ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
189

S druge strane, okolnost da javni naručitelj raspolaže širokom marginom prosudbe s obzirom na dodjelu predmetnog ugovora ne sprečava da šteta zbog gubitka prilike bude izvjesna i stvarna u smislu sudske prakse (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 9. studenoga 2006., Agraz i dr./Komisija, C‑243/05 P, EU:C:2006:708, t. 26. do 42. i mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Cruza Villalóna u predmetu Giordano/Komisija, C‑611/12 P, EU:C:2014:195, t. 60. i 61.). Osim toga, okolnost da javni naručitelj nikada nije dužan dodijeliti ugovor o javnoj nabavi nije prepreka za to da se u ovom slučaju utvrdi gubitak prilike. Naime, iako ta okolnost utječe na izvjesnost da će ugovor biti dodijeljen ponuditelju i tako na s time povezanu štetu, ona ne može ugroziti svaku mogućnost da će dobiti navedeni ugovor i time prouzročiti gubitak prilike. U svakom slučaju, iako je točno da javni naručitelj uvijek može, do potpisivanja ugovora, odustati od ugovora ili poništiti postupak dodjele ugovora, pri čemu kandidati ili ponuditelji ne mogu zahtijevati nikakvu naknadu štete, to ne mijenja činjenicu da se te pretpostavke o odustajanju od ugovora ili poništenju postupka zapravo nisu ostvarile i da je zbog nezakonitosti počinjenih tijekom postupka dodjele ugovora tužitelj izgubio priliku da mu se taj ugovor dodijeli (vidjeti u tom smislu presudu od 29. listopada 2015., Vanbreda Risk & Benefits/Komisija, T‑199/14, EU:T:2015:820, t. 199.).
87

Što se tiče pitanja proizlazi li iz cilja i strukture Uredbe br. 1083/2006 da prekoračenje tromjesečnog roka povlači gubitak Komisijine ovlasti da odlučuje o zahtjevu za potvrdu koji je podnijela država članica, kao prvo treba primijetiti da, ako bi se Komisija trebala suzdržati od daljnjeg ispitivanja zahtjeva za potvrdu jer je prekoračila rok od tri mjeseca, to bi u konačnici naštetilo cilju prvotnog zahtjeva države članice, odnosno ishođenju potvrde financijskog doprinosa iz EFRR‑a ili Kohezijskog fonda, i to zbog razloga koji nisu bili pod njezinim nadzorom. Isto tako, ako bi Komisija morala započeti novi postupak evaluacije velikih projekata, koji bi podlijegao novom roku od tri mjeseca, to bi u praksi samo pogoršalo povredu navedenog roka, odgađajući odluku o zahtjevu za potvrdu do kasnijeg trenutka. Osim toga, budući da navedeno prekoračenje ne vrijedi kao odobravanje zahtjeva, kao što je to već bilo istaknuto, eventualno poništenje određene odluke zato što je bila donesena izvan roka samo bi pogoršalo povredu tog roka.
17

Kao treće, Komisija je smatrala da je to Icap dovelo do toga da omogući počinjenje šest povreda koje su utvrđene u Odluci iz 2013. (paragrafi 165. do 171. pobijane odluke). Što se tiče, kao prvo, povreda UBS/RBS iz 2007., UBS/RBS iz 2008. i UBS/DB, istaknula je da je UBS‑ov trgovac koristio Icapove usluge u cilju utjecanja na ponude određenih banaka članica panela JPY LIBOR koje nisu sudjelovale u ta tri zabranjena sporazuma. Ona u tom pogledu stavlja Icapu na teret da je iskoristio svoje kontakte s bankama članicama navedenog panela na način koji je tražio UBS, i da je širio pogrešne informacije koje su se odnosile na buduće stope JPY LIBOR (paragraf 77. (a) i (b) i paragrafi 106. do 141. navedene odluke). Što se tiče, kao drugo, povreda Citi/UBS i Citi/DB, utvrdila je da je Citijev trgovac koristio Icapove usluge u cilju utjecanja na ponude određenih banaka članica tog panela koje nisu sudjelovale u ta dva zabranjena sporazuma. U tom okviru ona je Icapu također na teret stavila to da je koristio svoje kontakte s bankama članicama istoga panela i da je širio pogrešne informacije (paragraf 83. (a) i (b) i paragrafi 154. do 164. te odluke). Što se tiče, kao treće, povrede Citi/RBS, Icapu je stavila na teret da je posredovao u komunikaciji između Citijevog trgovca i trgovca RBS‑a da bi omogućio njezino počinjenje (paragrafi 84. i 142. do 153. iste odluke).
81

