ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
57

Nadalje valja utvrditi da su dokumenti zaplijenjeni u Hitachijevim prostorima omogućili Komisiji da prepozna barem neke poduzetnike i neke od njihovih predstavnika koji su sudjelovali u navedenim sastancima. Kao prvo, imena određenih osoba koje su sudjelovale u tim sastancima navedena su u dokumentu označenom kao „FP4“i,. uz pomoć drugih dokumenata kao što je onaj označen kao „FPB 200“, Komisija je za neke od njih mogla utvrditi poduzetnike kojima su one pripadale i koje su predstavljale tijekom navedenih sastanaka, to jest grupe ABB, Alstom i VA-TECH. U pogledu imena dviju osoba navedenih u dokumentu označenom „FP4“koji se nije mogao pripisati gore navedenim poduzetnicima, valja zaključiti da je, s obzirom na okolnosti prema kojima su, s jedne strane, dokumenti označeni kao „NB6“, „NB8“i „KC10“ upućivali na sastanak održan u Nürnbergu (Njemačka) u dvorani za sastanke tvornice poduzetnika koji sudjeluju, i, s druge strane, da se važan Siemensov pogon nalazio u tom gradu, Komisija raspolagala elementima i indicijama koji su joj omogućili da posumnja u to da su predstavnici Siemensa također sudjelovali u navedenim sastancima. Kao drugo, Komisija s pravom ističe da joj je činjenica da je zaplijenila dokumente u Hitachijevim prostorima omogućila da posumnja u to da je taj poduzetnik također sudjelovao u sastancima u vezi sa strujnim transformatorima. Kao treće, u dokumentu označenom kao „FP5“upućuje se na osnivanje dva zajednička poduzetnika između poduzetnika označenih oznakama „T2“, „T3“, s jedne strane, i „T4“ i „T5“, s druge strane. Kao što Komisija pravilno zaključuje, ona je na temelju podataka koji su već bili javno dostupni u trenutku pretrage kod Hitachija mogla zaključiti da se radi o osnivanju zajedničkog poduzetnika između Fujija i Hitachija, s jedne strane, i između Toshibe i drugog japanskog poduzetnika, s druge strane. Stoga je ona, osobito na temelju tog dokumenta, mogla također posumnjati u sudjelovanje grupa Hitachi, Fuji i Toshiba na sastancima.
93

U točki 6.2. pobijane odluke, to jest u uvodnim izjavama 183. do 195. Komisija je primijenila to načelo na tužitelja. U uvodnim izjavama 185. do 188. pobijane odluke Komisija je sažeto iznijela tužiteljeve argumente prije nego što ih je ocijenila u uvodnima izjavama 189. do 195.
253

U odnosu na tužiteljevo sudjelovanje u tom dijelu zabranjenog sporazuma, kao prvo, valja naglasiti da iz spisa proizlazi da je on sudjelovao na sastanku od 13. lipnja 1995. tijekom kojega su sudionici jednoglasno dogovorili prekid proizvodnje u trajanju od četiri tjedna, prije kraja kolovoza 1995. (uvodne izjave 152. do 154. i 445. prve odluke). To da je tužitelj pristupio toj odluci proizlazi iz telefaksa Lucchini Siderurgice koji je upućen Federacciaiju 26. lipnja 1995. (uvodna izjava 158. i bilješka na dnu 228. stranice prve odluke) kao odgovor na telefaks vršitelja dužnosti generalnog direktora Federacciaija od 21. lipnja 1995. koji je upućen Lealiju i čiji je sadržaj to društvo prenijelo drugim proizvođačima betonsko‑armaturnih šipki 22. lipnja 1995. (uvodne izjave 156. do 158. prve odluke).
37

