opći je sud stoga počinio pogrešku koja se tiče prava kada je unatoč gore prikazanom nastanku članka 2. Direktive 93/37 u područje primjene te odredbe uključio čak i porezne olakšice.

53. Stoga prvi dio prvog žalbenog razloga treba prihvatiti. Već je iz tog razloga opravdano ukidanje pobijane presude. Ako se, naime, porezne olakšice, koje je Francuska Država dodijelila za obnovu i proširenje turističkog kompleksa „Les Boucaniers”, ne uračunaju, tada se udio izravnog subvencioniranja javnih tijela za ovaj građevinski projekt snižava ispod praga od 50 % kako je utvrđen člankom 2. Direktive 93/37 ( 29 ).

C – Treći žalbeni razlog: „objekti namijenjeni za sport, rekreaciju i odmor” u smislu članka 2. stavka 2. Direktive 93/37

54. Treći žalbeni razlog koji je iznijela Francuska posvećen je pojmu „objekti namijenjeni za sport, rekreaciju i odmor” u smislu članka 2. stavka 2. Direktive 93/37. Francuska prigovara Općem sudu da je ovaj pojam preširoko protumačio i pri tome nije mislio na to da se u toj odredbi radi samo u ugovorima o javnoj nabavi radova koji, s jedne strane, služe zajedničkim potrebama korisnika objekata namijenjenih za sport, rekreaciju i odmor (vidjeti o tome odjeljak 1.), te su, s druge strane, od izravnog gospodarskog interesa za javne naručitelje (vidjeti odjeljak 2. dolje).

1. Relevantnost zajedničkih potreba korisnika objekata namijenjenih za sport, rekreaciju i odmor (prvi dio trećeg žalbenog razloga)

55. Prvim dijelom trećeg žalbenog razloga osporavaju se točke 56. do 63. pobijane presude. Francuska prigovara da je Opći sud zanemario da objektima namijenjenim za sport, rekreaciju i odmor u smislu članka 2. Stavka 2. Direktive 93/37 treba smatrati samo takve objekte koji su namijenjeni služiti zajedničkim potrebama njihovih korisnika.

a) Dopuštenost

56. Ovaj prvi dio trećeg žalbenog razloga Komisija smatra nedopuštenim jer svoju argumentaciju u prvostupanjskom postupku Francuska nije zasnovala na „zajedničkim potrebama korisnika” objekata namijenjenih za sport, rekreaciju i odmor, nego se oslonila na kriterij „tradiocionalnih potreba javnih naručitelja”.

57. Ovaj prigovor nije uvjerljiv. Točno je, doduše, da u prvom stupnju, a barem u pisanom dijelu postupka, Francuska nije još upotrijebila kriterij „zajedničkih potreba korisnika”, nego je izvorno zagovarala to da se članak 2. stavak 2. Direktive 93/37 odnosi na ugovore koji po svojoj prirodi spadaju u područje tradicionalnih potreba javnih naručitelja. Sadašnje je upućivanje na zajedničke potrebe korisnika samo daljnji razvoj argumentacije Francuske kojim se ne mijenja predmet spora te je stoga dopušten u žalbenom postupku ( 30 ).

58. Stoga je ovaj prvi dio trećeg žalbenog razloga dopušten.

b) Osnovanost

59. U biti se stranke u okviru ovog prvog dijela trećeg žalbenog razloga spore o tome treba li pojam objekata namijenjenih za sport, rekreaciju i odmor u okviru članka 2. stavka 2. Direktive 93/37 usko ili široko tumačiti.

60. Opći se sud u pobijanoj presudi odlučio za široko tumačenje koje označava i kao „funkcionalno tumačenje” ( 31 ). U skladu s time čak i ugovori o radovima u vezi s privatnim turističkim kompleksima kao što je Club Méditerranée „Les Boucaniers” spadaju u područje primjene prava javne nabave, uvijek pod uvjetom da ih javni naručitelji izravno subvencioniraju s više od 50 %.