Točnije, treba odbaciti Komisijin argument prema kojem trgovačko društvo PLGK nije uspjelo dokazati u kojoj je mjeri činjenica da nije bilo pozvano izjasniti se o primjeni Smjernica iz 2014. mogla utjecati na njegovu pravnu situaciju ni u kojoj je mjeri mogućnost izjašnjavanja s tim u vezi mogla dovesti do drukčijeg sadržaja pobijane odluke. Naime, pravo zainteresiranih osoba na podnošenje njihovih očitovanja ima narav bitne postupovne pretpostavke, u smislu članka 263. UFEU‑a, čija povreda, utvrđena u ovom slučaju, dovodi do poništenja akta koji sadržava povredu a da pritom nije potrebno utvrditi postojanje utjecaja na stranku koja se poziva na takvu povredu ni to da je upravni postupak mogao dovesti do drukčijeg ishoda (vidjeti u tom smislu presude od 6. travnja 2000., Komisija/ICI, C‑286/95 P, EU:C:2000:188, t. 52. i od 8. rujna 2016., Goldfish i dr./Komisija, T‑54/14, EU:T:2016:455, t. 47.; mišljenje nezavisnog odvjetnika Mengozzija u predmetu Bensada Benallal, C‑161/15, EU:C:2016:3, t. 92.). Usto i u svakom slučaju, uzimajući u obzir izmjene izvršene na pravnoj osnovi UFEU‑a (članak 107. stavak 3. točka (a) UFEU‑a, zatim članak 107. stavak 3. točka (c) UFEU‑a) i s obzirom na primjenjive smjernice koje bitno mijenjaju pravni sustav analize usklađenosti operativne potpore, ne smije se dovesti u pitanje doseg očitovanja koja su zainteresirane strane mogle podnijeti, čak i ako je Komisija u pobijanoj odluci došla do zaključka istovjetnog onomu iz odluke koja je prethodno bila na snazi.
63

Parlament je naime u dopisu službe za medije opravdao uskraćivanje mogućnosti tužitelju da za konferenciju za tisak koristi dvoranu posebno s obzirom na opasnost da prisutnost A. Petrova i F. Birjukova ometa aktivnosti institucije. Međutim, tužitelj osporava takvu opasnost a da za to nije iznio uvjerljiv argument. U tom pogledu, okolnost da je u prošlosti već organizirao konferencije za tisak i radne sastanke nije relevantna s obzirom na to da ne tvrdi da su na tim manifestacijama, uz odobrenje Parlamenta, sudjelovali: gosti iz Rusije te da su se te manifestacije odvile u okolnostima usporedivima s okolnostima konkretnog slučaja. Pored toga, iz točaka 119. do 122. ove presude proizlazi da Parlament u ovom slučaju nije povrijedio načelo proporcionalnosti.
57

Prema ustaljenoj sudskoj praksi, pojam zlouporabe ovlasti ima točno određen opseg koji se sastoji od uporabe ovlasti upravnih tijela u svrhu različitu od one koja im je određena. Zloporaba ovlasti u odnosu na neku odluku postoji samo ako je na temelju objektivnih, relevantnih i sukladnih dokaza razvidno da je donesena radi ostvarenja ciljeva različitih od navedenih. U tom pogledu, nije dovoljno pozvati se na određene činjenice u prilog svojim navodima, valja podnijeti dokaze koji su dovoljno precizni, objektivni i sukladni na način da potvrđuju njihovu točnost ili barem njihovu vjerojatnost. Izostane li to, materijalna točnost tvrdnji dotične institucije ne može biti preispitana. Stoga se opća ocjena indicija o zloporabi ovlasti ne može zasnivati na pukim tvrdnjama ili indicijama koje su nedovoljno precizne, neobjektivne ili irelevantne (vidjeti rješenje od 19. prosinca 2013., da Silva Tenreiro/Komisija, T‑32/13 P, EU:T:2013:721, t. 31. do 33. i navedenu sudsku praksu).
21