Naime, kao što to proizlazi iz presude povodom žalbe navedene u točki 18. ove presude (EU:C:2012:314, t. 45.), takvo bi utvrđenje štetilo nacionalnim žigovima koji su istovjetni sa znakom za koji se smatra da nema razlikovni karakter jer bi registracija takvog žiga Zajednice stvorila situaciju u kojoj bi moglo doći do lišenja nacionalne zaštite tih znakova. Prema tome, spomenuto utvrđenje ne bi bilo u skladu sa sustavom uspostavljenim Uredbom br. 40/94 koji se temelji na istodobnom postojanju žigova Zajednice i nacionalnih žigova, kao što je to navedeno u uvodnoj izjavi 5. te uredbe, s obzirom na to da se valjanost međunarodnog ili nacionalnog žiga može dovesti u pitanje zbog nepostojanja razlikovnog karaktera samo u okviru postupka za proglašavanje žiga ništavim pokrenutog u dotičnoj državi članici na temelju članka 3. stavka 1. točke (b) Prve direktive Vijeća 89/104/EEZ od 21. prosinca 1998. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL 1989, L 40, str. 1.) i Direktive 2008/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o usklađivanju zakonodavstava država članica o žigovima (SL L 299, str. 25.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 149.).
U dijelu u kojem sadržavaju određene relevantne ocjene o LIFG‑u i njegovim članovima, valja također voditi računa o određenim odlukama nadležnih engleskih sudova koje je u spis dostavio A. Abdulrahim, to jest: presudi od 27. travnja 2007., DD i AS protiv Secretary of State for the Home Department SC/50/2005 i SC/42/2005, Special Immigration Appeal Commission (SIAC), presudi od 14. studenoga 2008., AU i drugi protiv Secretary of State of the Home Department [2008] EWHC 2789 (Admin), High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division, Administrative Court i presudi od 30. travnja 2009., AV protiv Secretary of State for the Home Department [2009] EWHC 902 (Admin), High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division, Administrative Court (prilozi 3., 4. i 5. replici Komisije).
2

Nakon postupka javne nabave pokrenutog u okviru Sedmog okvirnog programa za istraživanje i tehnološki razvoj, Komisija je dopisom od 18. travnja 2008. pozvala tužitelja na pregovore u svrhu utvrđivanja konačnih uvjeta ugovora o dodjeli bespovratnih sredstava u pogledu njegova prijedloga da preuzme ulogu koordinatora konzorcija na projektu „Advancing knowledge – intensive entrepreneurship and innovation for growth and social well‑being in Europe“. U Komisijinu dopisu bilo je navedeno da eventualna bespovratna sredstva Europske zajednice ne mogu prijeći iznos od 3.300.000 eura te da pregovore treba zaključiti do 30. lipnja 2008.
32

Izreka pobijane odluke glasi kako slijedi: „Članak 1. Potpora za restrukturiranje koju je Austrija dodijelila društvu Austrian Airlines proglašava se spojivom sa zajedničkim tržištem na temelju članka 87. stavka 3. točke (c) […] UEZ‑a pod uvjetom da se poštuju odredbe članka 2. i pod pretpostavkom da se plan restrukturiranja koji je prijavljen Komisiji u potpunosti provede. Članak 2. 1. Austrija će poduzeti potrebne mjere kako bi društvo Austrian Airlines prije kraja 2010. smanjilo ukupni kapacitet raspoloživih sjedala odnosno kilometara za 15% u odnosu na kapacitet iz siječnja 2008. Osim toga, povećanje kapaciteta društva Austrian Airlines ograničeno je na prosječnu stopu rasta utvrđenu za zračne prijevoznike koji su članovi Udruge europskih zračnih prijevoznika (Association of European Airlines). To ograničenje ostaje na snazi do kraja 2015. ili dok društvo Austrian Airlines ne postigne uravnotežen EBIT (točka pokrića), ako se to dogodi ranije. 2. Austrija će poduzeti potrebne mjere kako bi društvo Austrian Airlines svoj udio u društvu Schedule Coordination Austria GmbH smanjilo na 25% i kako nakon tog postupka restrukturiranja ni društvo Flughafen Wien AG ni bilo koja druga strana koju kontroliraju društva Austrian Airlines ili Flughafen Wien AG ne bi držale većinu udjela u društvu Schedule Coordination Austria GmbH. 3. Austrija će poduzeti potrebne mjere kako bi se poštovali uvjeti odluke o spajanju u predmetu COMP/M.5440 – Lufthansa/Austrian Airlines. 4. Austrija će raskinuti dvostrane sporazume o zračnom prijevozu koji ne sadržavaju klauzulu o imenovanju Zajednice ili će o njima ponovno pregovarati u skladu s odredbama Uredbe (EZ) br. 847/2004. Austrija će obavijestiti Komisiju o mjerama koje je poduzela kako bi osigurala usklađenost takvih sporazuma s pravom Zajednice u pogledu priznavanja imenovanja Zajednice. 5. Austrija treba do 31. prosinca 2009. Komisiji dostaviti izvješće o napretku i upravljanju planom restrukturiranja kao i o mjerama čiji je cilj smanjenje udjela društva Austrian Airlines u društvu Schedule Coordination Austria GmbH. Austrija treba do 31. travnja 2010. priopćiti mjere koje je poduzela u svrhu primjene članka 2. stavka 4. svake godine do 2015. Austrija Komisiji dostavlja godišnja izvješća o provedbi plana restrukturiranja i o stopama rasta kapaciteta. Članak 3. Ova je Odluka upućena Republici Austriji.“
43

