ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Predmet C‑358/14

Republika Poljska

protiv

Europskog parlamenta i Vijeća Europske unije

„Tužba za poništenje — Usklađivanje zakonodavstava — Direktiva 2014/40/EU — Članak 2. točka 25., članak 6. stavak 2. točka (b), članak 7. stavci 1. do 5., prva rečenica članka 7., članci 12. do 14. i članak 13. stavak 1. točka (c) — Valjanost — Proizvodnja, predstavljanje i prodaja duhanskih proizvoda — Zabrana stavljanja na tržište duhanskih proizvoda sa svojstvenom aromom — Duhanski proizvodi s mentolom — Pravna osnova — Članak 114. UFEU‑a — Načelo proporcionalnosti — Načelo supsidijarnosti“

Sažetak – Presuda Suda (drugo vijeće) od 4. svibnja 2016.

Usklađivanje zakonodavstava – Članak 114. UFEU‑a – Područje primjene – Zabrana stavljanja određenih proizvoda na tržište – Uključenost (čl. 114. UFEU‑a) Usklađivanje zakonodavstava – Proizvodnja, predstavljanje i prodaja duhanskih proizvoda – Direktiva 2014/40 – Mjere koje se mogu donijeti radi uređenja sastojaka – Zabrana stavljanja duhanskih proizvoda sa svojstvenom aromom na tržište – Povreda načela proporcionalnosti – Nepostojanje (čl. 5. st. 4. UEU‑a; čl. 114. st. 3. UFEU‑a; Direktiva 2014/40 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 7.) Usklađivanje zakonodavstava – Proizvodnja, predstavljanje i prodaja duhanskih proizvoda – Direktiva 2014/40 – Mjere koje se mogu donijeti radi uređenja sastojaka – Zabrana stavljanja duhanskih proizvoda sa svojstvenom aromom na tržište – Usklađenost s člankom 114. UFEU‑a (čl. 114. UFEU‑a; Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća 2014/40, uvodna izjava 15., čl. 2. t. 25. i čl. 7.) Pravo Europske unije – Načela – Proporcionalnost – Doseg – Diskrecijska ovlast zakonodavca Unije – Sudski nadzor – Granice (čl. 5. st. 4. UEU‑a) Pravo Europske unije – Načela – Načelo supsidijarnosti – Doseg – Ograničenje nadležnosti Unije s obzirom na situaciju države članice koja je naprednija od drugih – Isključenje (čl. 5. st. 3. UEU‑a) Usklađivanje zakonodavstava – Proizvodnja, predstavljanje i prodaja duhanskih proizvoda – Direktiva 2014/40 – Mjere koje se mogu donijeti radi uređenja sastojaka – Zabrana stavljanja duhanskih proizvoda sa svojstvenom aromom na tržište – Povreda načela supsidijarnosti – Nepostojanje (čl. 5. st. 3. UEU‑a; Direktiva 2014/40 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 1. i 7.) Akti institucija – Obrazloženje – Obveza – Doseg – Ocjena obveze obrazlaganja s obzirom na okolnosti slučaja – Država članica koja je sudjelovala u zakonodavnom postupku – Bespredmetan razlog (čl. 296. UFEU‑a)
Usto, mjere koje je donio Unijin zakonodavac na temelju članka 20. Direktive 2014/40 doista nisu dio mjera koje je početno navela Komisija u svojem Prijedlogu direktive te za njih, dakle, nije izrađena analiza procjene učinka. Međutim, takva analiza učinka ne obvezuje ni Parlament kao ni Vijeće. Posljedično, Unijin zakonodavac slobodan je donijeti različite mjere od onih koje su bile predmet analize procjene učinka. Također, sama činjenica da je Unijin zakonodavac donio drukčiju mjeru i, ovisno o slučaju, koja više obvezuje nego što to čine mjere koje je Komisija navela u analizi procjene učinka, ne dokazuje da je on očito prekoračio granice onoga što je nužno za ostvarenje cilja koji se nastoji postići.

