MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

PEDRA CRUZA VILLALÓNA

od 9. srpnja 2015.( )

Predmet C-326/14

Verein für Konsumenteninformation

protiv

A1 Telekom Austria AG

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberster Gerichtshof (Austrija))

„Direktiva 2002/22/EZ – Prava korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama – Pravo pretplatnika na raskid ugovora bez naknade – Pravo na izvanredni raskid – Tarifna prilagodba koja proizlazi iz ugovorenih uvjeta – Povezanost tarifa s indeksom potrošačkih cijena – Međusobna povezanost s Direktivom 93/13/EEZ“

1. Ovaj zahtjev za prethodnu odluku, upućen u okviru spora između udruge za zaštitu prava potrošača i telekomunikacijskog poduzeća, odnosi se na određene ugovorne odredbe kojima se dopušta tarifna prilagodba telekomunikacijskih usluga indeksu potrošačkih cijena. Konkretno, pitanje koje je predmet rasprave glasi podrazumijeva li članak 20. stavak 2. Direktive 2002/22/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama (u daljnjem tekstu: Direktiva o univerzalnoj usluzi)( ) pravo pretplatnika na raskid ugovora bez naknade za slučaj da je podnesena obavijest o navedenim tarifnim prilagodbama, prema metodi indeksiranja predviđenoj ugovorom.

2. Iako se prethodno pitanje koje je uputio Oberster Gerichtshof odnosi isključivo na Direktivu o univerzalnoj usluzi, iz obrazloženja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje kao i iz pisanih i usmenih očitovanja iznesenih u ovom postupku proizlazi potreba da se u obzir uzmu i odredbe Direktive 93/13/EEZ Vijeća od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima( ).

3. Ovaj predmet Sudu daje mogućnost da prvi put donese odluku o pitanju koje se postavlja u pogledu ugovorne odredbe o prilagodbi cijena ovisno o indeksima, a u vezi s pravom korisnika na izvanredni raskid. Naime, bez obzira na to što je Sud već odlučivao u vezi s određenim ugovornim odredbama o prilagodbi cijena, prethodno analizirane ugovorne odredbe i problematika koja se pojavljivala u navedenim predmetima nisu usporedive s problematikom koja je predmet ovog spora. Tako se, s jedne strane, predmet Invitel( ) bavio tumačenjem Direktive 93/13 u predmetu koji se odnosio na ugovornu odredbu kojom se predviđala jednostrana prilagodba troškova za pružene usluge, bez izričitog opisa načina za utvrđivanje tih troškova i bez navođenja razloga za takvu prilagodbu. S druge strane, u predmetu RWE Vertrieb( ) odlučivalo se o usklađenosti ugovorne odredbe, koja je, iako je predviđala mogućnost da klijenti raskinu ugovor, poduzeću za opskrbu omogućavala da jednostrano prilagodi cijenu opskrbe plinom, bez navođenja razloga, uvjeta ili opsega izmjene, sa zahtjevima dobre vjere, ravnoteže i transparentnosti iz direktiva 93/13 i 2003/55/EZ( ). U konačnici, u predmetu Schulz i Egbringhoff( ), u kojemu nije bila primjenjiva Direktiva 93/13, nego isključivo direktive 2003/54/EZ( ) i 2003/55, odlučivalo se o tome zadovoljavaju li određene ugovorne odredbe, koje iako su osiguravale pravodobno obavješćivanje o povećanju cijena i pravo na raskid ugovora, nisu precizirale razloge, uvjete i opseg eventualne izmjene cijena, zahtjeve transparentnosti predviđene navedenim propisima.

I – Pravni okvir

A – Pravo Unije

4. U uvodnoj izjavi 30. Direktive o univerzalnoj usluzi utvrđuje se sljedeće: „[u]govori su važno oruđe za korisnike i potrošače, kojima se osigurava minimalna razina transparentnosti podataka i pravna sigurnost. Većina davatelja usluga u okružju tržišnog natjecanja sklopit će ugovore sa svojim kupcima zbog komercijalne poželjnosti. Osim odredaba ove Direktive, na transakcije s potrošačima u oblasti elektroničkih mreža i usluga primjenjuju se i odredbe iz postojećega zakonodavstva Zajednice o zaštiti potrošača koje se odnose na ugovore, a posebno Direktiva Vijeća 93/13/EEZ […] te Direktiva 97/7/EZ […] o zaštiti potrošača s obzirom na sklapanje ugovora na daljinu. Konkretno, potrošači moraju uživati minimalnu razinu pravne sigurnosti u vezi s ugovornim obvezama koje imaju sa svojim izravnim davateljem telefonskih usluga, na taj način da su načela iz ugovora, uvjeti, kakvoća usluge, uvjeti raskida ugovora i usluge, mjere naknade kao i rješavanje sporova, jasno naznačeni u ugovorima. U onim slučajevima kada ugovore s potrošačima sklapaju davatelji usluga koji nisu davatelji izravnih telefonskih usluga, takvi ugovori također trebaju sadržavati gore navedene podatke. Mjere kojima se osigurava transparentnost cijena, tarifa, odredaba i uvjeta ojačat će sposobnost potrošača da donesu najbolju odluku te na taj način u potpunosti ostvare korist od tržišnog natjecanja“.