Prema mišljenju CPVO‑a, sorta kandidata jasno se razlikovala od bilo koje druge opće poznate sorte šećerne repe i to u odnosu na više svojstava. U tom pogledu, CPVO je najprije podsjetio da je ažurirana verzija usporednog prikaza različitosti od 14. svibnja 2013. potvrdila zaključak o različitosti sorte M 02205 od referentne sorte KW 043 u odnosu na četiri druga svojstva. Potom je naveo da okolnost u kojoj je svojstvo „klijavosti” u početku bilo navedeno u usporednom prikazu različitosti – bez obzira na to što to nažalost nije bilo relevantno da bi se utvrdila različitost svojstva sorte kandidata – svejedno nije utjecala na konačan zaključak. To je tim više tako jer je Ured za ispitivanje neobavezno podnio usporedni prikaz različitosti i to samo u informativne svrhe. CPVO je naposljetku pojasnio da – kad je uočio da svojstvo „klijavosti” nije relevantno svojstvo koje treba biti navedeno u izvješću – od Ureda za ispitivanje nije zatražio „dodatna” ili „nova” svojstva, kao što to tvrdi tužitelj, nego da odabere drugo svojstvo koje se promatralo tijekom usporednih uzgoja sorti te da je u dovoljnoj mjeri relevantno da upućuje na različitost svojstva sorte kandidata.
100

U ovom slučaju, kao prvo, tužitelj se poziva na EUIPO‑ove smjernice, prema kojima: „kod prijavljivanja kombinacije boja per se, u podnesenom zahtjevu za grafički prikaz treba odvojiti predmetne boje radi utvrđivanja dometa prava za koje se podnosi prijava (what you see is what you get – ono što vidite je ono što dobivate). Grafički prikaz treba jasno ukazivati na omjer i položaj raznih boja, sustavno slažući i povezujući boje na unaprijed određen i jednoobrazan način”. Iz toga zaključuje da je u EUIPO‑voj praksi predviđena analiza prijava za registraciju žigova koji se sastoje od boje kao takve na temelju pravila „ono što vidite je ono što dobivate”.
18

Stoga tužitelj tvrdi da je Odjel za prigovore pravilno protumačio odredbe članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, u vezi s člankom 8. stavkom 2. točkom (c) iste uredbe i člankom 6.a Pariške konvencije, odbivši registraciju prijavljenog žiga samo u korist podnositelja prijave jer je postojao raniji žig koji je bio dobro poznat u Uniji i osobito u Španjolskoj, čiji je on nositelj. U tom pogledu tužitelj navodi da je on jedini održao stalne komercijalne, poslovne i umjetničke odnose koristeći znak QUILAPAYÚN.
29

Iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da utvrđenje nezakonitosti pravnog akta Unije, primjerice u okviru tužbe za poništenje, nije dovoljno, koliko god to bilo vrijedno žaljenja, da se automatski zaključi da je došlo do njezine izvanugovorne odgovornosti koja se temelji na nezakonitosti postupanja jedne od njezinih institucija. Da bi se priznalo da je taj uvjet ispunjen, sudska praksa, naime, zahtijeva da tužitelj najprije dokaže da institucija u pitanju nije počinila običnu nezakonitost, već dovoljno ozbiljnu povredu pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima (vidjeti presudu od 4. srpnja 2000., Bergaderm i Goupil/Komisija, C‑352/98 P, EU:C:2000:361, t. 42. i navedenu sudsku praksu). Potom, na tužitelju je također da dokaže ispunjenje drugih dvaju uvjeta koji su nužni za nastanak izvanugovorne odgovornosti Unije, to jest postojanje stvarne štete i izravne uzročne veze između te štete i nezakonitosti o kojoj je riječ.
126