61. Ovo tumačenje pojma objekata namijenjenih za sport, rekreaciju i odmor nije uvjerljivo.

i.) Nužnost restriktivnog tumačenja pojma objekata namijenjenih za sport, rekreaciju i odmor

62. Doduše, tekst članka 2. stavka 2. Direktive 93/37 može na prvi pogled biti prikladan i za privatne turističke komplekse kao što je onaj koji je ovdje sporan. No, tomu se protive ciljevi članka 2. Direktive 93/37 i kontekst u okviru kojeg se tom odredbom u područje primjene te direktive uključuje navedene objekte namijenjene za sport, rekreaciju i odmor.

63. Člankom 2. Direktive 93/37 ne dolazi do općenitog širenja prava javne nabave na sve građevinske projekte ako ih se samo s više od 50 % subvencionira javnim sredstvima.

64. Umjesto toga bi članak 2. Direktive 93/37 trebao samo pomoći da se u određenim područjima spriječi zaobilaženje odredaba o ugovorima o javnoj nabavi radova i ciljeva koje se njima nastoji ostvariti ( 32 ). Stoga se člankom 2. upravo na tim područjima privatne ugovore o radovima uključuje u područje primjene te direktive, ako javni naručitelji izravno financiranju te projekte s više od 50 %. Da se pri tome ne radi o odredbi koja je prikladna za uopćavanje nego o taksativnom nabrajanju, proizlazi posebno iz upotrebe formulacije „primjenjuje se samo na” iz članka 2. stavka 2. Direktive 93/37.

65. Nadalje, usporedba s ostalim područjima navedenima u članku 2. stavku 2. Direktive 93/37 pokazuje da se radi isključivo o ugovorima u vezi s prometnom infrastrukturom ( 33 ) ili građevinama koje su na raspolaganju širokoj javnosti (škole, sveučilišta, bolnice) ili koje treba koristiti sam javni naručitelj (zgrade koje se koriste u administrativne svrhe).

66. S obzirom na to i pojam objekata namijenjenih za sport, rekreaciju i odmor iz članka 2. stavka 2. Direktive 93/37 treba se tumačiti restriktivno kao što je to Sud uostalom već odlučio i u pogledu drugih odredaba prava Unije u području javne nabave ( 34 ). Za razliku od onog što Komisija smatra, takvo se postupanje uopće ne svodi na to da se u članak 2. stavak 2. Direktive 93/37 „tumačenjem unese” dodatni kriterij koji zakonodavac Unije nije predvidio. Štoviše, jedino restriktivno tumačenje pojma objekata namijenjenih za sport, rekreaciju i odmor odgovara cilju i normativnom kontekstu u kojem zakonodavac koristi taj pojam u Direktivi 93/37. Na to je Francuska točno ukazala.

ii.) Kriteriji za restriktivno tumačenje pojma objekata namijenjenih za sport, rekreaciju i odmor

67. Iako se valja složiti s Francuskom da pojam objekata namijenjenih za sport, rekreaciju i odmor iz članka 2. stavka 2. Direktive 93/37 treba restriktivno tumačiti, nisam uvjerena u to da kriteriji, koje je ta država članica predložila, daju primjerene smjernice za takvo tumačenje.

68. Kriterij „zadovoljenja zajedničkih potreba korisnika” objekata namijenjenih za sport, rekreaciju i odmor, na koji se Francuska oslanja u ovom žalbenom postupku, izgleda previše nejasan da bi mogao pružiti prikladno mjerilo za tumačenje i primjenu članka 2. stavka 2. Direktive 93/37. Osim toga, većina objekata navedenih u toj odredbi (škole, sveučilišta, bolnice, ali i objekti namijenjeni za sport, rekreaciju i odmor) u pravilu su namijenjeni (barem i) zadovoljenju pojedinačnih potreba svojih korisnika ( 35 ). Naposljetku manje je bitno to zadovoljavaju li se „pojedinačni” ili „zajednički” interesi korisnika, već je umjesto toga bitno je li stavljanje na raspolaganje dotičnih građevina u javnom interesu.

69. Niti kriterij „uobičajene potrebe javnih naručitelja”, koji je Francuska predložila u prvom stupnju, ne čini se prikladnijim. Taj kriterij je previše jednostrano prilagođen tradicionalnim zadaćama javnih ustanova te zanemaruje okolnost da se te zadaće tijekom vremena mogu promijeniti i proširiti. Prilikom primjerenog tumačenja članka 2. stavka 2. Direktive 93/37 u obzir se mora uzeti i ovaj aspekt.