Sud je u točkama 50. do 53. zaključio sljedeće u pogledu primjene načela gospodarskog kontinuiteta: „50. […] [Za potrebe utvrđivanja postojanja gospodarskog kontinuiteta, dan relevantan za ocjenu je li riječ o prijenosu djelatnosti] unutar grupe ili pak između neovisnih poduzeća mora biti dan samog prijenosa. 51. [Iako] na taj dan između prenositelja i preuzimatelja moraju postojati strukturne veze na temelju kojih se može zaključiti, u skladu s načelom osobne odgovornosti, da dva subjekta tvore jedno poduzeće, te veze ne trebaju, u pogledu svrhe gospodarskoga kontinuiteta, postojati kroz ostatak razdoblja protupravnog ponašanja ili do usvajanja odluke kojom se sankcionira protupravno ponašanje […] 52. Na isti način i zbog istih razloga nije nužno da strukturne veze na temelju kojih se može utvrditi postojanje gospodarskoga kontinuiteta postoje tijekom minimalnog razdoblja koje se, u svakom slučaju, može odrediti [isključivo] od slučaja do slučaja i retroaktivno. 53. Ako bi se […] u cilju zaključivanja da postoji gospodarski kontinuitet u obzir uzeo cilj za kojim ide prijenos djelatnosti, načelo pravne sigurnosti dovodi također do odbacivanja kao nerelevantne okolnosti, istaknute u točki 115. pobijane presude, da je subjekt koji je prenositelj stvoren i da je primio sredstva radi krajnjeg prijenosa na [neovisnu] treću stranu. Ako bi se uzeli u obzir gospodarski razlozi koji su doveli do stvaranja društva kćeri kao cilja, dugoročnog ili kratkoročnog, prijenosa tog društva kćeri na poduzeće koje je treća strana, to bi dovelo do toga da su primjene ovisne o subjektivnim čimbenicima koji su nespojivi s transparentnom i predvidljivom primjenom tog načela.”
50

Prema mišljenju tužitelja, članak 2. stavak 7. točku (c) Osnovne uredbe treba tumačiti tako da se uzme u obzir članstvo Republike Armenije u WTO‑u i da se ne prouzroči nerazuman teret dokazivanja. Tužitelj smatra da je Vijeće primijenilo pogrešan pravni kriterij time što je široko tumačilo zahtjev za „nezavisnu reviziju u skladu s međunarodnim računovodstvenim standardima” iz članka 2. stavka 7. točke (c) druge alineje Osnovne uredbe. Učinak toga bio je da mu je bilo naloženo da svoje financijske izvještaje sastavi strogo poštujući sve međunarodne računovodstvene standarde, da ti izvještaji budu bez ikakva nedostatka i pridržaja i da budu potvrđeni revizorskim izvještajem bez pridržaja. Takvim se zahtjevom prekoračuje tekst članka 2. stavka 7. točke (c) druge alineje, kojim se upućuje isključivo na to da računovodstveni podaci moraju biti jasni, da ih moraju revidirati nezavisni revizori u skladu s međunarodnim računovodstvenim standardima i da se moraju koristiti za sve potrebe.
383