5. S druge strane, u uvodnoj izjavi 49. Direktive o univerzalnoj usluzi utvrđuje se da ona „[…] treba osigurati elemente zaštite potrošača, uključujući jasne uvjete iz ugovora te način rješavanja sporova, kao i transparentnost tarifa za potrošače […]“.

6. Članak 1. Direktive o univerzalnoj usluzi, kojim se utvrđuje njezin sadržaj i područje primjene, glasi kako slijedi:

„1. U okviru Direktive 2002/21/EZ (Okvirna direktiva), ova se Direktiva odnosi na osiguravanje mreža elektroničkih komunikacija i usluga namijenjenih krajnjim korisnicima. Cilj je osigurati dostupnost kvalitetnih usluga s javnim pristupom na području cijele Zajednice [putem djelotvornog tržišnog natjecanja i mogućnosti izbora] te poboljšati okolnosti u kojima na tržištu potrebe krajnjih korisnika nisu uspješno zadovoljene. Direktiva također uključuje odredbe koje se odnose na određene pojedinosti vezane uz terminalnu opremu, uključujući i odredbe koje su namijenjene poboljšanju pristupa za korisnike s invaliditetom.

2. Ova Direktiva utvrđuje prava krajnjih korisnika i odgovarajuće obveze poduzeća koja su operatori javno dostupnih mreža i usluga elektroničkih komunikacija. S obzirom na osiguravanje odredbi univerzalnih usluga u okolnostima otvorenih i konkurentnih tržišta, ova Direktiva utvrđuje minimalni broj usluga određene kakvoće, kojima svi krajnji korisnici imaju pristup, po povoljnoj cijeni uzimajući u obzir posebne nacionalne uvjete, bez ometanja konkurencije. Ova Direktiva također utvrđuje obveze s obzirom na pružanje određenih obveznih usluga.

[…]

4. Odredbe ove Direktive koje se odnose na prava krajnjih korisnika primjenjuju se ne dovodeći u pitanje pravila Zajednice o zaštiti potrošača, posebno Direktive 93/13/EEZ i 97/7/EZ, te nacionalna pravila koja su sukladna zakonodavstvu Zajednice.“

7. Poglavlje IV. Direktive o univerzalnoj usluzi odnosi se na zaštitu prava i interesa krajnjih korisnika. U okviru tog poglavlja, u članku 20. navedene direktive, u verziji izmijenjenoj Direktivom 2009/136, utvrđuje se sljedeće:

„1. Države članice osiguravaju da, kod sklapanja pretplatničkog ugovora za usluge koje omogućavaju vezu na javnu komunikacijsku mrežu i/ili javno dostupne usluge elektroničkih komunikacija, potrošači i drugi krajnji korisnici koji tako zatraže, imaju pravo na sklapanje ugovora s jednim ili više poduzeća koja nude navedeno povezivanje i/ili usluge. Ugovor navodi na jasan, razumljiv i lako dostupan način barem sljedeće:

[…]

(d) pojedinosti o cijenama i tarifama, načinima na koje se može doći do ažurnih podataka o svim primjenjivim tarifama i cijenama održavanja, načinima plaćanja koji su u ponudi, kao i svim razlikama u troškovima koje proizlaze iz korištenja određenog načina plaćanja;

[…]

2. Države članice osiguravaju pravo pretplatnika na raskid ugovora bez naknade, nakon podnošenja obavijesti o prilagodbi ugovorenih uvjeta koje predlažu poduzeća operatori elektroničkih komunikacijskih mreža i/ili usluga. Pretplatnici se odgovarajuće obavješćuju o svim navedenim prilagodbama ugovora, u vremenskom razdoblju koje nije kraće od mjesec dana, te se istodobno obavješćuju o pravu na raskidanje ugovora, bez naknade, ako ne prihvaćaju nove uvjete. Države članice osiguravaju da nacionalna tijela mogu utvrditi oblik takvih obavijesti.“

8. U uvodnoj izjavi 27. Direktive 2009/136, kojom je izmijenjena Direktiva o univerzalnoj usluzi, navodi se da se „[p]ravo korisnika na povlačenje sklopljenih ugovora, bez naknade, odnosi [...] na prilagodbe u uvjetima ugovaranja, koje nameću operatori mreža elektroničkih komunikacija i/ili usluga.“

9. U članku 3. Direktive 93/13 utvrđuje se sljedeće:

„1. Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.

[…]

3. Prilog sadrži indikativan i netaksativni popis odredaba koje se mogu smatrati nepoštenima.“

10. U stavku 1. Priloga Direktivi 93/13 kao ugovorne odredbe iz članka 3. stavka 3. te direktive navode se ugovorne odredbe čiji su predmet ili svrha:

„[…]

(j) davanje mogućnosti prodavatelju robe ili pružatelju usluga da jednostrano izmijeni ugovor bez valjanog razloga predviđenog ugovorom;

[…]

(l) mogućnost određivanja cijene robe u vrijeme isporuke ili omogućavanje prodavatelju robe ili pružatelju usluga da je poveća, bez odgovarajućeg prava za potrošača da u oba ta slučaja može raskinuti ugovor ako je konačna cijena previsoka u odnosu na cijenu dogovorenu u vrijeme sklapanja ugovora;

[…]“.