No, s jedne strane, valja istaknuti da se tekst tih dviju odredaba, to jest članka 7. stavka 1. točke (a) i članka 10. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 575/2013 razlikuje, što se protivi tumačenju kojim se izraze koje zakonodavac koristi za jednu vrstu situacija, to jest odnose između matičnog društva i njegovih društava kćeri, namjerava protegnuti na drugu vrstu situacija, to jest na odnose koji postoje među institucijama povezanima sa središnjim tijelom.
7

Tužitelj je elektroničkom porukom od 17. prosinca 2014. ponovio svoj zahtjev za dostavu „svih traženih informacija” do kraja siječnja 2015. Također je Parlamentu dao do znanja da on svojim prijedlogom od 3. prosinca 2014. nije ozbiljno pokušao naći povoljno rješenje jer je tužitelj već imao dokumente iz grupe br. 7 za koje je Parlament predložio da se prvo ispitaju. Prema tužiteljevu mišljenju, trebalo je započeti s analizom dokumenata iz grupe br. 6.
30

S tim u svezi valja podsjetiti da je, zbog razloga ekonomičnosti postupka, žalbeno vijeće ocijenilo vjerojatnost dovođenja u zabludu između suprotstavljenih znakova iz razreda 35. samo u odnosu na raniji verbalni žig Europske unije br. 1722362. Međutim, taj je žig bio predmet protutužbe za proglašavanje ništavosti, povodom koje se na dan donošenja pobijane odluke vodio postupak pred Tribunalom Supremo (Vrhovni sud). Ta je okolnost opravdavala to da je žalbeno vijeće iskoristilo svoju diskrecijsku ovlast uravnoteživši odnosne interese kako bi odlučilo hoće li iskoristiti svoju mogućnost da suspendira postupak. Međutim, budući da je pogrešno smatralo da je presuda Juzgada de lo Mercantil no 1 de Alicante (Trgovački sud br. 1 u Alicanteu) postala konačna, nije provelo to ispitivanje.
63

Ta izjava pod prisegom zasigurno također sadržava neke naznake koje se mogu povezati s godinama nakon 2006. Ona posebice uključuje tablicu koja za svaku godinu u razdoblju od 1998. do 2010. navodi broj supermarketa koje vodi intervenijent u Njemačkoj i Austriji pod znakom basic, kao i tablicu koja za svaku godinu u razdoblju od 2001. do 2010. navodi iznos promidžbenih troškova nastalih u vezi s istim znakom. Osim toga, toj su izjavi pod prisegom priložene tablice koje je intervenijent interno sačinio i u kojima se detaljno navodi promet koji je „basic” navodno ostvario do srpnja 2009., do prosinca 2010. i do lipnja 2011. (vidjeti točku 7., dvanaesta alineja ove presude).
230

Uvodno valja navesti da je, kao što je to utvrđeno u točki 151. ove presude, u okviru petog tužbenog razloga tužitelj samo osporio činjenicu zamrzavanja svoje imovine u Uniji na temelju toga što ono nije udovoljavalo dvama prvim uvjetima za ograničenje uživanja prava vlasništva koje definira sudska praksa – to jest, s jedne strane, da postoji pravna osnova za to ograničenje i, s druge strane, da ono odgovara ciljevima u općem interesu koje Unija priznaje. S druge strane, u okviru ovog tužbenog razloga tužitelj također osporava to da je ispunjen treći od tih uvjeta, to jest da je navedeno ograničenje nužno i proporcionalno za ostvarenje traženog cilja. Međutim, podnošenje potonjeg prigovora, koji se ne može smatrati dopunom prigovorima iznesenima u okviru petog tužbenog razloga i koji je stoga nov, nije opravdano novim dokazima podnesenima prije donošenja Odluke 2016/119 (vidjeti u tom smislu i analogijom presudu od 13. rujna 2013., Anbouba/Vijeće, T‑563/11, neobjavljenu, EU:T:2013:429, t. 52. i 53.). S obzirom na to, taj prigovor u svakom slučaju nije osnovan.
70