Kao četvrto, Intel se pozvao na NEC‑ov zapisnik od 8. svibnja 2002. o sastanku s Intelom 6. i 7. svibnja 2002. kako bi dokazao svoje tvrdnje. Kao što to Komisija ističe, iz druge stranice tog dokumenta proizlazi da je u zamjenu za prihvat plana za ponovnu prilagodbu NEC nije želio dobiti samo MDF‑ove, nego i ECAP‑ove te novi ugovorni okvir. To odgovara uostalom dokumentima ispitanima u točki 365. ove presude. Međutim, iz treće stranice tog zapisnika proizlazi da se uvjet za postizanje razine MSS‑a raspravljene drugog dana pregovora sastoji od dodjele određene svote po osnovi MDF‑a. Osim toga, iako izgleda da je tijekom drugog dana rasprava Intel prihvatio dio NEC‑ova zahtjeva koji se odnosi na „MDF/ECAP”, jer je na trećoj stranici tog zapisnika spomenut izraz „Intel responded with 50 % acceptance for total 12 items of Nec’s ECAP/MDF request” (Intel je odgovorio povoljno s iznosom od 50 % svih dvanaest stavki koje čine NEC‑ove zahtjeve glede ECAP‑ova i MDF‑ova), na temelju takvog se navoda ne može utvrditi koji je dio zahtjeva bio prihvaćen, to jest onaj koji se odnosi na MDF‑ove ili onaj koji se odnosi na ECAP‑ove. To važi tim više jer je na četvrtoj stranici tog istog zapisnika spomenut, pod točkom naslovljenom „Sljedeća faza”, izraz „Intel reviews with [M and P] for MDF request/ECAP request” (Intel preispituje s [M i P] zahtjeve glede MDF‑ova i ECAP‑ova), tako da nije moguće odrediti je li dio NEC‑ova zahtjeva u konačnici bio prihvaćen i, ako je to slučaj, koji je dio bio prihvaćen. Mora se, dakle, utvrditi da je taj zapisnik sažeto sastavljen i da postoji neizvjesnost glede njegova pravilnog shvaćanja.
34

U tom pogledu, iz uvodnih izjava 22. do 25. Privremene uredbe i 19. i 20. pobijane uredbe kao i iz prve stranice pisma Komisije od 19. siječnja 2009. (vidjeti točku 4. ove presude) proizlazi da su se institucije pozvale na uvrštavanje Armenije na popis zemalja koji se nalazi u bilješci koja stoji uz članak 2. stavak 7. točku (a) Osnovne uredbe. Institucije su nakon toga zaključile da se primjenjivao članak 2. stavak 7. točka (b) Osnovne uredbe jer je Republika Armenija štoviše bila članica WTO‑a na dan pokretanja ispitnog postupka, pa se tužitelj mogao pozvati na stavke od 1. do 6. članka 2. te uredbe samo ako je Komisija prihvatila njegov zahtjev za dodjelu tretmana tržišnog gospodarstva. U tom pogledu, iz uvodnih izjava 27. do 31. i 43. do 52. Privremene uredbe kao i iz uvodnih izjava 21. do 26. i 35. pobijane uredbe jasno je da je odbijen zahtjev za dodjelu tretmana tržišnog gospodarstva. Iz istih uvodnih izjava proizlazi da je primjenom članka 2. stavka 7. točke (b) Osnovne uredbe uobičajena vrijednost konačno utvrđena upućivanjem na podatke podrijetlom iz Turske koja se smatrala trećom zemljom analognom zemlji s tržišnim gospodarstvom na temelju članka 2. stavka 7. točke (a) te uredbe.
2