70. Stoga predlažem da članak 2. stavak 2. Direktive 93/37 treba shvatiti na način da su tom odredbom obuhvaćeni samo privatni ugovori o radovima koje javni naručitelji subvencioniraju radi ispunjavanja svojih zadaća u okviru usluga od općeg interesa. U slučaju usluga od općeg interesa radi se o pojmu koji je uobičajen u pravu Unije ( 36 ) i koji je povrh toga dovoljno otvoren da se, s jedne strane, u obzir uzmu različite potrebe u pojedinim državama članicama i njihovim brojnim lokalnim tijelima, te da se, s druge strane, odgovori na novije razvoje u krugu zadaća javnih ustanova. Nadalje, na ovaj bi se način moglo osigurati dosljednost između prava javne nabave i prava Unije o tržišnom natjecanju.

71. Iako niti Francuska niti Komisija u ovom slučaju nisu konkretno zagovarale kriterij usluga od općeg interesa, to ne sprječava Sud da se prilikom tumačenja i primjene članka 2. stavka 2. Direktive 93/37 osloni upravo na ovaj kriterij. Naime, sudac nije „glas stranaka” ( 37 ). U skladu s time, ne može postojati obveza uzimanja u obzir samo argumenata na kojima su stranke temeljile svoje tvrdnje jer bi se inače njegova odluka morala, ovisno o slučaju, temeljiti na pogrešnim pravnim razlozima ( 38 ).

72. Ako se, dakle, članak 2. stavak 2. Direktive 93/37 protumači na način da tom odredbom nisu obuhvaćeni svi objekti namijenjeni za sport, rekreaciju i odmor, nego samo takvi koji služe uslugama od općeg interesa, na primjer javno dostupne zelene površine, sportski objekti, knjižnice i muzeji, tada se Općem sudu u ovom slučaju potkrala pogreška koja se tiče prava.

73. Slijedom toga je prvi dio trećeg žalbenog razloga osnovan.

2. Izravan gospodarski interes javnog naručitelja (drugi dio trećeg žalbenog razloga)

74. Francuska je drugi dio trećeg žalbenog razloga usmjerila posebno protiv točke 64. pobijane presude. Francuska smatra da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava zastupajući stajalište da pojam „ugovori o radovima” u smislu članka 2. Direktive 93/37 treba tumačiti neovisno od pojma „ugovori o javnoj nabavi radova” u smislu članka 1. točke (a) te direktive. Francuska smatra da se i članak 1. točka (a) i članak 2. Direktive 93/37 odnose samo na ugovore o javnoj nabavi radova koji su od izravnog gospodarskog interesa za javnog naručitelja.

75. Argumenti koje je iznijela Francuska su uvjerljivi.

76. Ugovori o radovima u smislu članka 2. Direktive 93/37 razlikuju se od onih iz članka 1. točke (a) te direktive jedino i isključivo po tome što ih ne dodjeljuju javni naručitelji, nego ostali subjekti, prije svega privatna poduzeća, i to oni koje javni naručitelji izravno subvencioniranju s više od 50 %.

77. Osim toga, već prema svojem tekstu članak 2. Direktive 93/37 povezan je korištenjem izraza „ugovori o radovima” s definicijom pojma koja je člankom 1. točkom (a) utvrđena za cijelu direktivu i o kojoj u osnovi ovisi materijalno područje primjene upravo te direktive.

78. Čak i ciljevi članka 2. Direktive 93/37 idu u prilog tumačenju pojma ugovora o radovima koji je usmjeren prema općoj definiciji u članku 1. točki (a) te direktive. Člankom 2. te direktive treba se, naime, spriječiti da se uključivanjem pojedinaca zaobiđu pravila Unije o ugovorima o javnoj nabavi radova ( 39 ). Slijedom toga se člankom 2. ne mogu u područje primjene te direktive uključiti nikakvi drugi ugovori o radovima osim onih koji podliježu postupku javne nabave, ako ih dodjeljuje javni naručitelj umjesto pojedinca.