11. U vezi s područjem primjene točaka (j) i (l) iz stavka 1. Priloga Direktivi 93/13, u stavku 2. spomenutog priloga utvrđuje se sljedeće:

„[…]

(b) […]

Točka (j) nije prepreka za odredbe prema kojima prodavatelj robe ili pružatelj usluga pridržava pravo jednostrane izmjene odredaba iz ugovora sklopljenog na neodređeno vrijeme, pod uvjetom da se od njega traži da obavijesti potrošača opravdanom obavijesti, i da potrošač ima pravo raskinuti ugovor.

[…]

(d) Točka (l) nije prepreka za klauzule o indeksaciji cijena, ako je to u skladu sa zakonom, pod uvjetom da je metoda prema kojoj cijene variraju jasno opisana.“

B – Austrijsko pravo

12. Članci 25. i 25.a iz odjeljka III. Telekommunikationsgesetza 2003 (Zakon o telekomunikacijama)( ) glase kako slijedi:

„Članak 25.

1. Operatori komunikacijskih mreža i/ili usluga donose opće uvjete poslovanja u kojima se osobito navode usluge koje pružaju i tarife primjenjive na te usluge [...].

2. Regulatorno tijelo obavješćuje se priopćenjem u odgovarajućem obliku o prilagodbama općih uvjeta poslovanja i tarifa prije njihova stupanja na snagu. Prilagodbe koje su nepovoljne isključivo za pretplatnike podliježu razdoblju priopćavanja i obavješćivanja od dva mjeseca. Ranije navedeno ne utječe na odredbe iz Konsumentenschutzgesetza […] (KSchG) i Allgemeines bürgerliches Gesetzbucha (Opći građanski zakonik).

3. Ključne informacije o prilagodbama koje su nepovoljne isključivo za potrošače pretplatnicima se priopćavaju u pisanom obliku najmanje jedan mjesec prije stupanja na snagu izmjena, primjerice ispisom na računu koji se redovito izdaje. Pretplatnike se također obavještava o vremenu stupanja na snagu prilagodbi te o njihovu pravu na raskid ugovora bez naknade do tog trenutka. […] Prilagodbe općih uvjeta poslovanja i tarifa operatora komunikacijskih mreža i usluga, potrebne samo kao posljedica uredbe koju je regulatorno tijelo donijelo u skladu s ovom odredbom i koje su nepovoljne isključivo za korisnike, pretplatnicima ne daju pravo na raskid ugovora bez naknade [...].

[…]

5. Odredbe o tarifama sadržavaju barem sljedeće:

[…]

2. informaciju o načinima na koje se može doći do ažurnih podataka o svim primjenjivim tarifama i cijenama održavanja;

[…].“

13. U članku 6. Konsumentenschutzgesetza (Zakon o zaštiti potrošača)( ) sadržane su sljedeće odredbe:

„Članak 6. Nedopuštene ugovorne odredbe

I. Na potrošače se ni u kojem slučaju ne primjenjuju ugovoreni uvjeti u smislu članka 879. ABGB-a (Opći građanski zakonik), prema kojima

[…]

5. poduzetnik može, na zahtjev, ostvariti veću naknadu za svoje usluge od naknade utvrđene u trenutku sklapanja ugovora, osim ako je, u slučaju da se ispune uvjeti za tarifnu prilagodbu, ugovorom predviđeno i njezino smanjenje, ako su uvjeti za tarifnu prilagodbu navedeni u ugovoru i objektivno opravdani te ako njihovo ispunjenje ne ovisi o volji poduzetnika […].“

14. Bundesstatistikgesetz 2000 (Savezni zakon o statistici)( ) u članku 22. i sljedećima utvrđuje savezno tijelo „Statistik Österreich“ čije su dužnosti, između ostalog, izrada statistika i publikacija. To je tijelo zaduženo za izradu indeksa potrošačkih cijena.

II – Činjenice i glavni postupak

15. Verein für Konsumenteninformation (Udruga za informiranje potrošača) podnio je kolektivnu tužbu za izdavanje sudskog naloga protiv A1 Telekoma Austria AG, kojom zahtijeva da se navedeno poduzeće prisili da se u svojim poslovnim odnosima s klijentima prestane pozivati na određene ugovorne odredbe iz općih uvjeta poslovanja koje predviđaju tarifnu prilagodbu telekomunikacijskih usluga s obzirom na promjenu indeksa potrošačkih cijena( ) i da se suzdrži od toga.

16. Tužbeni zahtjevi tužitelja u potpunosti su usvojeni u presudi izrečenoj u prvom stupnju. A1 Telekom Austria nije uspio pobiti spomenutu presudu u žalbenom postupku. Žalbeni sud konkretno je odlučio da ako tužena stranka ima ovlaštenje za jednostranu tarifnu prilagodbu, pretplatnik u tom slučaju isto tako ima pravo na izvanredni raskid.

17. Ovaj zahtjev za prethodnu odluku upućuje se u okviru izvanrednog revizijskog pravnog lijeka koji je A1 Telekom Austria podnio protiv presude izrečene u žalbenom postupku. Oberster Gerichtshof, sud koji je uputio zahtjev, proglasio je dopuštenim spomenuti pravni lijek zbog odstupanja u kriterijima koje su u tom pogledu primjenjivala različita vijeća žalbenog suda. Naime, drugo vijeće žalbenog suda smatralo je da zaštitni mehanizam iz članka 25. Telekommunikationsgesetza ne obuhvaća tarifne prilagodbe s već dogovorenim indeksima, s obzirom na to da je riječ o ugovornim odredbama o prilagodbi koje su u dovoljnoj mjeri određene i koje ne podliježu arbitrarnoj procjeni telekomunikacijskog poduzeća.