Nije neproporcionalno zahtijevati u članku 20. Direktive 2014/40 o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica o proizvodnji, predstavljanju i prodaji duhanskih i srodnih proizvoda da jedinična pakiranja elektroničkih cigareta i spremnika za ponovno punjenje sadržavaju zaseban letak.

Naime, kao prvo, broj i narav određenih informacija koje se moraju nalaziti na zasebnom letku – kao što su to one o kontraindikacijama, upozorenjima za posebne rizične skupine i o mogućim štetnim učincima – takvi su da se čini malo vjerojatnim da mogu na dovoljno vidljiv i čitljiv način biti predstavljeni samo na pakiranju dotičnog proizvoda, to više što to pakiranje mora na temelju članka 20. stavka 4. točke (b) Direktive 2014/40 sadržavati popis svih sastojaka proizvoda i potrebna zdravstvena upozorenja. Kao drugo, letak zaseban od pakiranja proizvoda koji sadržava navedene informacije omogućava potrošačima da njime raspolažu čak i nakon bacanja navedenog pakiranja.

(t. 103.‑105.)
Naime, s obzirom na to da su operacije u glavnom postupku financirane sredstvima Unije, na njih se primjenjuje pravo Unije. Stoga pojam nepravilnost u smislu članka 1. stavka 2. Uredbe br. 2988/95 i članka 2. točke 7. Uredbe br. 1083/2006 treba tumačiti na način da se odnosi ne samo na svaku povredu tog prava nego i na povredu odredbi nacionalnog prava koje doprinose osiguranju dobre primjene prava Unije o vođenju projekata koji se financiraju sredstvima Unije. To se odnosi i na povrede odredbi nacionalnog prava koje se primjenjuju na operacije financirane sredstvima iz strukturnih fondova.

Načelo pravne sigurnosti i načelo zaštite legitimnih očekivanja treba tumačiti na način da im nije protivna primjena države članice financijskih ispravaka uređenih unutarnjim pravnim aktom koji je stupio na snagu nakon što se dogodila navodna povreda odredbi o provedbi postupka javne nabave, pod uvjetom da je riječ o primjeni novog propisa na buduće učinke situacija koje su nastale u razdoblju važenja prijašnjeg propisa, a što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev vodeći računa o svim relevantnim okolnostima u glavnom postupku.

Naime, iako se načelo pravne sigurnosti protivi retroaktivnoj primjeni uredbe, odnosno primjeni na situaciju nastalu prije njezina stupanja na snagu, neovisno o pozitivnim ili negativnim učincima koje bi takva primjena mogla imati za zainteresiranu osobu, to isto načelo zahtijeva da se svaka činjenična situacija, osim ako nije izričito protivno određeno, u pravilu ocjenjuje s obzirom na pravna pravila koja su u to vrijeme bila na snazi. Međutim, iako novi propis vrijedi samo za buduće vrijeme, on se, osim u slučaju odstupanja, također primjenjuje na buduće učinke situacija koje su nastale tijekom razdoblja važenja prijašnjeg propisa. Isto tako, načelo zaštite legitimnih očekivanja ne smije se proširiti tako da se općenito isključi primjena novog pravila na buduće učinke situacija koje su nastale tijekom važenja prethodnog pravila.

(vidjeti t. 55.‑57., t. 3. izreke)
Pravo Unije treba tumačiti na način da, sjedne strane, pravo koje se nakon spajanja prekograničnim preuzimanjem primjenjuje na tumačenje, ispunjenje obveza i načine prestanka ugovora o zajmu, kao što je to ugovor o podređenom zajmu, koji je sklopilo preuzeto društvo, jest pravo koje se na taj ugovor primjenjivalo prije tog spajanja, te s druge strane, da odredbe kojima se uređuje zaštita vjerovnika preuzetog društva jesu odredbe nacionalnog zakonodavstva kojem pripada to društvo.