79. Ako, dakle, u redovnom slučaju iz članka 1. točke (b) Direktive 93/37 ugovor o javnoj nabavi radova postoji samo ako su izvedeni radovi od izravnog gospodarskog interesa za javnog naručitelja ( 40 ), to onda pogotovu vrijedi u posebnom slučaju iz članka 2. Direktive 93/37. I izvedene radove iz tog članka može se uključiti u područje primjene Direktive 93/37 samo ako javni naručitelji, koji te radove izravno subvencioniraju s više od 50 %, imaju izravan gospodarski interes za njih.

80. Kako je Sud naveo, izravan gospodarski interes može postojati osobito onda kada je predviđeno da javni naručitelj treba dobiti vlasništvo ili pravo korištenja na građevinama koje treba izgraditi, ili ako on treba imati gospodarsku prednost ili snositi gospodarske rizike koji su povezani s budućim korištenjem građevine ( 41 ). Ne može se zaključiti da je to tako u slučaju kao što je ovaj, a u kojem je javni naručitelj samo financijski podupro privatni građevinski projekt i to u okviru strukturne potpore.

81. Sama okolnost da privatni građevinski projekt može imati pozitivan učinak na opći gospodarski razvoj određene regije, kao što to može biti slučaj s obnovom i proširenjem privatnog turističkog kompleksa, nije dostatna da se uspostavi izravni gospodarski interes onih javnih tijela koja su taj građevinski projekt izravno subvencionirala. Za izvedene građevinske radove kao takve ti javni ulagači imaju, naime, barem neizravan gospodarski interes.

82. I u tom se pogledu prilikom tumačenja i primjene članka 2. stavka 2. Direktive 93/37 Općem sudu potkrala pogreška koja se tiče prava. Zbog toga je drugi dio prvo žalbenog razloga osnovan.

3. Zaključno razmatranje u vezi s trećim žalbenim razlogom

83. U odnosu na oba dijela trećeg žalbenog razloga Komisija još navodi da široko tumačenje članka 2. stavka 2. Direktive 93/37, kakvo je dao Opći sud, služi cilju da se osigura nepristrana dodjela javnih sredstava ( 42 ).

84. Točno je da je i ovaj aspekt dio ciljeva koji se nastoje ostvariti pravom Unije u području javne nabave. Međutim, ni poštovanje ovog cilja ne može dovesti do širokog tumačenja članka 2. stavka 2. Direktive 93/37 koje bi bilo suprotno njezinoj strukturi. Zakonodavac se odlučio taj cilj ostvariti na način da ne svi, nego samo određeni privatni građevinski projekti podliježu odredbama Direktive 93/37.

85. Dodatno valja podsjetiti na to da je u temeljnim slobodama europskog unutarnjeg tržišta, to jest slobodi poslovnog nastana i slobodi pružanja usluga, već sadržana zabrana diskriminacije, iz koje proizlazi obveza transparentnosti ( 43 ). Ova načela sprječavaju javne naručitelja da čak i izvan područja primjene direktiva o javnoj nabavi, privatne ugovore o radovima subvencioniraju ili financiraju javnim sredstvima na netransparentan ili diskriminirajući način. U tu svrhu nije potrebno široko tumačenje članka 2. stavka 2. Direktive 93/37.

D – Sažetak

86. Budući da su prvi dio prvog žalbenog razloga kao i oba dijela trećeg žalbenog razloga osnovani, pobijanu presudu treba ukinuti.

VI – Odluka o prvostupanjskoj tužbi

87. Prema članku 61. stavku 1. svojeg Statuta, Sud može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta ili može vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu.

88. U ovom je slučaju Opći sud u svojoj presudi sveobuhvatno ispitao tužbene razloge koje je Francuska iznijela u prvostupanjskom postupku. Osim toga su stranke u prvostupanjskom postupku pred Općim sudom kao i u žalbenom postupku pred Sudom imale priliku razmijeniti svoja stajališta o svim aspektima bitnim za odluku u ovom sporu. Činjenično stanje nije potrebno dalje objašnjavati. Stoga je spor zreo za odluku.