Kao drugo, tijekom provjere na licu mjesta, tužitelj je dostavio obrasce A/potvrde o podrijetlu koje je izdalo Ministarstvo trgovine Socijalističke Demokratske Republike Šri Lanke, da bi dokazalo da su dijelovi proizvedeni na Šri Lanci i poslani u Pakistan iz te zemlje podrijetlom sa Šri Lanke. Budući da su te potvrde predviđene u carinskim propisima Unije, gospodarski se subjekti smiju u njih pouzdati, osim u slučaju da ih se službeno proglasi nevaljanima nakon što carinska tijela Unije provedu ispitni postupak. On stoga smatra da je udovoljio teretu dokazivanja koji je imao na temelju točke 88. presude od 26. rujna 2000., Starway/Vijeće (T‑80/97, EU:T:2000:216). On navodi da je iskazivanje troškova, koje su utvrdili računovodstveni stručnjaci, podrazumijevalo angažman s njegove strane koji je uključivao stavljanje njegove tvornice na raspolaganje za sve inspekcije i uredno vođenje poslovnih knjiga. U replici tužitelj u točki 20. navodi da je „za malu zemlju s ograničenim resursima poput Šri Lanke razumno uspostavljanje sustava u kojem se obrasci A/potvrde o podrijetlu izdaju na temelju projekcije troškova, podvrgnute ex post kontroli”. On u točkama 52. do 54. replike dodaje da članak 97.t Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1993., L 253, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 1., str. 3.; u daljnjem tekstu: Uredba o primjeni carinskoga zakonika), koja je tada bila na snazi, propisuje postupak ex post provjere tih potvrda. Prema mišljenju tužitelja, Komisija u pobijanoj uredbi nije navela zašto se nije moglo pouzdati u obrasce A/potvrde o podrijetlu (točka 53. replike), a mora „razumno opravdati razloge zbog kojih” se oni ne mogu smatrati valjanima (točka 55. in fine replike).
77

U ovom slučaju, točno je da je tužiteljevo pravo vlasništva ograničeno s obzirom na to da on ne može, među ostalim, raspolagati svojim sredstvima koja se nalaze na području Unije, osim na temelju posebnih odobrenja, te da mu se ne može dati na raspolaganje, izravno ni neizravno, nijedno financijsko sredstvo ni drugi gospodarski izvor. Budući da su pobijani akti imali za učinak produljenje zamrzavanja tužiteljeve imovine do 6. ožujka 2016., oni su nužno ograničili ostvarivanje tužiteljeva prava na vlasništvo do toga datuma.
8

U okviru mjera iz točke 7. ove presude, Vijeće sigurnosti je, u stavku 57. Rezolucije 2127 (2013), predvidjelo osnivanje odbora za sankcije koje se odnose na Srednjoafričku Republiku (u daljnjem tekstu: Odbor za sankcije) čija je zadaća nadzirati njihovu provedbu. Vijeće sigurnosti je također, u stavku 59. te rezolucije, zatražilo od glavnog tajnika Ujedinjenih naroda (UN) da, nakon savjetovanja s Odborom za sankcije, osnuje, za prvotno razdoblje od trinaest mjeseci, skupinu od najviše pet stručnjaka (u daljnjem tekstu: stručna skupina) koja će djelovati pod vodstvom Odbora za sankcije i koja će, među ostalim, biti zadužena za pomoć pri ispunjenju njegova mandata pružajući mu informacije. U stavku 59. točki (c) Rezolucije 2127 (2013) osobito je predviđeno da stručna skupina „za potrebe Vijeća [sigurnosti], nakon konzultacija s Odborom [za sankcije], razmotri situaciju najkasnije do 5. ožujka 2014. te da dostavi Vijeću izvješće o radu najkasnije do 5. srpnja 2014. i konačno izvješće najkasnije do 5. studenoga 2014.”.
65

