ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
68.

Dvojba oko znakovitosti brojki mogla bi ovdje primjerice proizaći ako bi zastupljenost muškaraca i žena u području primjene propisa bila anomalijska, to jest neočekivana. No za to nema uporišta u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje. Konkretno ne proizlazi da se sud koji je uputio zahtjev oslanja na brojke prema kojima se, u usporedbi s općenitom zastupljenošću spolova među umirovljenicima, među bivšim radnicima poduzeća pod državnom kontrolom nalazi osobito puno muškaraca. Ne proizlazi niti da raspolaže brojkama prema kojima su u skupini korisnika strukovnih mirovina postotno više muškarci nego žene korisnici izravnog definiranog davanja. Upravo naprotiv, iz rješenja kojim se upućuje prethodno pitanje proizlazi da su izravna definirana davanja bila sve do devedesetih godina 20. stoljeća uobičajeni model za strukovne mirovine, to jest da je 100 % muškaraca i 100 % žena kojima je u to vrijeme ponuđena strukovna mirovina steklo izravno definirano davanje.
2.

U ovom je slučaju Sonaecom SGPS, S. A. (u daljnjem tekstu: Sonaecom) htio steći udjele u jednom poduzeću i istome potom pružati oporezive usluge. U okviru pripremanja transakcije koristio se savjetodavnim uslugama i uslugama u vezi s izdavanjem tranše obveznica poduzeća. Sonaecom je zatražio odgovarajući odbitak pretporeza. No, portugalska porezna uprava odbila je isti. Razlog za to je bio osobito taj da Sonaecom nije mogao izvršiti ulaganja i umjesto toga kapital prikupljen za to stavio je na raspolaganje društvu majci grupe kao zajam izuzet od poreza.
34.

U tim je okolnostima Högsta domstolen (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje: „U predmetu koji se odnosi na povredu zabrane propisane Direktivom [2000/43], u kojem oštećenik zahtijeva naknadu štete zbog diskriminacije, mora li država članica – ako to oštećenik zahtijeva – uvijek ispitati je li došlo do diskriminacije – i, ovisno o okolnostima, utvrditi postojanje diskriminacije – bez obzira na to je li osoba tužena zbog diskriminacije priznala da je došlo do diskriminacije, kako bi se smatralo da je ispunjen zahtjev iz članka 15. prema kojem sankcije moraju biti djelotvorne, proporcionalne i odvraćajuće?”
1.

Ovaj spor, koji se pred Courtom of Appeal (England & Wales (Civil Division)) (Žalbeni sud, Engleska i Wales, Građanski odjel, Ujedinjena Kraljevina) vodi između fiducijara strukovnog mirovinskog sustava društva United Biscuits (UK) Ltd i Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (Porezna i carinska uprava Ujedinjene Kraljevine), odnosi se na kvalifikaciju usluga upravljanja ulaganjima radi vođenja mirovinskog sustava navedenog društva za potrebe poreza na dodanu vrijednost (PDV).
57.

U tom je pogledu Sud u točki 70. presude u predmetu Rosneft presudio da to upućivanje na „uvjete utvrđene u članku 263. stavku četvrtom” valja shvatiti na način da se njime ne upućuje na „vrst[u] postupka u okviru kojeg Sud može nadzirati zakonitost određenih odluka nego [na] vrst[u] odluka čiju zakonitost Sud može nadzirati u okviru bilo kojeg postupka čiji je predmet takav nadzor zakonitosti” ( 27 ). Shodno tomu, s obzirom na to da ista vrsta odluka može biti predmet zahtjeva za prethodnu odluku o valjanosti ili tužbe za poništenje ( 28 ), i s obzirom na to da je svrha tih dvaju postupaka nadzor zakonitosti te odluke, Sud je zaključio da je, na temelju članka 267. UFEU‑a, nadležan za odlučivanje u prethodnom postupku o valjanosti mjera ograničavanja protiv fizičkih i pravnih osoba ( 29 ).
28.