89. Ako se članak 2. Direktive 93/37 protumači i primijeni onako kako predlažem u okviru prvog i trećeg žalbenog razloga ( 44 ), tužba za poništenje, koju je Francuska podnijela, je osnovana. Naime, s jedne strane, privatni turistički kompleks „Les Boucaniers” nije bio više od 50 % izravno subvencioniran, ako se u obzir ne uzmu porezne olakšice koje je Francuska Država dodijelila. S druge strane, taj se turistički kompleks ne može smatrati objektom namijenjenim za sport, rekreaciju i odmor u smislu te odredbe. Čak i ako se pretpostavi da i lokalni stanovnici Martiniquea povremeno, kao dnevni gosti naplatno koriste ponudu za rekreaciju turističkog kompleksa, to ne lišava turistički kompleks njegova karaktera hotelskog kompleksa, koji služi isključivo privatnim interesima, a nikako ne pruža usluge od općeg interesa.

90. Slijedom navedenog valja poništiti spornu odluku Komisije (članak 264. stavak 1. UFEU‑a).

VII – Troškovi

91. Sukladno članku 184. stavku 2. Poslovnika, Sud odlučuje o troškovima kad je žalba osnovana i on sam konačno odluči o sporu ( 45 ).

92. U skladu s člankom 138. stavkom 1. u vezi s člankom 184. stavkom 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

93. U svojoj prvostupanjskoj tužbi za poništenje Francuska je zatražila da se Komisiji naloži snošenje troškova. Budući da Komisija nije uspjela u postupku, ona mora snositi troškove prvostupanjskog postupka.

94. U žalbenom postupku Francuska nije podnijela zahtjev u vezi s troškovima. Stoga se čini pravičnim svakoj stranci naložiti snošenje vlastitih troškova.

VIII – Zaključak

95. Na temelju prethodnih razmatranja predlažem Sudu da odluči kako slijedi: 1. Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 16. prosinca 2011. u predmetu T‑488/10, Francuska/Komisija. 2. Poništava se Odluka Europske komisije C (2010) 5229 od 28. srpnja 2010. 3. Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova prvostupanjskog postupka. U preostalom dijelu svaka stranka snosit će vlastite troškove.

( 1 ) Izvorni jezik: njemački

( 2 ) Odluka Europske komisije C (2010) 5229 od 28. srpnja 2010. kojom se ukida jedan dio financijske potpore Europskog fonda za regionalni razvoj (EFRR) na temelju jedinstvenog programskog dokumenta za cilj br. 1 za strukturnu potporu Zajednice u regiji Martinique u Francuskoj.

( 3 ) Direktiva Vijeća 93/37/EEZ od 14. lipnja 1993. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima (SL L 199, str. 54.). Ova je direktiva u međuvremenu stavljena izvan snage i zamijenjena Direktivom Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe te ugovora o javnim uslugama (SL L 134, str. 114.) koju je trebalo prenijeti do 31. siječnja 2006. Međutim, na ovaj se slučaj još primjenjuje Direktiva 93/37 u čije vremensko područje primjene spada EFRR‑ovo financiranje građevinskog projekta obnove i proširenja turističkog kompleksa „Les Boucaniers”.

( 4 ) Odredbu, koja je u bitnome sadržajno ista, sadržava danas članak 8. Direktive 2004/18 kojim se ovo pravilo osim na ugovore o radovima primjenjuje i na ugovore o uslugama, no u oba slučaja samo iznad određenog financijskog praga.

( 5 ) Uredba Vijeća (EZ) br. 1260/1999 od 21. lipnja 1999. o utvrđivanju općih odredaba o strukturnim fondovima (SL L 161, str. 1.).

( 6 ) Ove porezne olakšice zasnivaju se na članku 199.j B I francuskog Code général des impôts (Opći porezni zakonik).

( 7 ) Odlukom C (2000) 3493 od 21. prosinca 2000. Komisija je za 2000. – 2006. odobrila financijske potpore EFRR‑a na temelju jedinstvenog programskog dokumenta za cilj br. 1 za strukturnu pomoć Zajednice u regiji Martinique u Francuskoj u opsegu do 17,15 milijuna eura.