III – Prethodno pitanje i postupak pred Sudom

18. U tim okolnostima Oberster Gerichtshof uputio je sljedeće prethodno pitanje:

„Je li pravo korisnika, iz članka 20. stavka 2. ,Direktive o univerzalnim uslugamaʼ, na raskid ugovora bez naknade ,nakon podnošenja obavijesti o prilagodbi ugovorenih uvjetaʼ predviđeno i za slučaj u kojem je tarifna prilagodba rezultat ugovorenih uvjeta koji predviđaju da već od sklapanja ugovora buduća tarifna prilagodba (povećanje ili smanjenje) odgovara promjenama objektivnog indeksa potrošačkih cijena, koji odražava razvoj vrijednosti valute?“

19. Pisana očitovanja u postupku pred Sudom podnijeli su Verein für Konsumenteninformation, A1 Telekom Austria, Europska komisija i belgijska vlada, od kojih su svi, osim posljednje, prisustvovali raspravi održanoj 30. travnja 2015.

IV – O prethodnom pitanju

A – Očitovanja podnesena Sudu

20. Prvo, Verein für Konsumenteninformation osporava pravo davatelja telekomunikacijskih usluga na prilagodbu ugovorenih uvjeta na temelju članka 20. stavka 2. Direktive o univerzalnoj usluzi, koja, upravo suprotno tomu, predviđa pravo potrošača na raskid. Kao što je udruga navela na raspravi, nepostojanje takvog prava bilo bi u suprotnosti s ciljem direktive, a to je zadržavanje prihvatljivosti pristupa usluzi. Drugo, pravo na raskid postoji upravo za slučajeve u kojima je takva mogućnost jednostrane prilagodbe predviđena ugovorom jer da takav prethodni sporazum ne postoji, operator ne bi mogao provesti navedenu prilagodbu. Prema tumačenju koje zagovara A1 Telekom Austria, pravo na raskid moglo bi se sustavno izbjegavati uvođenjem ugovornih odredaba o indeksaciji. Osim toga, predložena indeksacija nije automatska, nego ovisi o odluci operatora da potrošačima potvrdi svoju volju za povećanjem tarifa. Udruga se poziva i na presudu RWE Vertrieb( ), kako bi potkrijepila svoj argument prema kojemu ugovorna odredba kojom se dopušta tarifna prilagodba predstavlja prilagodbu ugovorenih uvjeta u smislu stavka 2. točke (b) drugog podstavka Priloga Direktivi 93/13 i Priloga A točke (b) Direktive 2003/55. Kao što je to udruga navela na raspravi, područja primjene direktiva 93/13 i 2002/22 usporedna su, na način da se uvijek primjenjuje pravo izvanrednog raskida predviđeno potonjom direktivom, neovisno o tome jesu li ili nisu ugovorne odredbe o indeksaciji nepoštene. Osim toga, primjena indeksa potrošačkih cijena ne može se opravdati ni s materijalnog gledišta, zato što navedeni indeks ne odražava neprestanu promjenu cijena koje se smanjuju u telekomunikacijskom sektoru. Kao što je to navedeno na raspravi, relativni udio telekomunikacija u svim cijenama uzetim u obzir za izradu indeksa vrlo je nizak (2,2 %). U konačnici, udruga se poziva na sudsku praksu Oberster Gerichtshofa koji je nacionalne propise kojima se prenosi članak 44. stavak 1. Direktive 2007/64/EZ( ) tumačio u smislu da se mora smatrati da su tarifne prilagodbe, koje se temelje na ugovornim odredbama koje se razlikuju od dogovorenih prilagodba kamatnih stopa, obuhvaćene pojmom prilagodbe ugovorenih uvjeta( ).

21. A1 Telekom Austria smatra da tarifna prilagodba kao rezultat primjene ugovornih odredbi o indeksaciji ne predstavlja prilagodbu ugovorenih uvjeta, nego redovno izvršenje ugovora. Cilj indeksacije u tom je smislu nadoknada budućeg novčanog propadanja i zadržavanje istovjetnosti između materijalnih davanja i novčanih davanja dogovorenih između stranaka. Prema tome, budući da ne postoji prilagodba ugovora, ne može se primjenjivati članak 25. Telekommunicationsgesetza kojim se predviđa pravo potrošača na raskid. Osim toga, spomenute tarifne prilagodbe u skladu su sa člankom 6. stavkom 1. točkom 5. Zakona o zaštiti potrošača. S druge strane, A1 Telekom Austria smatra da tarifna prilagodba na temelju ugovorne odredbe o indeksaciji ne predstavlja aktivno nametnutu prilagodbu od operatora usluga u smislu uvodne izjave 27. Direktive 2009/136, kojom je izmijenjena Direktiva o univerzalnoj usluzi, nego da je riječ o izvršenju dogovorene ugovorne odredbe, pri čemu okolnosti koje dovode do prilagodbe cijena ne ovise o volji operatora. Zato prilagodba indeksu potrošačkih cijena, poput one iz glavnog postupka, ne ulazi u područje primjene članka 20. stavka 2. Direktive o univerzalnoj usluzi. S druge strane, A1 Telekom Austria poziva se na stavak 2. točku (d) Priloga Direktivi 93/13, u skladu s kojim zakonite ugovorne odredbe o indeksaciji koje izrijekom navode način promjene cijena nisu nepoštene. Pozivanje na članak 44. Direktive 2007/64 o platnim uslugama koje se nalazi u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje u suprotnom ne bi bilo relevantno jer se navedenim propisom reguliraju različiti ugovorni odnosi. Niti Prilog I. stavak 1. točka (b) Direktive 2009/73 ne dopušta izvođenje bilo kakvog zaključka u vezi s pojmom „prilagodba“ u predmetu kojim se bavimo. Isto tako, A1 Telekom Austria na raspravi je naveo da se kriterij pristupačnosti u smislu članka 3. stavka 1. Direktive o univerzalnoj usluzi primjenjuje u uskoj vezi s poglavljem II. navedene direktive, koje se odnosi na obveze univerzalne usluge, i da se ne može primjenjivati u tumačenju članka 20. te direktive. U konačnici, A1 Telekom Austria na raspravi je također pojasnio da većinu ugovora u koje je ugrađena sporna ugovorna odredba čine ugovori na neodređeno vrijeme koji se mogu raskinuti bez naknade, uz poštovanje razdoblja obavješćivanja od jednog mjeseca, te da najmanje trajanje ugovora na određeno vrijeme, za koje bi prijevremeni raskid doista rezultirao naknadom za pretplatnika, iznosi najviše dvije godine.