Anacom je zatim, drugim trima odlukama, odredio subjekte koji imaju obvezu doprinosa u kompenzacijski fond za univerzalne usluge elektroničkih komunikacija te je utvrdio iznos izvanrednih doprinosa koji se odnose na neto troškove univerzalne usluge, a koji se moraju nadoknaditi za razdoblja od 2007. do 2009., od 2010. do 2011. i od 2012. do 2013. godine.
31.

U okviru tog postupka, Conseil d’État (Državno vijeće) upućuje Sudu sljedeća pitanja: 1. Ako je nacionalna mjera čiji je cilj ograničiti uporabu aktivnih tvari službeno priopćena Komisiji na temelju članka 5. Direktive (EU) 2015/1535, ali su podneseni i elementi na temelju kojih država članica smatra da tvar može predstavljati ozbiljnu opasnost za zdravlje ljudi ili životinja odnosno za okoliš, a ta se opasnost prema postojećim propisima može na zadovoljavajući način obuzdati samo mjerama koje poduzima dotična država članica, te su ti elementi dovoljno jasni da Komisija ne može pogrešno smatrati da se to priopćenje trebalo temeljiti na Uredbi o zaštiti bilja, je li stoga na Europskoj komisiji da to priopćenje smatra podnesenim u okviru postupka predviđenog člancima 69. i 71. te uredbe i da prema potrebi poduzme dodatne mjere izvođenja dokaza ili mjere koje istodobno ispunjavaju zahtjeve iz tog propisa i odgovaraju na zabrinutosti koje je izrazila ta država članica? 2. U slučaju potvrdnog odgovora na to pitanje, treba li provedbene uredbe 2018/783, 2018/784 i 2018/785 kojima se od 19. prosinca 2018. zabranjuje uporaba tvari tiametoksam, klotianidin i imidakloprid, osim za tretiranje usjeva u trajnim staklenicima koji u takvim staklenicima ostaju tijekom cijelog svojeg životnog vijeka, smatrati mjerama koje su poduzete kao odgovor na zahtjev Francuske od 2. veljače 2017. kojim se traži opća zabrana uporabe sredstava za zaštitu bilja koja sadržavaju jednu ili više tvari iz porodice neonikotinoida i sjemena tretiranog tim sredstvima? 3. U slučaju potvrdnog odgovora na potonje pitanje, što može poduzeti država članica koja je od Komisije na temelju članka 69. Uredbe o zaštiti bilja zatražila da poduzme mjere za ograničenje ili zabranu uporabe sredstava za zaštitu bilja koja sadržavaju jednu ili više tvari iz porodice neonikotinoida i sjemena tretiranog tim sredstvima ako Komisija samo djelomično prihvati njezin zahtjev i ne ograniči uporabu svih tvari iz porodice neonikotinoida, nego samo triju od tih tvari?
44.

Naravno, sada je već sasvim ustaljeno da je to načelo uzajamnog povjerenja između država članica od temeljne važnosti u pravu Unije, s obzirom na to da omogućuje stvaranje i održavanje prostora bez unutarnjih granica. U skladu s ustaljenom sudskom praksom, to načelo svakoj od tih država nalaže, osobito u pogledu područja slobode, sigurnosti i pravde, da, osim u iznimnim okolnostima, smatraju da sve druge države članice poštuju pravo Unije, a posebno temeljna prava priznata pravom Unije ( 24 ). Osim toga, kada je riječ o Uredbi br. 2201/2003, zasigurno valja podsjetiti na to da je sâm Sud naglasio da pravosudna suradnja i uzajamno povjerenje na kojima se ta uredba temelji dovode do uzajamnog priznavanja sudskih odluka, što je temelj za stvaranje istinskog pravosudnog područja ( 25 ).
20.

