ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
45.

Nadalje, u pogledu presude Robins Sud je u njoj potom naveo da „za odredbu domaćeg prava koja u određenim slučajevima može pružati jamstvo isplate do 20 % ili 49 % davanja na koja je zaposlenik imao pravo, to jest manje od polovice tih davanja, nije moguće smatrati da spada pod definiciju riječi ‚zaštita’ iz članka 8. direktive”. Situacija iz tog predmeta činila je jedan od tih posebnih slučajeva jer je, kao prvo, „otprilike 65000 osiguranika mirovinskog sustava pretrpjelo gubitak veći od 20 % očekivanih davanja” te je, kao drugo, „oko 35000 njih, to jest gotovo 54 % od ukupnog broja, pretrpjelo gubitke veće od 50 % tih davanja”.
24.

Iz uvodne izjave 101. Direktive 2014/24 proizlazi da su profesionalni propusti iz točke (c) uglavnom izvanugovorni, odnosno da je riječ o protupravnom postupanju do kojeg u pravilu ne dolazi tijekom ugovornih odnosa. To vrijedi za profesionalne propuste koji se odnose na povredu okolišnih ili društvenih obveza, povredu pravila o tržišnom natjecanju ili prava intelektualnog ili industrijskog vlasništva ili za povredu poreznih obveza ili obveza socijalne sigurnosti. Naprotiv, postupanje iz točke (g) tipična je povreda ugovora.
20.

Što se tiče sukladnosti takvog poreza s načelom da „onečišćivač plaća”, sud koji je uputio zahtjev ističe da se čini da sama struktura tog poreza, unatoč činjenici da se on u Zakonu o energetskim porezima opravdava okolišnim razlozima, upućuje na to da on zapravo ima isključivo gospodarski cilj, a to je pokrivanje financijskog deficita elektroenergetske mreže. Osim toga, čini se da se taj cilj, prema navodu suda koji je uputio zahtjev, nastoji postići na nekoherentan i nedosljedan način. Kao prvo, taj se porez temelji na vrijednosti proizvedene električne energije, koja se izračunava prema prihodima ostvarenima električnom energijom koja je isporučena u elektroenergetsku mrežu, a ne na količini upotrijebljene vode. Kao drugo, stopa tog poreza iznosi 22 %, dok stopa za posjedovanje, korištenje i eksploataciju drugih prirodnih vodotokova iznosi tek 5 %. Kao treće, 98 % prikupljenog iznosa uplaćuje se u opći proračun španjolske države te stoga čini dodatni prihod za elektroenergetski sustav. Iako tekst kraljevske uredbe predviđa da se iznos koji je najmanje ekvivalentan 98 % prihoda prikupljenih tom naknadom proračunom opće države dodjeljuje za mjere namijenjene zaštiti i poboljšanju vodnih resursa, sud koji je uputio zahtjev navodi da se to nije poštovalo u općem proračunu države za 2016., kojim su svi prihodi prikupljeni tim porezom dodijeljeni za pokrivanje deficita u elektroenergetskom sustavu. Dakle, protivno zahtjevima članka 9. stavka 1. Direktive 2000/60, porez ne uzima u obzir načelo povrata troškova za vodne usluge.
16.

U tim okolnostima Tribunale Amministrativo Regionale della Campania (Okružni upravni sud u Kampaniji) Sudu upućuje sljedeće prethodno pitanje: „Protivi li se načelima Zajednice o zaštiti legitimnih očekivanja i pravnoj sigurnosti predviđenima Ugovorom o funkcioniranju Europske unije (UFEU) i načelima koja iz njih proizlaze, kao što su jednakost postupanja, nediskriminacija, proporcionalnost i djelotvornost, predviđenima Direktivom 2014/24/EU, te odredbi članka 57. stavka 4. točki (c) i (g) te direktive, primjena nacionalnog propisa kao što je talijanski propis iz članka 80. stavka 5. točke (c) Decreto legislativo n. 50/2016 (Zakonodavna uredba br. 50/2016) prema kojem pobijanje u sudskom postupku značajnih nedostataka zabilježenih u provedbi prijašnje nabave koji su doveli do prijevremenog raskida prethodnog ugovora o nabavi javnom naručitelju onemogućuje bilo kakvo ocjenjivanje pouzdanosti ponuditelja sve do konačne odluke u građanskom postupku, pri čemu društvo nije dokazalo poduzimanje mjera self cleaninga usmjerenih na ispravljanje povreda i izbjegavanje njihova ponavljanja?”
12.