22. Belgijska vlada pak smatra da tarifna prilagodba koja proizlazi iz općih uvjeta poslovanja, poput one koja čini predmet glavnog postupka, daje pravo na raskid u korist pretplatnika. Stavak 2. točka (d) Priloga Direktivi 93/13 i članak 20. stavak 2. Direktive o univerzalnoj usluzi imaju različita područja primjene, zbog čega se trebaju primjenjivati kumulativno. Potvrda za takvo tumačenje, prema mišljenju belgijske vlade, nalazi se u presudama Suda u predmetima Invitel i RWE Vertrieb( ). S druge strane, indeksaciju bi trebalo smatrati prilagodbom koju nameće telekomunikacijski operator, u smislu uvodne izjave 27. Direktive 2009/136. U konačnici, belgijska se vlada poziva na različite studije koje pokazuju trend smanjenja cijena komunikacijskih usluga, zbog čega tvrdi da se indeksacija ne može smatrati nužnom za zadržavanje istovjetnosti davanja.

23. Europska komisija smatra da se pravo na raskid ne smije primjenjivati u vezi s ugovornim odredbama o indeksaciji s obzirom na to da na njima temeljene tarifne prilagodbe ne predstavljaju prilagodbu ugovorenih uvjeta u smislu članka 20. stavka 2. Direktive o univerzalnoj usluzi: tarifna prilagodba na temelju dogovorenog indeksa i prema predviđenim uvjetima bila je poznata u trenutku sklapanja ugovora i stoga predstavlja primjenu jednog od ugovorenih uvjeta koji nije izmijenjen. Osim toga, ugovorom su od trenutka njegova zaključenja utvrđeni načini za promjenu tarifa na transparentan i detaljan način, a koji su povezani s indeksom koji određuje treće tijelo (Statistik Austria) na temelju objektivnih promjena vrijednosti valute. Komisija navodi da je to tumačenje također sukladno pravilima Direktive 93/13. Komisija je na raspravi isto tako naglasila da se, neovisno o različitim područjima primjene Direktive 93/13 i Direktive o univerzalnoj usluzi, u ovom predmetu mogu primijeniti obje. Isto tako, istaknula je razliku u okolnostima ovog predmeta i onih u predmetima Invitel i RWE Vertrieb( ), u kojima su postojali nepošteni uvjeti, što je dalo pravo na raskid. U konačnici, Komisija smatra da pozivanje suda koji je uputio zahtjev na Direktivu 2007/64 o platnim uslugama nije relevantno.

B – Analiza

24. Oberster Gerichtshof zahtjevom za prethodnu odluku ponajprije namjerava doznati predstavlja li tarifna prilagodba telekomunikacijskih usluga s obzirom na indeks potrošačkih cijena prilagodbu ugovorenih uvjeta u smislu članka 20. stavka 2. Direktive o univerzalnoj usluzi, čime se pretplatnicima daje mogućnost da ostvare pravo na raskid bez naknade. Odgovor na to prethodno pitanje ovisi, naime, o tumačenju pojma „prilagodba ugovorenih uvjeta“ sadržanog u navedenoj odredbi.

25. U tom je kontekstu nužno razmotriti posebnu ulogu koju indeksacija ima u dugoročnim ugovorima i ugovorima na neodređeno vrijeme. Indeksi potrošačkih cijena, u svojim različitim oblicima, predstavljaju brojčane pokazatelje kojima se tijekom određenog razdoblja mjere proporcionalne ili postotne promjene cijena određenih dobara i usluga koje se koriste u kućanstvima( ). Indeksacija pretpostavlja prilagodbu novčanih vrijednosti određenih platnih transakcija indeksu potrošačkih cijena (u daljnjem tekstu: IPC)( ). Iako se glavna uloga indeksacije uglavnom povezuje sa zadržavanjem kupovne moći ili životnog standarda( ) te se ona primjenjuje na plaće ili na određena davanja iz socijalnog osiguranja, indeksi potrošačkih cijena zbog njihova objavljivanja i periodičnosti kao i činjenice da ih se uglavnom smatra pokazateljima inflacije( ) ujedno se koriste kao referencija, u nedostatku drugih prikladnijih indeksa, za prilagodbu naknada u nekim dugoročnim ugovorima ili ugovorima na neodređeno vrijeme, u svrhu nadoknade gubitaka novčane vrijednosti do kojih dolazi zbog opće inflacije( ). Stoga se u ugovornom pravu odredbe o prilagodbi cijena, koje sadržavaju referenciju na indeks potrošačkih cijena, uglavnom smatraju sredstvom, doduše nesavršenim( ), protiv novčane nestabilnosti kojim se ponovno ostvaruje ravnoteža davanja( ).

