Stoga iz sustava odobravanja jedinstvenog statusa azila ili supsidijarne zaštite koji je zakonodavac Unije uspostavio proizlazi da je svrha procjene zahtjeva za međunarodnu zaštitu, koja je obvezna u skladu s člankom 4. Direktive 2011/95, utvrditi strahuje li osnovano podnositelj zahtjeva – ili, ovisno o slučaju, osoba u čije ime podnosi zahtjev – da ga se osobno proganja ili je li osobno izložen stvarnoj opasnosti od ozbiljne nepravde. Iako iz prethodno navedenog proizlazi da se zahtjev za međunarodnu zaštitu ne može prihvatiti, kao takav, zato što član obitelji podnositelja zahtjeva osnovano strahuje od proganjanja ili je izložen stvarnoj opasnosti od ozbiljne nepravde, ipak je, nasuprot tomu, kao što je to nezavisni odvjetnik izložio u točki 32. svojeg mišljenja, potrebno uzeti u obzir takve prijetnje prema članu obitelju podnositelja zahtjev kako bi se utvrdilo je li podnositelj zahtjeva, zbog svoje obiteljske veze s tom ugroženom osobom, i sam izložen prijetnjama od proganjanja ili ozbiljnoj nepravdi. S tim u vezi, i kao što je to naglašeno u uvodnoj izjavi 36. Direktive 2011/95, članovi obitelji ugrožene osobe u pravilu su izloženi opasnosti da se i oni sami nađu u osjetljivoj situaciji.

Direktivu 2011/95 i Direktivu 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite treba tumačiti na način da im se ne protivi to da se na zahtjeve za međunarodnu zaštitu koje su zasebno podnijeli članovi iste obitelji primijene mjere radi postupanja s bilo kakvom eventualnom povezanošću, ali im se protivi to da se ti zahtjevi zajednički procjenjuju. Tim se direktivama protivi i to da se procjena jednog od tih zahtjeva prekine do okončanja postupka razmatranja nekog drugog od tih zahtjeva.

Stoga, neovisno o pitanju je li sudjelovanje azerbajdžanskog državljanina u podnošenju tužbe protiv te države pred Europskim sudom za ljudska prava kako bi se utvrdilo da je režim koji je u toj državi na vlasti povrijedio temeljne slobode „političko mišljenje” tog državljanina, treba prilikom procjene razloga za proganjanje koji su istaknuti u zahtjevu za međunarodnu zaštitu koji je podnio taj državljanin razmotriti postoje li osnovani razlozi za strah da taj režim to sudjelovanje doživljava kao čin političkog disidenstva protiv kojeg bi mogao razmotriti poduzimanje protumjera. Ako postoje osnovani razlozi za strah da je riječ o tome, treba zaključiti da je podnositelj zahtjeva izložen ozbiljnoj i potvrđenoj prijetnji od proganjanja zbog izraženog mišljenja o politici i metodama svoje države podrijetla. Kao što to proizlazi iz samog teksta članka 10. stavka 1. točke (e) Direktive 2011/95, pojam „političko mišljenje” obuhvaća takvu situaciju.

Članak 46. stavak 3. Direktive 2013/32, tumačen u vezi s upućivanjem na postupak povodom uloženog pravnog lijeka iz članka 40. stavka 1. te direktive, treba tumačiti na način da je sud kojemu je podnesena žalba protiv odluke o odbijanju međunarodne zaštite u načelu dužan ocijeniti, kao „naknadne dokaze” i nakon što je od tijela odlučivanja zatražio njihovo razmatranje, razloge za odobravanje međunarodne zaštite ili činjenice koje su, iako su u vezi s događajima ili prijetnjama koji su navodno nastupili prije donošenja te odluke o odbijanju, čak prije podnošenja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, po prvi put istaknute u postupku povodom uloženog pravnog lijeka. Taj sud, nasuprot tomu, to nije dužan učiniti ako utvrdi da su ti razlozi ili te činjenice istaknuti u zakašnjeloj fazi postupka povodom uloženog pravnog lijeka ili nisu dovoljno konkretno izloženi kako bi ih se moglo primjereno razmotriti ili pak, kad je riječ o činjenicama, ako utvrdi da nisu bitne ili da se nedovoljno razlikuju od činjenica koje je tijelo odlučivanja već moglo uzeti u obzir.