No, pitanja suda su hipotetska i stoga nedopuštena ( 5 ) u dijelu u kojem se odnose na to da dužnik tražbine (to jest, primatelj isporuke) u trenutku ispravka nije više registriran kao aktivni porezni obveznik. Kao što proizlazi iz činjeničnog stanja priopćenog Sudu, tužiteljev dužnik bio je registriran kao aktivni porezni obveznik i prilikom pružanja usluge i u trenutku podnošenja zahtjeva. Pitanja su dopuštena samo u dijelu u kojem se odnose na to da se primatelj isporuke već nalazi u stečajnom postupku ili postupku likvidacije.
41.

Prilično cijenim to što je, kao što je to opet istaknuo Conseil d’État (Državno vijeće), Ministar stvarno odlučio o zahtjevu za spajanje obitelji 25. ožujka 2014., unutar roka predviđenog belgijskim pravom. Međutim, to ipak nije bit ovog problema. Točno je da su podnositelji zahtjeva na temelju belgijskog prava imali pravo uložiti žalbu na Ministrovu odluku pred Conseilom du contentieux des étrangers (Vijeće za sporove u vezi sa strancima). Oni nisu mogli znati koliko će vremena tom sudu trebati za provođenje postupka i odlučivanje o njemu, no bez obzira na to njihova prava i ovlaštenja ne bi smjela ovisiti o slučajnom trenutku u kojem bi se to točno moglo dogoditi. Da je, primjerice, Conseil du contentieux des étrangers (Vijeće za sporove u vezi sa strancima) donijelo svoju odluku u veljači 2017., otprilike tri godine nakon prvotne odluke, jedan od podnositelja zahtjeva još bi bio maloljetan. Teško da bi se moglo predložiti da se pravo podnositelja zahtjeva na zakonsko spajanje može aktivirati kada dođe do toga da upravo sudsko tijelo (ili, ovisno u slučaju, upravno tijelo) donese svoju odluku, naravno, pod uvjetom da je bio maloljetan na dan predmetnog zahtjeva za spajanje obitelji.
103.

To pitanje ipak odražava implicitnu zabrinutost, odnosno rizik da primjena Uredbe br. 1069/2009 na predmetne mješavine ne dovede do zlouporabe Uredbe br. 1013/2006. Uostalom, zbog te su zabrinutosti francuska vlada i Komisija predložile primjenu dodatnih ograničenja. Slijedom toga, razmotrit ću to pitanje u nastavku.
40.

Doduše, to u konačnici može dovesti do toga da se ugovorno pravilo koje se smatra nepoštenim u skladu s kriterijima iz članka 3. Direktive 93/13 ne može osporavati s obzirom na to da nacionalni zakonodavac izričito dopušta takvo uređenje u potrošačkim ugovorima. Međutim, takav koncept povezan je naposljetku s pitanjem bi li bilo poželjno na razini Unije u potpunosti ograničiti ili čak zabraniti dodjelu kredita u stranoj valuti potrošačima. Ipak, to nipošto nije slučaj prema trenutačnom stanju prava Unije ( 13 ).
14.

Između lipnja 2013. i rujna 2014. ta su dva djela stavljena na internet preko platforme „Youtube” bez suglasnosti društva Constantin Film Verleih. Dana 29. lipnja 2013. kinematografsko djelo „Parker” stavljeno je na internet, u cjelokupnom trajanju i na njemačkom jeziku, pod korisničkim imenom „N1”. Do blokade do koje je došlo 14. kolovoza 2013. ono je viđeno više od 45000 puta. U rujnu 2013. kinematografsko djelo „Scary Movie 5” stavljeno je na internet u cjelokupnom trajanju pod korisničkim imenom „N2”. Do blokade do koje je došlo 29. listopada 2013. ono je viđeno više od 6000 puta. Dana 10. rujna 2014. još jedan primjerak potonjeg djela stavljen je na internet pod korisničkim imenom „N3”. Do blokade do koje je došlo 21. rujna 2014. ono je viđeno više od 4700 puta.
24.