26. Smatram da, nakon ovih uvodnih razmatranja i u svjetlu dvojbi koje se pojavljuju u očitovanjima podnesenima Sudu, najprije treba razjasniti pitanja koja se odnose na međusobnu povezanost Direktive o univerzalnoj usluzi i Direktive 93/13. Naime, treba imati u vidu da potonja sadržava posebne referencije na ugovorne odredbe o prilagodbi cijena koje se odnose na indekse kao i na pravo potrošača na raskid.

1. O međusobnom odnosu Direktive o univerzalnoj usluzi i Direktive 93/13

27. Kako je potanko navedeno u pisanim očitovanjima, ali i onima iznesenima na raspravi, zakonodavac Unije je u Direktivi 93/13 predvidio iznimku da se one ugovorne odredbe koje rezultiraju time da prodavatelji robe ili pružatelji usluga prilagođavaju cijene zbog ugovornih odredaba o indeksaciji cijena ne smatraju nepoštenim ugovornim odredbama.

28. Točno je da se u Prilogu Direktivi 93/13( ) ključna vrijednost pridaje pravu potrošača na raskid kao jednom od čimbenika koji omogućavaju pozivanje na nepošteni karakter ugovornih odredbi koje omogućavaju izmjenu ugovorenih uvjeta (točka (j) stavka 1. Priloga) i koje omogućavaju prodavatelju robe ili pružatelju usluga povećanje cijena (točka (l) stavka 1. Priloga)( ). Međutim, u vezi s potonjim ugovornim odredbama, u samom Prilogu Direktivi 93/13 predviđeno je jasno izuzeće u odnosu na „klauzule o indeksaciji cijena, ako je to u skladu sa zakonom, pod uvjetom da je metoda prema kojoj cijene variraju jasno opisana“( ).

29. Iako iz ranije navedenog proizlazi da Direktiva 93/13 ne smatra na poseban način nepoštenima klauzule o indeksaciji cijena, ako je to u skladu sa zakonom, pod uvjetom da je metoda prema kojoj cijene variraju jasno opisana, valja naglasiti da se Direktiva o univerzalnoj usluzi, koja je predmet ovog prethodnog pitanja, primjenjuje ne dovodeći u pitanje odredbe Direktive 93/13( ). To posebno znači da činjenica da se neka ugovorna odredba o indeksaciji ne smatra nepoštenom u smislu Direktive 93/13 ne pretpostavlja sama po sebi to da promjena cijena koja se temelji na njezinoj primjeni ne može predstavljati prilagodbu ugovorenih uvjeta u smislu Direktive o univerzalnoj usluzi, uz logične posljedice u vezi s pravom na raskid iz članka 20. stavka 2., kako je predviđeno navedenim propisom.

30. Situaciju treba promatrati upravo u tom kontekstu kako bismo mogli ponuditi koristan odgovor na prethodno pitanje koje je predmet ovog spora jer, kako je Komisija već istaknula na raspravi, ni u jednom očitovanju podnesenom Sudu nije istaknut nepošten karakter ugovornih odredbi o kojima je riječ. Za razliku od odredbi iz Direktive 93/13, Direktiva o univerzalnoj usluzi ni na koji način ne uvjetuje pravo na raskid ovisno o tome jesu li ili nisu ugovorne odredbe o kojima je riječ proglašene nepoštenima. Odgovor na pitanje kojim se bavimo stoga se temelji isključivo na tumačenju pojma „prilagodba ugovorenih uvjeta“ u smislu članka 20. stavka 2. Direktive o univerzalnoj usluzi, pri čemu stajalište zakonodavca Unije u odnosu na ugovorne odredbe o indeksaciji kako je navedeno u Prilogu Direktivi 93/13 ne može predstavljati povod za zauzimanje stajališta u vezi s određenom praksom indeksacije.

2. O tumačenju pojma „prilagodba ugovorenih uvjeta“ u smislu članka 20. stavka 2. Direktive o univerzalnoj usluzi

31. Direktiva o univerzalnoj usluzi ključni je pravni instrument liberalizacije telekomunikacijskog sektora, čiji je najvažniji cilj osigurati dostupnost kvalitetnih elektroničkih komunikacijskih usluga s javnim pristupom na području cijele Unije pomoću stvarnog tržišnog natjecanja i slobode izbora. Ona u tu svrhu također uspostavlja pravni okvir, prije svega pomoću poglavlja II.( ), koji omogućava rješavanje situacije u kojoj tržište nije uspješno zadovoljilo potrebe krajnjih korisnika( ). Kako je Sud više puta ustvrdio u svojoj sudskoj praksi, Direktiva o univerzalnoj usluzi ima za cilj „stvoriti usklađeni pravni okvir kojim se osigurava pružanje univerzalne usluge u sektoru elektroničkih komunikacija, odnosno pružanje određenog minimalnog broja usluga svim krajnjim korisnicima po povoljnoj cijeni“( ).