Točka 2. obavijesti o pokretanju postupka definirala je dotični proizvod na sljedeći način: „Proizvod za koji se smatra da je predmet dampinga sastoji se od određenih bešavnih cijevi od željeza ili čelika, kružnog poprečnog presjeka, vanjskog promjera ne većeg od 406,4 mm te s ekvivalentom ugljika ne većim od 0,86 prema formuli i kemijskoj analizi Međunarodnog instituta za zavarivanje (IIW) podrijetlom iz [Kine] i koje su inače obuhvaćene oznakama [kombinirane nomenklature] ex 7304 11 00, ex 7304 19 10, ex 7304 19 30, ex 7304 22 00, ex 7304 23 00, ex 7304 24 00, ex 7304 29 10, ex 7304 29 30, ex 7304 31 80, ex 7304 39 58, ex 7304 39 92, ex 7304 39 93, ex 7304 51 89, ex 7304 59 92 et ex 7304 59 93. Te su oznake informativnoga karaktera.“ [neslužbeni prijevod]
421

U tom pogledu Opći sud zaključuje da se, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 120. pobijane odluke, dokazi na koje se Komisija oslonila kako bi utvrdila postojanje spornog zabranjenog sporazuma i njegovo funkcioniranje u biti sastoje od dokumenata koje je Komisija zaplijenila tijekom pretraga koje je u veljači i ožujku obavila u prostorijama različitih umiješanih poduzetnika, kao i od izjava koje je dao podnositelj zahtjeva za oslobađanje od kazne, poduprtih dokumentima koji datiraju iz vremena spornih činjenica. Okolnost da Saint‑Gobain nije osporio činjenično stanje poslužila je Komisiji da, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 456. pobijane odluke, potkrijepi određena utvrđenja izvedena iz drugih dokaza kojima je raspolagala (vidjeti osobito, u tom pogledu, uvodne izjave 127., 146. do 148., 165., 187., 218., 255. do 277., 297. do 299., 312., 313., 316., 317., 328., 329., 337., 338. i 388. pobijane odluke).
274

Taj argument nije dovoljan kako bi se opravdao zaključak da je tužitelj u sličnom položaju kao i Almamet. Najprije, Komisija nije uzela u obzir samo činjenicu da je Almamet mali poduzetnik, nego i to da je on bio mali preprodavač. Kao preprodavač, on nije imao nikakav utjecaj na cijene proizvoda koje je nabavljao i prodavao, već samo na svoju profitnu maržu i, posljedično, krajnju cijenu po kojoj je prodavao proizvode svojim kupcima. Zbog toga bi se vrijednost Almametove prodaje u vezi s povredom i, općenito, njegov ukupni prihod mogli činiti prilično visokima, iako su većinu takvih prihoda činili iznosi koje je on izravno morao platiti trećim osobama, to jest svojim dobavljačima. Tužitelj nije preprodavač, nego prodaje proizvode koje sam proizvodi i stoga se ne nalazi u istom položaju.
1604