Naposljetku, peti prigovor koji je Opći sud utvrdio u okviru prvog i drugog tužbenog razloga obijen je kao neosnovan. Prema mišljenju Općeg suda, iz točaka 66. i 67. pobijane presude, s obzirom na to da se u članku 9. Protokola izričito predviđa mogućnost ukidanja imuniteta koji uživaju zastupnici na temelju te odredbe, „[n]e može se, stoga, Parlamentu prigovoriti to što je, s obzirom na okolnosti ovog slučaja i nakon što mu je proslijeđen zahtjev francuskog ministra pravosuđa, smatrao primjerenim ukinuti žaliteljičin imunitet proizašao iz [Protokola] kako bi se francuskim pravosudnim tijelima omogućilo da nastave istragu koju su vodila”. U svakom slučaju, u skladu s mišljenjem Općeg suda, žaliteljica nije ukazala ni na jednu okolnost koja bi mogla dovesti do utvrđenja da je Parlament u ovom slučaju povrijedio neovisnost koju žaliteljica ima na temelju svojeg svojstva zastupnice.
61.

To su situacije koje, po mojem mišljenju, odgovaraju onoj navedenoj u presudi Sunico i dr. ( 49 ), odnosno onoj u kojoj se, zbog korištenja određenih dokaza, tijelo javne vlasti ne nalazi u istoj situaciji poput one osobe privatnog prava u okviru sličnog postupka. Međutim, ništa ne upućuje na to da je u glavnom postupku došlo do situacije koja može isključiti glavni postupak iz područja primjene ove uredbe.
43.

To ne mijenja tekst članka 21. stavka 3. Direktive 2003/96. Točno je da je u prvoj rečenici tog stavka, koja odgovara prvom stavku članka 4. stavka 3. Direktive 92/81, izostavljena napomena da potrošnja treba biti povezana s proizvodnjom energenata. Međutim, ta je napomena zadržana u trećoj rečenici navedenog stavka koja odgovara drugom podstavku članka 4. stavka 3. Direktive 92/81 i u biti ima isti tekst. Zakonodavac Unije očito je, prema mojem mišljenju pravilno, smatrao da je nepotrebno ponavljati istu napomenu u obje rečenice. Budući da se trećom rečenicom isključuje potrošnja energenata u svrhe koje nisu povezane s proizvodnjom, to neizbježno znači da se prva rečenica odnosi samo na potrošnju povezanu s tom proizvodnjom. Stoga je normativni sadržaj članka 21. stavka 3. prve i treće rečenice Direktive 2003/96 istovjetan onomu članka 4. stavka 3. Direktive 92/81 ( 16 ). Ništa se tu ne mijenja dodavanjem druge rečenice u članak 21. stavak 3. Direktive 2003/96, kojom se samo proširuje popis slučajeva potrošnje energenata koje se ne smatra činjeničnim stanjem oporezivosti kojim nastaje obveza plaćanja poreza. To ne mijenja ni činjenicu da to mora biti potrošnja za potrebe proizvodnje takvih proizvoda.
46.

Ovi kriteriji koje je Sud razvio jamče, osim toga, da kupac može s pravnom sigurnošću ostvarivati svoje eventualno postojeće pravo na odbitak PDV‑a. Naime, prema članku 226. točki 5. Direktive o PDV‑u on za to treba račun s punim imenom i adresom poreznog obveznika. No, taj podatak u računu on može provjeriti samo ako zna tko je nastupao naspram njega (to jest prema van).
61.

Naravno, čak i ako je tomu tako, to samo po sebi ništa ne bi promijenilo jer se mora podsjetiti da članak 13. stavak 1. treći podstavak Direktive 2010/24 ujedno predviđa da država članica koja prima zahtjev ne mora sličnim potraživanjima države članice koja podnosi zahtjev dati prioritetna prava osim ako su odnosne države članice to izričito dogovorile ili je to predviđeno pravom države članice kojoj se podnosi zahtjev.
37.