Iako iz članka 46. stavka 3. Direktive 2013/32 proizlazi da države članice moraju urediti svoje nacionalno pravo na način da postupanje s predmetnim pravnim lijekovima podrazumijeva da sud ispita sve činjenične i pravne elemente koji mu omogućuju da provede ažurirano ocjenjivanje predmetnog slučaja (presuda od 25. srpnja 2018., Alheto, C-585/16, EU:C:2018:584, t. 110.), iz toga, s druge strane, ne proizlazi da podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu može, a da pritom ne dođe do dodatnog razmatranja tijela za odlučivanje, izmijeniti osnovu svojeg zahtjeva i, na taj način, okolnosti predmetnog slučaja ističući, u postupku povodom uloženog pravnog lijeka, razlog za međunarodnu zaštitu koji, iako je u vezi s događajima ili prijetnjama koji su navodno nastupili prije donošenja odluke tog tijela, čak prije podnošenja zahtjeva, bio prešućen pred tim tijelom. Također treba podsjetiti da je razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koje provodi tijelo za odlučivanje, koje je upravno ili kvazisudsko tijelo uz odgovarajuća sredstva i specijalizirano osoblje u tom području, bitna faza zajedničkih postupaka uspostavljenih Direktivom 2013/32, i da pravo podnositelja zahtjeva na potpuno i ex nunc razmatranje pred sudom, priznato člankom 46. stavkom 3. te Direktive, ne može biti tumačeno na način koji umanjuje obvezu tog podnositelja zahtjeva da surađuje s tim tijelom (vidjeti u tom smislu presudu od 25. srpnja 2018., Alheto, C 585/16, EU:C:2018:584, t. 116.). Ta bi bitna faza pred tijelom za odlučivanje bila zaobiđena ako bi se podnositelju zahtjeva, bez ikakve postupovne posljedice, dopustilo da radi sudskog poništenja ili zamjene odluke o odbijanju koju je donijelo to tijelo istakne razlog za međunarodnu zaštitu koji, iako je u vezi s događajima ili prijetnjama koji su, navodno, već postojali, nije bio istaknut pred tim tijelom te ga ono stoga nije moglo razmotriti.

Slijedom toga, kada je jedan od razloga za međunarodnu zaštitu naveden u točki 95. ove presude po prvi put istaknut u postupku povodom uloženog pravnog lijeka te je u vezi s događajima ili prijetnjama koji su navodno nastupili prije donošenja te odluke, čak prije podnošenja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, taj razlog treba smatrati „naknadnim dokazom” u smislu članka 40. stavka 1. Direktive 2013/32. Kao što to proizlazi iz te odredbe, učinak takve kvalifikacije je taj da je sud koji odlučuje o pravnom lijeku dužan razmotriti taj razlog prilikom razmatranja odluke protiv koje je uložen pravni lijek, pod uvjetom, međutim, da svako od nadležnih tijela, koja uključuju ne samo taj sud nego i tijelo odlučivanja, može tom prilikom razmotriti taj naknadni dokaz.

Kako bi se utvrdilo može li sâmo to tijelo razmotriti naknadni dokaz prilikom uloženog pravnog lijeka, taj sud mora, na temelju postupovnih pravila iz njegova nacionalnog prava, provjeriti je li razlog za međunarodnu zaštitu po prvi put istaknut pred njim u fazi postupka povodom uloženog pravnog lijeka koja nije zakašnjela te je dovoljno konkretno izložen kako bi ga se moglo primjereno razmotriti. Ako se tom provjerom utvrdi da sud može taj razlog uključiti u svoju ocjenu pravnog Ako se tom provjerom utvrdi da sud može taj razlog uključiti u svoju ocjenu pravnog lijeka, na njemu je da od tijela odlučivanja zatraži, i to u roku koji je u skladu s ciljem hitnosti iz Direktive 2013/32 (vidjeti u tom pogledu presudu od 25. srpnja 2018., Alheto, C 585/16, EU:C:2018:584, t. 109.), razmatranje tog razloga, čiji rezultat i razloge na kojima se on temelji treba priopćiti podnositelju zahtjeva i sudu prije nego što potonji sasluša podnositelja zahtjeva i ocijeni slučaj.

(t. 94., 96.-101., 103. i t. 6. izreke)