Na trećem mjestu, valja odbiti argument tužitelja prema kojem nije mogao predvidjeti rezultate do kojih je Komisija došla primjenom testa AEC. Treba podsjetiti da se Komisija u svrhu utvrđivanja nezakonitosti rabata za isključivost u pobijanoj odluci poglavito oslonila na kriterije koje je Sud razvio u presudi Hoffmann‑La Roche, već citiranoj u točki 71. gore (vidjeti točke 69., 72. i 73. ove presude). Suprotno tome, na test AEC oslonila se samo radi cjelovitosti (vidjeti točke 173. i 175. ove presude). Treba podsjetiti da primjena testa AEC nije potrebna da bi se utvrdila nezakonitost tužiteljevih praksi, kao i to da takav test ne može biti prikladan izgovor za poduzetnika u vladajućem položaju kojim bi se isključila svaka moguća povreda (vidjeti točke 140. do 166. ove presude). Čak i uz pretpostavku da tužitelj nije mogao predvidjeti rezultate do kojih je Komisija došla primjenom tog testa, isto ne bi dovelo u pitanje to da nije mogao ne znati za činjenične elemente koji opravdavaju utvrđenje Komisije o zloporabi vladajućeg položaja sukladno kriterijima koje je Sud razvio u presudi Hoffmann‑La Roche, već citiranoj u točki 71. gore.
Kako bi se izbjegla povreda članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 40/94 o žigu Zajednice, ranijem nacionalnom znaku, na kojem se temelji prigovor registraciji žiga Zajednice, treba se priznati određeni stupanj razlikovnog karaktera.

U skladu s tim, ne može se zaključiti da je element koji je zajednički predmetnim žigovima generički, opisni ili bez ikakva razlikovnog karaktera a da se ne dovede u pitanje, u okviru postupka registracije žiga Zajednice, valjanost ranijeg nacionalnog žiga, što bi dovelo do povrede članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 40/94.

Točno je da, ako se prigovor utemeljen na postojanju ranijeg nacionalnog žiga podnese protiv registracije žiga Zajednice, Ured za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) i slijedom toga Opći sud moraju provjeriti na koji način relevantna javnost percipira znak koji je istovjetan tom nacionalnom žigu u žigu čija se registracija zahtijeva i ocijeniti, ako je to potrebno, stupanj razlikovnog karaktera tog znaka.

Međutim, takve provjere ne mogu dovesti do utvrđenja o nepostojanju razlikovnog karaktera znaka istovjetnog registriranom i zaštićenom nacionalnom žigu jer takvo utvrđenje ne bi bilo spojivo ni s istodobnim postojanjem žigova Zajednice i nacionalnih žigova ni s člankom 8. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 40/94, tumačenim u vezi sa stavkom 2. točkom (a) podtočkom ii. istog članka.

Naime, takvo bi utvrđenje štetilo nacionalnim žigovima koji su istovjetni sa znakom za koji se smatra da nema razlikovni karakter jer bi registracija takvog žiga Zajednice stvorila situaciju u kojoj bi moglo doći do lišenja nacionalne zaštite tih znakova. Prema tome, spomenuto utvrđenje ne bi bilo u skladu sa sustavom uspostavljenim Uredbom br. 40/94, koji se temelji na istodobnom postojanju žigova Zajednice i nacionalnih žigova, kao što je to navedeno u uvodnoj izjavi 5. te uredbe, s obzirom na to da se valjanost međunarodnog ili nacionalnog žiga može dovesti u pitanje zbog nepostojanja razlikovnog karaktera samo u okviru postupka za proglašavanje žiga ništavim pokrenutog u dotičnoj državi članici na temelju članka 3. stavka 1. točke (b) Prve direktive Vijeća 89/104 i Direktive 2008/95 o žigovima.

(t. 33.‑37.)
Nenadležnost institucije koja je donijela pobijani akt predstavlja razlog za poništenje zbog zaštite javnog poretka, na koji sud Unije pazi po službenoj dužnosti, čak i ako stranke to od njega nisu zahtijevale. Što se tiče pitanja nenadležnosti institucije koja je donijela akt na temelju kojeg je donesen pobijani akt, valja istaknuti da, iako sud Unije nije obvezan po službenoj dužnosti razmatrati to pitanje, može ga se na to pozvati. Do toga može doći zbog podataka u spisu ili ako postoji očita manjkavost, odnosno ako je sud Unije može s lakoćom uočiti i prepoznati kao takvu.

(t. 35.)
Međutim, navodna nemogućnost tuženikova odgovora na argumente tužitelja zbog zakonske obveze ne može dokazati postojanje povrede formalnih zahtjeva iz članka 44. stavka 1. točke (c) Poslovnika koja bi mogla dovesti do nedopuštenosti tužbe.