Suprotno tomu, obveze naknadnog održavanja u skladu s člankom 13. točkom (c) Direktive o odlagalištima u potpunosti se primjenjuju najkasnije nakon završetka prijelaznog perioda. U skladu s tim člankom, operater naknadno održavanje mora obavljati tako dugo dok to traži nadležno tijelo, vodeći računa o roku u kojem odlagalište može predstavljati opasnost. U skladu s člankom 8. točkom (a) podtočkom iv. taj operater treba u pogledu troškova osigurati jamstvo do kraja razdoblja naknadnog održavanja.
80.

Moglo bi se tvrditi da je situacija nešto složenija kada je riječ o drugom cilju, a to je „poboljšati zaštitu žrtava i javnosti”. Doista bi se moglo tvrditi da bi priznavanje sporne presude omogućilo estonskim tijelima da opozovu uvjetnu osudu izrečenu spornom presudom ako žalitelj počini novo kazneno djelo te da potom izrekne jedinstvenu kaznu koja će obuhvaćati prethodnu kaznu i kaznu koja će se izreći za novo kazneno djelo. To bi se moglo smatrati mjerom zaštite žrtava i javnosti jer bi žalitelju bila oduzeta sloboda, i to vjerojatno na dulje vrijeme nego što bi to bio slučaj da izricanje jedinstvene kazne nije moguće.
43.

Ne niječem, kao što to Europska komisija tvrdi, da zbog svoje same naravi stanka ima posebna obilježja zbog kojih se razlikuje od vremena dnevnog i tjednog odmora predviđenog u člancima 3. i 5. Direktive 2003/88 i koja na stanku mogu postaviti opća i posebna ograničenja ( 24 ). Stoga se ne nastoji tvrditi da bi se stankom moralo na kvalitativnoj razini nuditi radnicima iste mogućnosti da se posvete svojim osobnim i društvenim interesima kao i drugim razdobljima odmora koja osobito zbog svojeg trajanja nude tim radnicima druge mogućnosti u pogledu njihovih osobnih poslova ( 25 ). S obzirom na to, tumačenje koje predlažem jest, prema mojem mišljenju, jedino koje jamči da će stanka predviđena u članku 4. Direktive 2003/88 radniku stvarno omogućiti da to vrijeme posveti odmoru.
39.

Što se tiče teksta članka 78., može se primijetiti da se ta odredba čini posve općenitom i otvorenom. Osobito, članak 78. stavak 3. Carinskog zakonika iz 1992. nije predviđao ex ante isključenje određenih elemenata carinske deklaracije na temelju toga da se oni nisu mogli izmijeniti ( 17 ). Da je htio da određeni elementi carinske deklaracije – kao što je to deklarantov identitet – ostanu nepovredivi i da ih se ne može izmijeniti primjenom mehanizma iz članka 78. stavka 3., zakonodavac Unije lako je to mogao propisati. Nasuprot tomu, kako je to Sud naveo u točki 63. presude Overland Footwear ( 18 ), članak 78. stavak 3. „ne pravi razliku između pogrešaka i propusta koje je moguće ispraviti i onih koje nije”.
47.

Jednako tako, ne može se izvesti nikakav valjani zaključak iz činjenice da Uredba br. 1215/2012 sadržava izričito pravilo vezano za to, dok ga Uredba br. 4/2009 ne sadržava: kao što je to na raspravi istaknula Komisija, činjenica da se to pravilo izričito prepoznaje u Uredbi br. 1215/2012 povezano je sa strukturom te uredbe, koja sadržava nekoliko odredbi o isključivoj nadležnosti. To nije slučaj s Uredbom br. 4/2009 kojom se ne uspostavlja isključiva nadležnost. Slažem se s Komisijom da je zakonodavac Unije mogao smatrati da nije potrebno ponovno navesti to pravilo u okviru Uredbe br. 4/2009. Tko bi drugi bio nadležan za izvršenje nego država članica u kojoj se izvršenje traži?
22.