( 8 ) Presuda Općeg suda od 16. prosinca 2011., Francuska/Komisija (T‑488/10, još neobjavljena u Zborniku)

( 9 ) Na jeziku postupka točka 43. pobijane presude glasi kako slijedi: „Il convient de rappeler que, afin d’examiner si les marchés de travaux en cause portaient sur des travaux de bâtiment relatifs aux équipements sportifs, récréatifs et de loisirs au sens de l’article 2, paragraphe 2, de la directive 93/37, il y a lieu de se baser sur la vocation d’ensemble du club Les Boucaniers et non sur les travaux entrepris. À cet égard, il convient de relever que, en examinant, dans la décision attaquée, le projet consistant en une rénovation complète du club Les Boucaniers, la Commission a analysé l’applicabilité de l’article 2, paragraphe 2, de la directive 93/37 en ce sens.”

( 10 ) Presude od 27. siječnja 2000., DIR International Film i dr./Komisija („DIR”, C‑164/98 P, Zb., str. I.‑447., t. 38. i 49.), od 1. lipnja 2006., P & O European Ferries (Vizcaya) i Diputación Foral de Vizcaya/Komisija (C‑442/03 P i C‑471/03 P, Zb., str. I.‑4845., t. 60. i 67.), od 22. prosinca 2008., British Aggregates/Komisija (C‑487/06 P, Zb., str. I.‑10515., t. 141.) i od 24. siječnja 2013., Frucona Košice/Komisija (C‑73/11 P, t. 89.).

( 11 ) Prema ustaljenoj sudskoj praksi Sud u žalbenom postupku ispituje je li Opći sud iskrivio činjenice ili dokaze (vidjeti na primjer presude od 18. siječnja 2007., PKK i KNK/Vijeće, C‑229/05 P, Zb., str. I.‑439., t. 35. i 37., od 18. srpnja 2007., Industrias Químicas del Vallés/Komisija, C‑326/05 P, Zb., str. I.‑6557., t. 57. i od 9. lipnja 2011., Comitato „Venezia vuole vivere”/Komisija, C‑71/09 P, C‑73/09 P i C‑76/09 P, Zb., str. I‑4727, t. 152. i 153.).

( 12 ) Vidjeti u tom smislu, u pogledu dokumenta koji je bio otvoren za više tumačenja, presudu od 10. veljače 2011., Activision Blizzard Germany/Komisija (C‑260/09 P, Zb., str. I.‑419., t. 54.).

( 13 ) Société en nom collectif (SNC) prema francuskom je pravu trgovačko društvo u kojem članovi društva osobno odgovaraju cijelom svojom imovinom.

( 14 ) S druge strane, Komisija naglašava da su porezne olakšice société en nom collectif kao takvom bile dodijeljene za sporni građevinski projekt.

( 15 ) Presude od 1. lipnja 1994., Komisija/Brazzelli Lualdi i dr. (C‑136/92 P, Zb., str. I.‑1981., t. 49.), od 21. rujna 2006., JCB Service/Komisija (C‑167/04 P, Zb., str. I.‑8935., t. 106.), od 16. srpnja 2009., Komisija/Schneider Electric (C‑440/07 P, Zb., str. I.‑6413., t. 191.) i od 19. srpnja 2012., Vijeće/Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group (C‑337/09 P, t. 55.).

( 16 ) Presude Komisija/Brazzelli Lualdi i dr. (navedena u bilješci 15., t. 59.), od 11. prosinca 2008., Komisija/Département du Loiret (C‑295/07 P, Zb., str. I.‑9363., t. 95.) i od 16. studenoga 2011., Bank Melli Iran/Vijeće (C‑548/09 P, Zb., str. I‑11381,t. 122.)

( 17 ) Presude od 20. listopada 1994., Scaramuzza/Komisija (C‑76/93 P, Zb., str. I.‑5173., t. 18.), PKK i KNK/Vijeće (navedena u bilješci 11., t. 64.), od 15. travnja 2010., Gualtieri/Komisija (C‑485/08 P, Zb., str. I.‑3009., t. 37.) i od 18. studenoga 2010., NDSHT/Komisija (C‑322/09 P, Zb., str. I.‑11911., t. 41.)