Naime, kao prvo, kada je riječ o učinku spajanja preuzimanjem u smislu članka 2. točke 2. podtočke (a) Direktive 2005/56 o prekograničnim spajanjima društava kapitala, iz članka 14. stavka 2. točke (a) te direktive proizlazi da prekogranično spajanje dovodi do toga da se od trenutka kad to spajanje stupi na snagu sva aktiva i pasiva preuzetog društva prenosi na društvo koje izvršava preuzimanje. Spajanje preuzimanjem stoga pretpostavlja da društvo koje izvršava preuzimanje u cijelosti stječe društvo koje se preuzima, bez prestanka obveza do kojeg bi došlo kod likvidacije, te dovodi do toga da društvo koje izvršava preuzimanje bez novacije stupa na mjesto društva koje se preuzima kao stranka svih ugovora koje je potonje društvo sklopilo. Stoga, pravo koje je bilo mjerodavno za te ugovore prije spajanja ostaje mjerodavno i nakon tog spajanja.

Kao drugo, što se tiče zaštite interesa vjerovnika kod prekograničnog spajanja, iz uvodne izjave 3. i članka 4. Direktive 2005/56 proizlazi da društvo koje sudjeluje u prekograničnom spajanju ostaje, konkretno kada se radi o zaštiti svojih vjerovnika, podvrgnuto odredbama i formalnostima predviđenim nacionalnim zakonodavstvom koje bi se primjenjivalo u okviru nacionalnog spajanja. Iz toga slijedi da, u slučajevima ugovaranja podređenog zajma, odredbe koje uređuju zaštitu vjerovnika preuzetog društva, koji djeluju kao ugovaratelji takvog zajma, jesu odredbe koje su se primjenjivale na to društvo prije spajanja.

(t. 57.‑61., t. 1. izreke)
Nacionalna mjera koja spajanje obitelji između turskog radnika koji zakonito boravi u dotičnoj državi članici i njegova maloljetnog djeteta uvjetuje time da dijete ima dovoljnu vezu ili ima mogućnost uspostave dovoljnih veza s tom državom članicom da postoji temelj za uspješnu integraciju, ako dotično dijete i drugi roditelj borave u državi podrijetla ili u drugoj državi i zahtjev za spajanje obitelji je podnesen nakon roka od dvije godine od dana kada je roditelj koji boravi u dotičnoj državi članici dobio dozvolu boravka na neodređeno vrijeme ili dozvolu boravka s mogućnošću stalnog boravka, predstavlja „novo ograničenje” u smislu članka 13. Odluke br. 1/80 Vijeća za pridruživanje EEZ‑Turska.

Takvo ograničenje nije opravdano.

Naime, nacionalni propis koji otežava spajanje obitelji, jer postrožuje uvjete za prvi ulazak na područje dotične države članice maloljetne djece turskih državljana koji u toj državi borave kao radnici u odnosu na uvjete koji su bili primjenjivi u vrijeme stupanja na snagu Odluke br. 1/80 i koji, prema tome, mogu utjecati na ekonomsku aktivnost tih državljana na spomenutom području – predstavlja „novo ograničenje”, u smislu članka 13. te odluke, slobodnog kretanja radnika za te turske državljane u toj državi članici.

Takvo je ograničenje zabranjeno „osim ako ne potpada pod ograničenja navedena u članku 14. iste odluke ili ako je opravdano važnim razlogom u općem interesu, ako je prikladno za ostvarenje legitimnog cilja kojem se teži i ne prekoračuje ono što je nužno kako bi se taj cilj postigao”.