Zadovoljavanje osnovnih životnih potreba osobe ne mora se ograničiti na najjednostavnija sredstva koja služe toj svrsi. Naprotiv, težnja za sofisticiranošću i luksuzom prati ljude od pamtivijeka, a ako je ograničena, to je najčešće zbog nedostatka materijalnih sredstava za ostvarivanje te težnje. To se jasno vidi u slučaju kuća ili odjeće, osim njihove osnovne zaštitne funkcije njima se ostvaruju i druge funkcije, na primjer estetske ili prestižne. Unatoč tomu, one ostaju ono što jesu: palača u rokoko stilu je kuća, a haljina istaknutog dizajnera je odjeća, isto kao i drvena kuća ili košulja od sirova lana.
132.

Međutim, čini mi se da je takvo rasuđivanje previše teorijsko i prekomjerno strogo jer dovodi do sustava koji funkcionira isključivo automatski, pri čemu se zanemaruje precizno ispitivanje svake pojedinačne situacije, koje se ipak zahtijeva načelom proporcionalnosti i na kojem redovito ustraje i Sud u okviru tumačenja odredbi Direktive 2008/115. Čini mi se da je primjer glavnog postupka u tom pogledu osobito koristan kad je riječ o shemi koja može dovesti do rješenja sličnih odstupanju jer je samo utvrđenje da je dotični migrant kontaktirao sa zatvorenikom u istražnom zatvoru koji je zadužen za donošenje obroka u ćelije dovoljno kako bi se utvrdila povreda obveze odvajanja. Kad se obveza odvajanja shvati prestrogo, to dovodi do onemogućavanja bilo kakvog kontakta, čak i slučajnog, što u praksi nije provedivo.
11.

Članak 32. tog zakona glasi: „Nadzornik ili osoba koju je imenovao nadzornik koja obrađuje osobne podatke protivno odredbama članaka 4. do 10. ili koja ne uzima u obzir prava iz članaka 12. do 15. ili iz članka 17. čini upravni prekršaj, osim ako on nije počinjen u takvim okolnostima da ima obilježja kaznenog djela, i kaznit će se novčanom kaznom u iznosu od 10000000 starih leua [1000 rumunjskih leua (RON)] do 250000000 starih leua [25000 RON].”
78.

U tom kontekstu, udaljavanjem dotičnog državljanina treće zemlje, oca teško bolesnog djeteta koji ima pravo na ex lege suspenzivan učinak žalbe koju je podnio protiv odluke o vraćanju, čije izvršenje može to dijete izložiti ozbiljnoj opasnosti od naglog i nepovratnog pogoršanja njegova zdravstvenog stanja, može se teško i nepopravljivo narušiti zaštita obiteljskog života zajamčena člankom 7. Povelje, u vezi s obvezom uzimanja u obzir najboljeg interesa djeteta, koji se priznaje člankom 24. stavkom 2. Povelje. LM‑ovim prisilnim povratkom u Kongo njegovoj bi se kćeri, koja boluje od teških bolesti, onemogućilo da on bude prisutan uz nju, što medicinski stručnjaci smatraju neophodnim, a time bi se povrijedilo temeljno pravo djeteta na zaštitu i brigu koja je potrebna za njegovu dobrobit te pravo na održavanje redovitog osobnog odnosa i izravan kontakt s oba roditelja, koja su navedena u članku 24. stavcima 1. i 3.
35.

Iz teksta prethodnog pitanja ipak se može zaključiti da sud koji je uputio zahtjev smatra da pretrpljenu štetu putnik može dokazati bilo kojim pravnim sredstvom. Bez namjere sveobuhvatnog nabrajanja, to će dakle moći obuhvatiti istovremeno dokumentarne dokaze (fotografije, predočenje blagajničkih računa ili računa itd.) i iskaze svjedoka. Na sudu će biti da ocijeni dokaznu snagu svih elemenata koju su mu podneseni. On će također moći uzeti u obzir težinu prtljage, ako mu nacionalno pravo to dopušta i pod uvjetom da je poznata ( 26 ). Isto tako, glede procjene neimovinske štete, čini se da sud koji je uputio zahtjev polazi od zamisli da gubitak prtljage ima teže posljedice ako do njega dođe prilikom odlaznog leta nego tijekom povratnog leta. Riječ je doista o elementu koji se može uzeti u obzir. Na tako kazuističkom području neću, međutim, postaviti kao apsolutnu istinu to da je neugodnost veća na odlasku, nego na povratku. Primjerice, ako su osobne stvari određene sentimentalne vrijednosti bile izgubljene, čini mi se da neimovinska šteta koja iz toga proizlazi ima isti intenzitet neovisno je li nastala pri odlasku ili povratku.
44.