Iz ispitivanja nadležnosti prenesenih temeljnom uredbom na ESB proizlazi da se argumentaciju tužitelja ne može prihvatiti u slučaju u kojem bi istu trebalo shvatiti kao da se zasniva na tumačenju članka 70. stavka 1. Okvirne uredbe o SSM‑u u skladu s načelom supsidijarnosti. Iako, kada je primjenjivo, to načelo podrazumijeva osobito provjeru, može li se cilj predloženog djelovanja na bolji način ostvariti na razini Unije ili se takav cilj može ostvariti jednako djelotvorno na nacionalnoj razini, valja podsjetiti da iz članka 5. stavka 3. UEU‑a proizlazi da se to načelo primjenjuje samo u područjima koja nisu u isključivoj nadležnosti Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 18. lipnja 2015., Estonija/Parlament i Vijeće, C‑508/13, EU:C:2015:403, t. 44. i navedenu sudsku praksu). Stoga je to načelo irelevantno za tumačenje članka 70. stavka 1. Okvirne uredbe o SSM‑u ili članka 6. stavka 4. temeljne uredbe, koji se iz razloga izloženih u točkama 50. do 63. ove presude, tiču jedino načina decentraliziranog izvršavanja isključive nadležnosti ESB‑a.
44

Točno je da se članku 101. UFEU‑a strogo protivi svako izravno ili neizravno stupanje u kontakt između gospodarskih subjekata čiji je cilj ili posljedica utjecati na ponašanje stvarnog ili potencijalnog konkurenta na tržištu ili takvom konkurentu otkriti ponašanje na tržištu za koje su se ti subjekti odlučili ili koje su namjeravali primijeniti. Ipak, gospodarski subjekti zadržavaju pravo na to da se inteligentno prilagode stvarnom ili očekivanom ponašanju svojih konkurenata (presude od 16. prosinca 1975., Suiker Unie i dr./Komisija, 40/73 do 48/73, 50/73, 54/73 do 56/73, 111/73, 113/73 i 114/73, EU:C:1975:174, t. 174,. i od 20. travnja 1999., Limburgse Vinyl Maatschappij i dr./Komisija, T‑305/94 do T‑307/94, T‑313/94 do T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 i T‑335/94, EU:T:1999:80, t. 720.). Stoga, poduzetnici mogu, među ostalim, štititi svoje legitimne interese ako su njihovi konkurenti eventualno povrijedili primjenjive odredbe, kao što su u ovom slučaju propisi o trgovini fitofarmaceutskim proizvodima. Suprotno tome, člankom 7. Uredbe br. 1/2003 poduzetnicima, kao što su tužitelji, omogućuje se da Komisiji prijave eventualne povrede koje su počinili njihovi konkurenti u pogledu članaka 101. i 102. UFEU‑a.
32

U ovom slučaju valja, nakon usporedbe odnosnih proizvoda i utvrđivanja relevantne javnosti, ispitati drugi uvjet, a to je da raniji žig mora imati ugled u Uniji, s obzirom na to da snaga tog ugleda utječe na opću ocjenu elemenata koji mogu doprinijeti utvrđivanju veze između suprotstavljenih žigova, a zatim ispitati prvi uvjet, a to je da suprotstavljeni žigovi moraju biti istovjetni ili slični.
86

U tužbi koju je podnio u ovom predmetu tužitelj objašnjava da mu je Odlukom C(2007) 5791 naloženo plaćanje novčane kazne u iznosu od 148000000 eura. Tvrdi da je, kao prvo, odmah platio iznos od 111000000 eura i osigurao bankarsku garanciju za pokriće iznosa od 37000000 eura. Ističe da je, kao drugo, otkazao bankarsku garanciju s učinkom od 2. kolovoza 2013. i Komisiji platio iznos od 37000000 eura zajedno sa zateznim kamatama po stopi od 5,64 %, to jest 48263003 eura. Naglašava da je, kao treće, nakon presude od 12. studenoga 2014., Guardian Industries i Guardian Europe/Komisija (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363), kojom je smanjen iznos novčane kazne za 44400000 eura, postalo očito da je prilagođena novčana kazna od 103600000 eura od početka bila pokrivena plaćanjem iznosa od 111000000 eura. Posljedično, Komisija je tužitelju vratila iznos od 55663003 eura zajedno s kamatama u visini od 988620 eura. Iznos od 55663003 eura dobiven je zbrajanjem, s jedne strane, iznosa isplaćenog Komisiji nakon otkaza bankarske garancije, to jest 48263003 eura, te, s druge strane, iznosa od 7400000 eura. Potonji iznos odgovara iznosu od 111000000 eura, koji je plaćen odmah i od kojeg treba oduzeti iznos novčane kazne koju treba konačno platiti, to jest 103600000 eura.
4