Međutim, iako cilj koji se sastoji u jamstvu uspješne integracije državljana trećih zemalja u dotičnoj državi članici može predstavljati važan razlog u općem interesu, izgleda da zahtjev dokaza dovoljne veze ipak postaje primjenjiv ne s obzirom na osobnu situaciju djece koja može imati negativan učinak na njihovu integraciju u predmetnoj državi članici, poput njihove dobi ili veze s tom državom članicom, nego s obzirom na kriterij koji očito ne omogućuje takvu integraciju, to jest rok od dana odobravanja dozvole stalnog boravka u Danskoj dotičnom roditelju do dana podnošenja zahtjeva za spajanje obitelji, i da takav zahtjev može dovesti do diskriminacije s obzirom na dan podnošenja zahtjeva za spajanje obitelji između djece koja se nalaze u vrlo sličnim osobnim situacijama.

U tom pogledu, osobito u odnosu na ocjenu nacionalnih tijela osobne situacije dotičnog djeteta, ona se mora temeljiti na dovoljno preciznim, objektivnim i nediskriminirajućim kriterijima, koji se moraju ispitati od slučaja do slučaja, tako da se povodom njih donese obrazložena odluka protiv koje je moguće podnijeti učinkovito pravno sredstvo kako bi se spriječila administrativna praksa sustavnog odbijanja.

(t. 50., 51., 56., 61., 65.‑67. i izreka)
U području zajedničke trgovinske politike, a osobito u području mjera trgovinske zaštite, institucije Unije zbog kompleksnosti ekonomskih, političkih i pravnih situacija koje moraju ispitivati, raspolažu širokom diskrecijskom ovlašću. Kad je riječ o sudskom nadzoru takve ocjene, on mora biti ograničen samo na provjeru jesu li poštovana postupovna pravila, jesu li činjenice koje su uzete u obzir prilikom izvršenja spornog odabira ispravno utvrđene te je li došlo do očite pogreške u procjeni tih činjenica ili do zloupotrebe ovlasti.

U tom pogledu, ispitivanje dokaza na kojima institucije Unije temelje svoja utvrđenja, koje provodi Opći sud, ne predstavlja novu ocjenu činjenica kojom se zamjenjuje ocjena tih institucija. Tim se ispitivanjem ne zadire u široku diskrecijsku ovlast tih institucija u području trgovinske politike, nego se samo utvrđuje jesu li ti dokazi takve prirode da se njima podupiru zaključci tih institucija.

(t. 34., 35.)
Kada je riječ o delegiranju dodijeljenom Komisiji u članku 21. stavku 3. Uredbe br. 1316/2013 o uspostavi Instrumenta za povezivanje Europe, ta odredba, ovlašćujući Komisiju na donošenje delegiranih akata kojima se detaljno određuju prioriteti financiranja u sektoru prometa, potonjoj dopušta da dopuni tu uredbu u smislu članka 290. UFEU‑a. Naime, sam je zakonodavac u dijelovima I. i III. do V. Priloga I. navedenoj uredbi odredio popis prethodno identificiranih projekata na osnovnoj mreži u sektoru prometa, uvjete, metode i postupke o financijskim instrumentima koji spadaju pod Instrument za povezivanje Europe, okvirne postotke za posebne ciljeve u području prometa i popis općih smjernica koje je potrebno uzeti u obzir pri određivanju kriterija za odabir ponude, ovlašćujući pritom izričito Komisiju, u članku 21. stavcima 1., 2., 5. i 6. iste uredbe na izmjenu tih elemenata. Međutim, za razliku od navedenih elemenata, sam zakonodavac u toj uredbi nije odredio prioritete financiranja koji se moraju odražavati u programima rada iz članka 17. Uredbe br. 1316/2013. Ostavljajući to pitanje neriješeno u navedenoj uredbi, zakonodavac je Komisiji dodijelio zadaću da detaljno odredi te prioritete u delegiranom aktu.