Naime, iako istražni zatvor može biti dopušten zbog razloga navedenih u članku 5. stavku 1. točki (c) EKLJP‑a, treći stavak navedenog članka „postavlja određeni broj postupovnih jamstava” i osobito predviđa „da trajanje istražnog zatvora treba biti razumno: on dakle nije neograničen” ( 55 ). Postojanost osnovane sumnje da je uhićenik počinio kazneno djelo je condition sine qua non pravilnosti zadržavanja u istražnom zatvoru ( 56 ), ali nakon „određenog vremena” više nije dovoljna. ESLJP stoga mora utvrditi, kao prvo, opravdavaju li i dalje drugi razlozi koje su usvojila sudska tijela oduzimanje slobode te, kao drugo, kada se pokaže da su ti razlozi relevantni i dovoljni, jesu li nadležna tijela primijenila dužnu pažnju u vođenju kaznenog postupka ( 57 ). Tijela vlasti moraju uvjerljivo dokazati da je svako razdoblje pritvaranja, bez obzira na to koliko je kratko, opravdano ( 58 ). Kada odluče treba li osoba biti puštena na slobodu ili zadržana u istražnom zatvoru, trebaju provjeriti postoje li druga sredstva za osiguranje njezine prisutnosti ( 59 ). ESLJP je presudio da takvo opravdanje postoji u slučaju opasnosti od bijega, opasnosti od utjecaja na svjedoke, opasnosti od izmjene dokaza, opasnosti od dogovora, opasnosti od ponavljanja djela, opasnosti od remećenja javnog poretka ili u slučaju potrebe za zaštitom osobe kojoj je određena mjera oduzimanja slobode ( 60 ). Također je presudio da „je pretpostavka uvijek u korist puštanja na slobodu. […] Optuženika treba smatrati nevinim sve do njegove osude i [člankom 5. stavkom 3. EKLJP‑a] se u biti nastoji naložiti privremeno puštanje na slobodu čim zadržavanje u istražnom zatvoru prestane biti razumno. […] Opravdanost zadržavanja optuženika u istražnom zatvoru treba se ocijeniti u svakom slučaju prema posebnostima predmeta. Produljenje pritvora može u predmetnom slučaju biti opravdano samo ako postoje posebne naznake istinskog zahtjeva javnog interesa koji, unatoč pretpostavci nedužnosti, prevladava nad pravilom poštovanja osobne slobode” ( 61 ). U tu svrhu, sudska tijela trebaju, „uredno uzimajući u obzir načelo pretpostavke nedužnosti, ispitati sve okolnosti koje mogu pokazati ili isključiti postojanje navedenog zahtjeva javnog interesa koji opravdava odstupanje od pravila određenog u članku 5. [EKLJP‑a]. Sud u biti treba utvrditi je li došlo do povrede članka 5. stavka 3. [EKLJP‑a] s obzirom na razloge iz navedenih odluka i na temelju utvrđenih činjenica koje je dotična osoba navela u svojim podnescima” ( 62 ).
41.

Na to bi se moglo odgovoriti da takav slučaj nije uobičajen, ali, ponavljam, kad je riječ o oduzimanju slobode, zaštitne mjere u slučaju obvezujućih uputa izvršne vlasti (neovisno o tome jesu li one opće ili, a fortiori, pojedinačne) u području EUN‑a zahtijevaju da onaj tko odlučuje o slobodi druge osobe to čini iz položaja potpune neovisnosti, isključivo na temelju zakona, a ne pojedinačnih ili općih uputa ili smjernica izvršne vlasti.