Na temelju članka 44. stavka 1. točke (c) Pravilnika Općeg suda u svakoj tužbi trebaju biti navedeni predmet spora i sažeti prikaz tužbenih razloga. Ta naznaka mora biti dovoljno jasna i precizna da tuženiku omogući pripremu obrane, a sudu Unije povođenje sudskog nadzora. Stoga je, kako bi se zajamčila pravna sigurnost i dobro sudovanje, za dopuštenost tužbe nužno da bitni činjenični i pravni elementi na kojima se ona temelji proizlaze, makar i sažeto, ali na smislen i razumljiv način, iz samog njezinog teksta.

Osim toga, Komisijina obveza da čuva profesionalnu tajnu za tužitelja je postala bespredmetna s obzirom na to da su i tužitelj i druge zainteresirane osobe već znale za predmetne podatke i da je rasprava pred Općim sudom bila zatvorena za javnost.

Kad je riječ o Komisijinoj obvezi iz članka 339. UFEU‑a da ne otkriva one podatke koji su obuhvaćeni obvezom čuvanja profesionalne tajne, a osobito podatke o poduzećima, njihovim poslovnim odnosima ili troškovima, koja je potvrđena člankom 24. Uredbe 658/1999 O utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu članka 87. UEZ‑a, nijedna od tih odredbi izričito ne predviđa da treba kao nedopuštene odbaciti tužbene razloge koji se temelje na elementima odluke koja je predmet tužbe, koji su sakriveni u objavljenoj verziji te odluke i kojima je tužitelj mogao pristupiti samo tako što je, bez odobrenja Komisije, došao do povjerljive potpune verzije te odluke.

Stoga svako ograničenje prava tužitelja da istakne razloge za poništenje koje smatra primjerenima treba biti, uzimajući u obzir činjenicu da bi to ograničenje također predstavljalo ograničenje prava na djelotvoran pravni lijek propisanog člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, predviđeno pravom Unije u smislu članka 52. stavka 1. te Povelje i u skladu sa zahtjevima te odredbe. Konkretno, to ograničenje treba, uz poštovanje načela proporcionalnosti, biti potrebno i doista odgovarati ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba.

Čak i da se dokaže da je tužitelj, koji je već imao pristup podacima iz potpune verzije Komisijine odluke donesene u području državnih potpora i koji nije dužan poštovati obvezu čuvanja profesionalne tajne iz članka 339. UFEU‑a i članka 24. Uredbe br. 659/1999 o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu članka 87. UEZ‑a, u okviru postupka pred sudom Unije upotrijebio podatke do kojih je došao nezakonito, to nije okolnost koja opravdava da se tužba podnesena na temelju članka 263. UFEU‑a odbaci kao nedopuštena u skladu s člankom 44. Poslovnika Općeg suda zato što bi to štetno djelovalo na sustav kontrole državnih potpora jer bi obeshrabrilo gospodarske subjekte da Komisiji u okviru postupka ispitivanja državnih potpora ustupe povjerljive podatke.

(t. 91.‑96.)
1.

Članak 2. točke (g) i (h) odluke Komisije C (2009) 5791 final od 22. srpnja 2009. u vezi s postupkom primjene članka 81. [EZ] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/39.396 – Reagensi na bazi karbida kalcija i magnezija namijenjeni metalurškom i plinskom sektoru) ukida se u dijelu koji se odnosi na Evonik Degussa GmbH i AlzChem AG, što, međutim, znači kako to ukidanje ne utječe na učinak oslobađanja od cjelokupnog plaćanja, od strane jednog ili drugog od ovih dvaju društava, na temelju novčane kazne koja im je solidarno određena za povredu temeljenu na članku 1. točki (f) navedene odluke, u vezi s novčanom kaznom koja je SKW Stahl‑Techniku GmbH & Co. KG određena na temelju članka 2. točke (g) iste odluke.