Zbog normativne jasnoće i transparentnosti zakonodavnog postupka Komisija u okviru izvršavanja ovlasti dopune zakonodavnog akta u smislu članka 290. st. 1. UFEU‑a ne može dodati određeni element u sam tekst tog akta. Naime, takvo umetanje moglo bi stvoriti pomutnju u vezi s pravnim temeljem tog elementa s obzirom na to da bi se u samom tekstu zakonodavnog akta nalazio element koji proizlazi iz izvršavanja delegirane ovlasti od strane Komisije, a koja joj ne omogućuje da taj akt mijenja ili stavi izvan snage. Isto tako, određeni element koji Komisija donese prilikom izvršavanja ovlasti dopune zakonodavnog akta, ali koji je sastavni dio tog akta, ne može kasnije biti zamijenjen ili uklonjen prilikom izvršavanja te ovlasti koja je dovela do njegova donošenja jer takve intervencije zahtijevaju postojanje ovlasti izmjene navedenog akta u smislu članka 290. stavka 1. UFEU‑a. S druge strane, kad Komisija dopunjuje zakonodavni akt donošenjem zasebnog akta, ona u mjeri u kojoj je to potrebno može izmijeniti potonji akt, pri čemu nije obvezna izmijeniti sam zakonodavni akt.

Kada je riječ o delegiranju dodijeljenom Komisiji u članku 21. stavku 3. Uredbe br. 1316/2013 o uspostavi Instrumenta za povezivanje Europe, kako bi dopunila navedenu uredbu u smislu članka 290. UFEU‑a, Komisija je bila dužna, u okviru izvršavanja te ovlasti, donijeti zaseban akt u odnosu na tu uredbu. Međutim, Komisija je time što je u članku 1. Uredbe br. 275/2014 dodala dio VI. u Prilog I. Uredbi br. 1316/2013, tu obvezu povrijedila, pri čemu dakle nije uzela u obzir razliku između dviju kategorija delegiranih ovlasti predviđenih u članku 290. stavku 1. UFEU‑a. Posljedica takve povrede je poništenje Uredbe br. 275/2014.

(t. 53., 55., 56., 59., 61.)
Aktivnost je sukladna članku 6. stavku 2. Direktive 92/43 o očuvanju prirodnih staništa i divlje faune i flore samo ako se osigura da ona ne dovodi ni do kakvog uznemiravanja koje bi u značajnoj mjeri moglo ugroziti ciljeve Direktive 92/43, osobito one koji se njome žele postići u području očuvanja prirodnih staništa faune i flore. Kako bi se utvrdila povreda članka 6. stavka 2. Direktive 92/43, Komisija je dužna u skladu s pravnim standardima dokazati da država članica nije poduzela odgovarajuće zaštitne mjere kako bi se spriječilo da izvedba projekata, i to nakon klasificiranja dotičnog zaštićenog područja, dovede do pogoršavanja stanja staništa pogođenih vrsta i uznemiravanja tih vrsta koji bi mogli značajno utjecati na cilj te direktive koji se sastoji u osiguravanju njihova očuvanja.

Međutim, da bi dokazala povredu članka 6. stavka 2. Direktive 92/43, Komisija ne mora dokazivati postojanje uzročne veze između rada postrojenja koja su rezultat projekta i znatnog uznemiravanja dotičnih vrsta. Naime, dovoljno je da ta institucija dokaže postojanje vjerojatnosti ili opasnosti da taj rad uzrokuje spomenuta uznemiravanja. Dokaz – koji treba pružiti Komisija – o postojanju takve vjerojatnosti ili opasnosti ne isključuje, međutim, da bi dotična država članica mogla dokazati da mjera o kojoj je riječ ispunjava uvjete propisane člankom 6. stavkom 4. Direktive 92/43 i da je ona bila predmet analize utjecaja na ciljeve očuvanja područja zaštite.