U dijelu službenog obrasca prijave za registraciju dizajna koji je predviđen za opis dizajna čija se registracija traži društvo Ball Europe unijelo je sljedeći tekst na engleskom jeziku: „Group of cans for drink, all having a sleek but high appearance with reduced neck, preferably made of thin sheet metal, especially for filling volumes of 250 ml, 300 ml or 330 ml, respectively.” (Skupina limenki za pića glatkog, ali visokog izgleda, suženog grla, za koju je poželjno da je proizvedena od tankog lima, posebno za obujme od 250 ml, 300 ml ili 330 ml.)
153

Kao treće i podredno, valja podsjetiti da, kako bi ta povreda prava obrane rezultirala poništenjem akta, treba dokazati da bi izostankom te neregularnosti ishod postupka bio drukčiji. U ovom slučaju tužitelj nije objasnio koje bi argumente i dokaze istaknuo da je ranije primio dotične dokumente niti je dokazao da bi ti argumenti i dokazi u njegovu slučaju doveli do drukčijeg ishoda, odnosno do neobnavljanja dotičnih mjera ograničavanja u pogledu njega (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 18. rujna 2014., Georgias i dr./Vijeće i Komisija, T‑168/12, EU:T:2014:781, t. 106. do 108. i navedenu sudsku praksu). Dakle, ovaj tužbeni razlog ni u kojem slučaju ne bi mogao dovesti do poništenja pobijanih akata.
62

Činjenica da je predmetno izvješće odbora za evaluaciju, nadalje, predstavljalo postupovni dokument u predmetu koji je doveo do presude od 15. listopada 2013., European Dynamics Belgium i dr./EMA (T‑638/11, neobjavljena, EU:T:2013:530) i da tužitelji nisu ishodili EMA‑inu suglasnost za korištenje tim dokumentom u ovom predmetu ne dopušta da se njegova uporaba ocijeni kao neprimjerena. Naime, uz činjenicu da su tužitelji ishodili to izvješće na zakonit način, treba zaključiti da se EMA‑ini podaci i ocjene sadržani u tom izvješću ne mogu smatrati povjerljivima u odnosu na Agenciju. Osim toga, u pogledu sadržaja tog dokumenta i slobode dokazivanja tužitelja EMA nije mogla valjano odbiti da ih se obznani Agenciji u okviru ovog postupka. Slijedi da EMA‑ina suglasnost za uporabu tog dokumenta u ovom postupku nije bila potrebna. Slijedom navedenog, odbaciti podnošenje priloga C 4 kao nedopuštenog bilo bi protivno dobrom sudovanju zato što bi to odbacivanje bez valjanog razloga ograničavalo slobodu dokazivanja tužitelja.
29

Najprije treba podsjetiti da je svrha Uredbe br. 1049/2001, kao što to stoji u njezinoj uvodnoj izjavi 4. i članku 1., dati javnosti najšire moguće pravo pristupa dokumentima institucija (presude od 1. srpnja 2008., Švedska i Turco/Vijeće, C‑39/05 P i C‑52/05 P, EU:C:2008:374, t. 33. i od 3. listopada 2012., Jurašinović/Vijeće, T‑63/10, EU:T:2012:516, t. 28.). Na temelju članka 2. stavka 3. te uredbe, to pravo ne obuhvaća samo dokumente koje je sastavila neka institucija, nego i one koje je ona zaprimila od treće strane, s tim da se u okviru tog pojma nalaze i države članice, kao što je to izričito propisano u članku 3. točki (b) te uredbe.