32. U tom kontekstu, Direktiva o univerzalnoj usluzi također uspostavlja niz prava krajnjih korisnika i odgovarajućih obveza poduzeća koja su operatori mreža i usluga elektroničkih komunikacija( ), o čemu je riječ u njezinu poglavlju IV., u kojemu se nalazi odredba čije je tumačenje predmet ovog spora( ). Cilj zaštite potrošača stoga je inherentan odredbama te direktive i također usko povezan s liberalizacijom telekomunikacijskog tržišta( ).

33. Kako je istaknuto u uvodnoj izjavi 30. Direktive o univerzalnoj usluzi, u području zaštite prava i interesa krajnjih korisnika, ugovor je ključni element kojim se osigurava minimalna razina pravne sigurnosti i transparentnosti podataka. To se posebno osigurava jasnim naznačivanjem uvjeta u ugovoru, a pritom transparentnost uvjeta u vezi s načinom određivanja tarifa ima osobitu važnost za korisnike( ). U svjetlu tog cilja, članak 20. Direktive o univerzalnoj usluzi u prvom stavku određuje elemente koji se u ugovoru navode na jasan, razumljiv i lako dostupan način. Jedan od tih elemenata su „pojedinosti o cijenama i tarifama, načinima na koje se može doći do ažurnih podataka o svim primjenjivim tarifama i cijenama održavanja […]“.

34. Međutim, iz obveze da se u ugovor uključe pojedinosti o cijenama i tarifama kao i ažurni podaci o njima ne može proizlaziti da Direktiva o univerzalnoj usluzi, a osobito njezin članak 20. stavak 1. obvezuje na utvrđivanje navedenih cijena i tarifa prema fiksnoj i nepromjenjivoj novčanoj vrijednosti, čime bi se onemogućilo uvođenje odredbi u vezi s uvjetima njihove promjene. U tom smislu, iz članka 20. stavka 2. Direktive o univerzalnoj usluzi proizlazi da je, kako je odlučio Sud u presudi RWE Vertrieb prilikom tumačenja stavka 2. točke (b) drugog podstavka i točke (d) Priloga Direktivi 93/13 te točke (b) Priloga A Direktivi 2003/55 o zajedničkim pravilima unutarnjeg tržišta prirodnog plina( ), zakonodavac Unije, u okviru ugovora na neodređeno vrijeme, u ovom slučaju ugovora o telekomunikacijama, utvrdio da „postoji legitiman interes da poduzeće za opskrbu prilagodi cijene svojih usluga“( ).

35. U tom pogledu i kao prvi zaključak smatram da doslovno tumačenje pojma „prilagodba ugovorenih uvjeta“, u smislu koji je određen u članku 20. stavku 2. Direktive o univerzalnoj usluzi, navodi na zaključak da tarifna prilagodba do koje dolazi kao rezultat primjene ugovorenih uvjeta ne predstavlja prilagodbu ugovorenih uvjeta u užem smislu, nego primjenu ili izvršenje odredaba jednog ili više ugovorenih uvjeta predviđenih ab initio.

36. Međutim, zaključak poput prethodnog, formuliran toliko općenito i bez razlikovanja, uključuje očit rizik da se umanji koristan učinak prava na raskid predviđenog člankom 20. stavkom 2. Direktive o univerzalnoj usluzi. Naime, svaka ugovorna odredba o promjeni cijena ili tarifa, na koji god način bila sastavljena, mogla bi samim time što je početno predviđena u ugovoru onemogućiti pretplatnike da jednostrano raskinu ugovor, bez naknade, i to čak ako je riječ o neodređenoj ugovornoj odredbi, koja podliježe jednostranoj volji poduzeća koja su operatori usluga, a koja bi poremetila ravnotežu uspostavljenu izvorno određenim ugovorenim uvjetima uz nepredvidljive posljedice za korisnika.

37. Kao izravna posljedica prethodno navedenog, javlja se potreba za osiguranjem da naknada koju pretplatnik plaća u smislu „indeksirane cijene“ bude određena dovoljnom predvidljivošću, transparentnošću i pravnom sigurnošću kako bi se moglo smatrati da se ne radi o prilagodbi ugovorenih uvjeta, u smislu članka 20. stavka 2. Direktive o univerzalnoj usluzi, u svjetlu sadržaja predmetnih ugovornih odredbi i posebnih značajki ugovora u koje ih se uključuje.

38. Sporni opći uvjeti poslovanja predviđaju pravila o utvrđivanju tarifa u slučaju ugovaranja indeksacije. Za taj slučaj nije predviđena automatska indeksacija tarifa( ), nego točnije, i s jedne strane, mogućnost da poduzeće koje je operator poveća tarife za sljedeću kalendarsku godinu s obzirom na povećanje godišnjeg indeksa potrošačkih cijena koji je izradio Statistik Austria. S druge strane, i suprotno tomu, poduzeće ima obvezu primijeniti smanjenja godišnjeg IPC-a tako da u korist klijenata smanji spomenute tarife. Izuzeće od te obveze moguće je samo u slučaju da je operator odbio provesti povećanje tarifa za koje je, u skladu s tom ugovornom odredbom, imao ovlaštenje u prethodnom razdoblju i time očuvao ravnotežu interesa između ugovornih strana.