t. 28.‑30.)
Članak 6. stavak 2. Direktive Vijeća 92/43/EEZ od 21. svibnja 1992. o očuvanju prirodnih staništa i divlje faune i flore treba tumačiti na način da nadležna tijela moraju za plan ili projekt – koji nije izravno povezan s upravljanjem područjem ili potreban za njegovo upravljanje, a koji je odobren slijedom studije koja ne udovoljava zahtjevima članka 6. stavka 3. te direktive, prije uvrštavanja predmetnog područja na popis PZZ‑a – a posteriori ispitati utjecaj koji ima na to područje prije njegova izvršenja ako to ispitivanje predstavlja jedini odgovarajući korak za izbjegavanje toga da izvršenje navedenog plana ili projekta uključuje pogoršanje ili uznemiravanja koji mogu imati značajan utjecaj s obzirom na ciljeve te direktive. Na sudu koji je uputio zahtjev jest da provjeri jesu li ti uvjeti ispunjeni.

Članak 6. stavak 2. Direktive 92/43 treba tumačiti na način da se, ako se a posteriori ispitivanje utjecaja plana ili projekta na područje čije izvršenje je započelo nakon uvrštavanja tog područja na popis područja od važnosti za Zajednicu pokaže potrebnim, to ispitivanje mora provesti sukladno zahtjevima članka 6. stavka 3. te direktive. Takvo ispitivanje mora uzeti u obzir sve čimbenike koji postoje u trenutku tog uvrštavanja kao i sve posljedice do kojih je došlo ili do kojih može doći uslijed djelomičnog ili potpunog izvršenja tog plana ili projekta na navedenom području nakon tog trenutka.

Naime, budući da članak 6. stavak 2. Direktive o staništima stvara obvezu provođenja a posteriori ispitivanja utjecaja plana ili projekta na predmetno područje, takvo ispitivanje mora omogućiti nadležnom tijelu da zajamči da izvršenje tog plana ili projekta neće uključivati pogoršanje ili uznemiravanja koja mogu imati značajan utjecaj s obzirom na ciljeve te direktive. Prema tome, ako se pokaže da je a posteriori ispitivanje na temelju članka 6. stavka 2. Direktive o staništima u ovom slučaju odgovarajući korak u smislu te odredbe, tim ispitivanjem mora se detaljno definirati koje rizike pogoršanja ili uznemiravanja koji mogu imati značajan utjecaj u smislu te odredbe uključuje izvršenje predmetnog plana ili projekta i to se ispitivanje mora provesti sukladno zahtjevima članka 6. stavka 3. te direktive.

Osim toga, ispitivanje koje udovoljava zahtjevima članka 6. stavka 3. Direktive o staništima potrebno je u svakom slučaju u kojem se, analogno navedenom članku 6. stavku 4., projekt nespojiv s ciljevima očuvanja predmetnog područja mora izvršiti zbog važnih razloga od prevagujućeg općeg interesa.

(t. 53., 54., 56., 62. i t. 2. izreke)
Članak 24. Direktive 2004/38 o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i [boravak] na području države članice i članak 4. Uredbe br. 883/2004 o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti treba tumačiti na način da im se ne protivi zakonodavstvo države članice koje iz prava na određena „posebna nedoprinosna novčana davanja“ u smislu članka 70. stavka 2. Uredbe br. 883/2004, a koja također čine „socijalnu pomoć“ u smislu članka 24. stavka 2. Direktive 2004/38, isključuje državljane drugih država članica koji se nalaze u situaciji kao što je ona iz članka 6. stavka 1. spomenute direktive.