( 18 ) Članak 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 597/2009 od 11. lipnja 2009. o zaštiti od subvencioniranog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL L 188, str. 93.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 17., str. 273.)

( 19 ) Tako je već u presudi od 2. srpnja 1974., Italija/Komisija (173/73, Zb., str. 709., t. 28.) pojašnjeno da mjera nije isključena iz područja primjene članka 107. UFEU‑a (prijašnji članak 92. Ugovora o EEZ‑u) samo zbog toga što je možda porezne naravi; vidjeti osim toga presudu od 17. studenoga 2009., Presidente del Consiglio dei Ministri (C‑169/08, Zb., str. I.‑10821., t. 58. i 66.).

( 20 ) To da je pojam subvencije uži od pojma potpore proizlazi, među ostalim, iz presuda od 23. veljače 1961., De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg/Visoka vlast (30/59, Zb., str. 3., 43.), od 14. rujna 2004., Španjolska/Komisija (C‑276/02, Zb., str. I.‑8091., t. 24.) i od 8. rujna 2011., Komisija/Nizozemska (C‑279/08 P, Zb., str. I‑7671,t. 86.).

( 21 ) Vidjeti osobito t. 32. i 33. pobijane presude.

( 22 ) Direktiva Vijeća 71/305/EEZ od 26. srpnja 1971. o usklađivanju postupaka sklapanja ugovora o javnim radovima (SL L 185, str. 5.)

( 23 ) Direktiva Vijeća 89/440/EEZ od 18. srpnja 1989. o izmjeni Direktive 71/305/EEZ o usklađivanju postupaka sklapanja ugovora o javnim radovima (SL L 210, str. 1.)

( 24 ) U pobijanoj presudi se pogrešno govori o članku 1.a Direktive 89/440, dok se u stvarnosti, međutim, radi o članku 1.a Direktive 71/305 u verziji Direktive 89/440.

( 25 ) U Komisijinu prijedlogu direktive Vijeća o izmjeni Direktive 71/305/EEZ o usklađivanju postupaka sklapanja ugovora o javnim radovima (COM[86] 679 final) odredba je bila numerirana još kao članak 2.a, a u njegovu stavku 1. glasila je kako slijedi: „Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi se osiguralo poštovanje odredbi ove direktive u slučajevima u kojima su ulaganja za ugovore o radovima, koje dodjeljuju pravni subjekti različiti od onih određenih u članku 1. točki (b), u cijelosti ili djelomično, neposredno ili posredno financirana javnim sredstvima.” [neslužbeni prijevod]

( 26 ) U prvom čitanju je Parlament zagovarao sljedeću formulaciju koja je u to vrijeme trebala biti dodana kao članak 2.a Direktive 71/305 (SL 1988, C 167, str. 65.): „Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi se osiguralo poštovanje odredbi ove Direktive u slučajevima u kojima javni naručitelji […] pretežito financiraju ulaganja za ugovore o radovima, koje dodjeljuju pravni subjekti različiti od onih određenih u članku 1. točki (b). Financiranjem se smatra: „ dodjela javnih subvencija […] odobravanje povlaštenih kamata prilikom dodjele zajma […] dodjela poreznih olakšica […] dodjela olakšica u vezi s nekretninama.” [neslužbeni prijevod]

( 27 ) Konkretno, ta izjava za zapisnik Vijeća glasi kako slijedi: „Vijeće i Komisija potvrđuju da za dotične ugovore o radovima kod primjene članka 1.a u obzir treba po mogućnosti uzeti sve različite oblike izravnih subvencija, uključujući subvencije Zajednice”

( 28 ) Pobijana presuda, kraj t. 35.

( 29 ) Vidjeti u tom pogledu t. 9. i 11. ovog mišljenja.

( 30 ) Vidjeti u tom pogledu sudsku praksu navedenu u gornjoj bilješci 17.

( 31 ) Pobijana presuda, osobito kraj t. 30. i t. 59.

( 32 ) Mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Légera od 7. prosinca 2000. u predmetu Ordine degli Architetti delle Province di Milano e Lodi i dr. (C‑399/98, Zb., str. I.‑5409., t. 106.); vidjeti također t. 30. pobijane presude.