39. Kao što je to A1 Telekom Austria naveo na raspravi, većinu ugovora u koje se uključuje sporna ugovorna odredba čine ugovori na neodređeno vrijeme koji se, u svakom slučaju, mogu raskinuti bez naknade, uz poštovanje razdoblja obavješćivanja od jednog mjeseca. Suprotno tomu, najmanje trajanje ugovora na određeno vrijeme, na koje je također primjenjiva ugovorna odredba o kojoj je riječ i za koje bi prijevremeni raskid doista rezultirao naknadom za pretplatnika, iznosi najviše dvije godine.

40. S obzirom na navedeno, nacionalni sud mora ocijeniti postoje li u ovom predmetu elementi dovoljne pravne sigurnosti, predvidljivosti i transparentnosti kako bi se moglo smatrati da se ne radi o prilagodbi ugovorenih uvjeta, u smislu članka 20. stavka 2. Direktive o univerzalnoj usluzi. U tom pogledu, u obzir je potrebno uzeti različite čimbenike koji su osobito važni za provođenje takve ocjene.

41. Prvo, valja istaknuti da pojam prilagodba ugovorenih uvjeta, u situaciji u kojoj su tarifne prilagodbe posljedica jedne od početno predviđenih ugovornih odredbi u ugovoru, podrazumijeva promjenu ugovornog položaja pretplatnika( ). Prema tome, promjenu cijena do koje je došlo zbog primjene ugovorne odredbe o prilagodbi u vezi s indeksom treba promatrati iz perspektive duljine trajanja ugovora( ), osiguravajući zadržavanje početne ravnoteže ugovorenih obveza i istovrijednost međusobnih davanja u posebnom ugovornom okviru. U tom je kontekstu nužno uzeti u obzir posebnu ulogu koju indeksacija ima u dugoročnim ugovorima ili ugovorima na neodređeno vrijeme.

42. Drugo, u obzir treba uzeti je li promjena navedenih tarifa u ugovoru predviđena na detaljan, precizan, razumljiv i transparentan način za pretplatnika i upućuje li na indeks koji je lako dostupan javnosti, a koji je odredilo treće tijelo neovisno o volji davatelja usluga u skladu s objektivnim kriterijima i tako da primjena ugovornih odredbi ne dovede do nepredvidljivih i nesrazmjernih posljedica za pretplatnike.

43. Treće, činjenica da do primjene ugovorne odredbe o prilagodbi indeksu potrošačkih cijena ne dolazi automatski sama po sebi ne podrazumijeva prilagodbu ugovorenih uvjeta u smislu članka 20. stavka 2. Direktive o univerzalnoj usluzi, pod uvjetom da se nepostojanje navedenog automatizma primjenjuje u korist pretplatnika, pri čemu se zadržava ravnoteža interesa ugovornih strana.

44. U konačnici, smatram da ne treba uzeti u obzir navode koji se temelje na tumačenju koje je u vezi s nacionalnim propisima kojima se prenosi članak 44. Direktive 2007/64 o platnim uslugama ponudio sâm Oberster Gerichtshof u smislu da se mora smatrati da je svaka prilagodba drukčija od one koja proizlazi iz prilagodbe kamatne stope obuhvaćena pojmom prilagodba ugovorenih uvjeta. Naime, neovisno o tome što posebnost platnih usluga reguliranih tim propisom može ići na štetu automatskom prijenosu navedenog tumačenja u području Direktive o univerzalnoj usluzi, Sud, u svakom slučaju, još nije tumačio navedenu odredbu Direktive 2007/64, koja nije predmet ovog spora.

45. U konačnici, smatram da promjena tarifa koja se temelji na primjeni ugovorne odredbe o prilagodbi cijena ne podrazumijeva prilagodbu ugovorenih uvjeta, u smislu članka 20. stavka 2. Direktive o univerzalnoj usluzi, ako naknada koju pretplatnik plaća u smislu „indeksirane cijene“ ima dovoljne značajke predvidljivosti, transparentnosti i pravne sigurnosti kako bi se moglo smatrati da nije došlo do promjene u ugovornom položaju pretplatnika. Nacionalni sud, u svjetlu sadržaja spornih ugovornih odredbi i posebnih značajki ugovora u koje su uključene, mora provesti takvu ocjenu.

V – Zaključak

46. S obzirom na ranije navedeno, smatram da na prethodno pitanje koje je uputio Oberster Gerichtshof treba odgovoriti na sljedeći način:

„Promjena tarifa koja se temelji na primjeni ugovorne odredbe o prilagodbi cijena ne podrazumijeva prilagodbu ugovorenih uvjeta, u smislu članka 20. stavka 2. Direktive o univerzalnoj usluzi, ako naknada koju pretplatnik plaća u smislu ,indeksirane cijeneʼ ima dovoljne značajke predvidljivosti, transparentnosti i pravne sigurnosti kako bi se moglo smatrati da nije došlo do promjene u ugovornom položaju pretplatnika. Nacionalni sud, u svjetlu sadržaja spornih ugovornih odredbi i posebnih značajki ugovora u koje su uključene, mora provesti takvu ocjenu.“