Naime, članak 6. stavak 1. te direktive predviđa da građani Unije imaju pravo boraviti na području druge države članice tijekom razdoblja do tri mjeseca, a da je pritom jedini uvjet ili formalnost prava boravka posjedovanje važeće osobne iskaznice ili putovnice, a članak 14. stavak 1. te direktive propisuje da se to pravo zadržava tako dugo dok građanin Unije i članovi njegove obitelji nisu neprimjeren teret sustavu socijalne pomoći države članice domaćina. S obzirom na to, država članica domaćin može se pozvati na iznimku iz članka 24. stavka 2. Direktive 2004/38 kako bi odbila dodijeliti pravo na zahtijevanu socijalnu pomoć spomenutom građaninu. Naime, iz teksta te odredbe izričito proizlazi da država članica domaćin može osobama koje nisu radnici, samozaposlene osobe ili koje imaju to svojstvo odbiti dodijeliti bilo kakvu socijalnu pomoć tijekom prva tri mjeseca boravka. Spomenuta odredba u skladu je s ciljem očuvanja financijske ravnoteže sustava socijalne sigurnosti država članica, koji se nastoji postići Direktivom 2004/38, kao što i proizlazi iz njezine uvodne izjave 10. Budući da države članice ne mogu od građana Unije zahtijevati da tijekom boravka u trajanju do tri mjeseca posjeduju dostatna sredstva za život i osobno zdravstveno osiguranje, opravdano je spomenutim državama članicama ne nametati obvezu preuzimanja odgovornosti tijekom tog razdoblja za te građane.

Isti zaključak nameće se u vezi s tumačenjem članka 4. Uredbe br. 883/2004. Naime, predmetna davanja, koja čine „posebna nedoprinosna novčana davanja“ u smislu članka 70. stavka 2. spomenute uredbe, dodjeljuju se na temelju stavka 4. tog istog članka isključivo u državi članici u kojoj zainteresirani boravi i u skladu sa zakonodavstvom te države. Iz toga slijedi da se ništa ne protivi tomu da se ta davanja odbiju dodijeliti državljanima drugih država članica koji nemaju svojstvo radnika, samozaposlenih osoba ili osoba koje zadržavaju taj status tijekom prva tri mjeseca svojeg boravka u državi članici domaćinu.

(t. 42.‑45., 52. i izreka)
Pravo Unije treba tumačiti na način da – kako bi se ocijenilo predstavlja li, u okolnostima poput onih iz glavnog postupka, ugovor o licenciji, čiji je predmet najam znanja i iskustva koje je omogućavalo korištenje internetske stranice preko koje su se pružale interaktivne audiovizualne usluge i koji je sklopljen s društvom koje je imalo poslovni nastan u državi članici različitoj od one na čijem području imalo poslovni nastan društvo davatelj te licencije, zlouporabu prava čiji je cilj okoristiti se time da je stopa poreza na dodanu vrijednost koja se primjenjivala na te usluge bila niža u toj drugoj državi članici – činjenica da je direktor i jedini vlasnik društva davatelja licencije bio autor tog znanja i iskustva, da je ista osoba izvršavala utjecaj ili nadzor nad razvijanjem i iskorištavanjem navedenog znanja i iskustva i nad pružanjem usluga koje su se na njima temeljile, da je upravljanje financijskim operacijama, osobljem i tehničkim sredstvima potrebnima za pružanje navedenih usluga bilo osigurano preko podugovaratelja kao i razlozi koji su mogli dovesti do toga da društvo davatelj licencije daje u najam predmetno znanje i iskustvo društvu sa sjedištem u drugoj državi članici umjesto da ga samo iskorištava nisu sami po sebi odlučujući.

Na sudu koji je uputio zahtjev jest da analizira sve okolnosti iz glavnog postupka kako bi utvrdio predstavlja li taj ugovor potpuno umjetnu konstrukciju kojom se prikriva činjenica da predmetne usluge nije u stvarnosti pružilo društvo stjecatelj licencije, nego društvo davatelj licencije, i to tako da osobito ispita je li osnivanje sjedišta poslovne aktivnosti društva ili stalne poslovne jedinice društva stjecatelja licencije stvarno, ima li to društvo, kako bi obavljalo predmetnu gospodarsku aktivnost, prikladnu strukturu u smislu poslovnog prostora, ljudskih resursa i tehničkih sredstava kao i obavlja li to društvo tu gospodarsku aktivnost u svoje ime i za svoj račun, na vlastitu odgovornost i na vlastiti rizik.

(t. 49., 50., izreka t. 1.)