( 33 ) To su ugovori u smislu razreda 50., skupine 502. Opće klasifikacije ekonomskih djelatnosti u Europskim zajednicama (NACE) na koju upućuje članak 2. stavak 2. Direktive 93/37.

( 34 ) U ustaljenoj sudskoj praksi vidjeti na primjer ograničenje pojma ugovora o javnoj nabavi uz isključenje kvazi‑in house poslova kako proizlazi iz presude od 18. studenoga 1999., Teckal (C‑107/98, Zb., str. I.‑8121., t. 50., druga rečenica).

( 35 ) Posjet bolnici ovisi o zdravstvenom stanju odnosnog korisnika te je stoga krajnje individualan. Shodno tomu, posjet obrazovnim ustanovama ovisi u cijelosti ili djelomično o individualnim sposobnostima i sklonostima svakog pojedinca.

( 36 ) Vidjeti na primjer Obavijest Komisije „Usluge od općeg interesa u Europi” (SL 2001., C 17, str. 4.) kao i izvješće „Usluge od općeg interesa” koje je Komisija podnijela Europskom vijeću u Laekenu (COM[2001] 598 final).

( 37 ) Kao što je to već primijetio nezavisni odvjetnik P. Léger u svojem mišljenju od 2. travnja 1998. u predmetu Parlament/Gutiérrez de Quijano y Lloréns (C‑252/96 P, Zb., str. I.‑7421., t. 36.).

( 38 ) Vidjeti u tom smislu rješenje od 27. rujna 2004., UER/M6 i dr. (C‑470/02 P, t. 69.) i presudu od 21. rujna 2010., Švedska/API i Komisija (C‑514/07 P, C‑528/07 P i C‑532/07 P, Zb., str. I.-8533., t. 65.).

( 39 ) Vidjeti t. 64. ovog mišljenja.

( 40 ) Vidjeti presude od 25. ožujka 2010., Helmut Müller (C‑451/08, Zb., str. I.‑2673., t. 49., 54., 57. i 58.) i od 15. srpnja 2010., Komisija/Njemačka (C‑271/08, Zb., str. I.-7091., t. 75), u vezi s odredbom Direktive 2004/18 koja je naslijedila onu iz Direktive 93/37.

( 41 ) Vidjeti presudu Helmut Müller (navedena u bilješci 40., t. 50. do 52.). Pozadinu kriterija izravnog gospodarskog interesa nedavno je razjasnio nezavisni odvjetnik M. Wathelet u svojem mišljenju od 11. travnja 2013. u predmetu Komisija/Nizozemska (C‑576/10, još neobjavljeno u Zborniku, t. 108. do 113.); vidjeti osim toga i mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija od 17. studenoga 2009. u predmetu Helmut Müller (naveden u bilješci 40., t. 46. do 62.).

( 42 ) Komisija se poziva na točku 31. pobijane presude.

( 43 ) Presude od 7. prosinca 2000., Telaustria i Telefonadress (C‑324/98, Zb., str. I.-10745., t. 60. do 62.), od 21. srpnja 2005., Coname (C‑231/03, Zb., str. I.‑7287., t. 16. i 17.) i od 13. travnja 2010., Wall (C‑91/08, Zb., str. I.‑2815., t. 68.)

( 44 ) O tome vidjeti gornje t. 54. i 82. ovog mišljenja.

( 45 ) U skladu s općim načelom prema kojem se nova postupovna pravila primjenjuju na sve sporove koji su u tijeku u trenutku njihova stupanja na snagu (ustaljena sudska praksa, vidjeti na primjer presudu od 12. studenoga 1981., Meridionale Industria Salumi i dr., 212/80 do 217/80, Zb., str. 2735., t. 9.) odluka o troškovima u ovom slučaju temelji se na Poslovniku Suda od 25. rujna 2012., koji je stupio na snagu 1. studenoga 2012. (vidjeti u tom smislu i presudu od 15. studenoga 2012., Vijeće/Bamba, C‑417/11 P, t. 91. i 92.). Međutim, sadržajno ne postoji nikakva razlika između članka 69. stavka 2. u vezi s člankom 118. i člankom 122. stavka 1. Poslovnika Suda od 19. lipnja 1991.