Članak 16. odnosi se konkretno na stupnjeve, a glasi kako slijedi: „1. Službenici mogu postupno napredovati od 1. do 7. stupnja unutar svojeg razreda, bez obzira na vrstu njihove kvalifikacije, osposobljavanja ili zanimanja. 2. Promicanje u viši stupanj provodi se svake godine na sljedeći način: (a) Neophodan uvjet za promaknuće u viši stupanj jest zadržavanje na prethodnom stupnju barem dvije godine. (b) Nijedan službenik ne može ostati u istom stupnju dulje od 8 godina, osim službenika koji su dosegnuli 7. stupanj. (c) Ne dovodeći u pitanje navedeno u prethodnim stavcima, 10 % službenika od 1. do 6. stupnja uključivo bit će prema radnom stažu promaknuti u neposredno viši stupanj. (d) Nakon natječaja na temelju kvalifikacija koji se provodi u skladu s propisima koje donese uprava, u neposredno viši stupanj može biti promaknuto do 10 % službenika od 1. do 6. stupnja uključivo.”
1.

Predmetni zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 212.a Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice ( 2 ), u verziji koja se primjenjivala u vrijeme nastanka činjeničnog stanja u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Carinski zakonik), članka 3. stavka 1. točaka (a) do (c) Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 1238/2013 od 2. prosinca 2013. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe na uvoz kristalnih silicijskih fotonaponskih modula i ključnih elemenata (tj. ćelija) podrijetlom ili poslanih iz Narodne Republike Kine ( 3 ) i članka 2. stavka 1. točaka (a) do (c) Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 1239/2013 od 2. prosinca 2013. o uvođenju konačne kompenzacijske pristojbe na uvoz kristalnih silicijskih fotonaponskih modula i ključnih elemenata (tj. ćelija) podrijetlom ili poslanih iz Narodne Republike Kine ( 4 ).
25.

Iz odluke o kojoj je riječ u glavnom postupku proizlazi da je ministarstvo provelo ukupnu ocjenu situacije A i njezina supruga te da je slijedilo smjernice koje sam upravo opisao. Osobito je uzelo u obzir da je A rođena i odrasla u Turskoj gdje se i obrazovala, da ona i njezin suprug komuniciraju na turskom ili kurdskom jeziku i da se, s obzirom na to da je kratko boravila u Danskoj, nije mogla povezati s Danskom. Ministarstvo je u pogledu B‑ove situacije utvrdilo da je rođen i odrastao u Turskoj; da je u Dansku kasno došao, s obzirom na to da je tamo prvi put ušao 1999.; da je prije toga dugo živio zajedno s A u Turskoj i da je nakon toga često boravio u svojoj zemlji podrijetla i to u trajanju do tri mjeseca; da su članovi njegove uže obitelji (njegovi roditelji i dvoje njegovih braće i sestara) još u Turskoj; da su ostalih četvero braće i sestara u Danskoj; da, iako postoji povezanost s danskim tržištem rada, s obzirom na prirodu i trajanje različitih poslova koje je B obavljao ili trenutačno obavlja u Danskoj, to ne može umanjiti njegovu snažnu povezanost s Turskom; da se situacija supružnika koji su ranije bili u braku, pa su se rastali, a zatim ponovno sklopili brak nakon što je B ishodio dozvolu stalnog boravka snažno protivi postojanju snažnije povezanosti s Danskom ( 27 ), s obzirom na to da ponovno sklapanje braka s prvom suprugom upućuje na to da je B održavao snažnu vezu s A i svojom zemljom podrijetla. Ministarstvo je u pogledu djece supružnika utvrdilo da su sva rođena u Turskoj gdje su započela svoj život prije nego što su se pridružila svojem ocu u Danskoj; da je dvoje djece već punoljetno; da se u tim okolnostima može pretpostaviti da su održala jezične, kulturne i obiteljske veze s Turskom; s obzirom na to da su djeca već živjela odvojeno od svoje majke, supružnici su tako odlučili razdvojiti obitelj na način da se A mogla vratiti u Tursku s dvoje najmlađe djece a da takva situacija ne bude protivna članku 8. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP).
64.

Zaštitne mjere navedene u člancima 19. do 22. te direktive opće su prirode ( 22 ). Kao što je Sud to istaknuo u presudi od 15. rujna 2011., Gueye i Salmerón Sánchez ( 23 ), te su mjere preventivne i praktične te im je cilj osigurati da žrtva može na odgovarajući način sudjelovati u kaznenom postupku, a da to sudjelovanje ne bude ugroženo rizicima koji utječu na njezinu sigurnost i privatnost ( 24 ). One stoga obuhvaćaju mjere koje se primjenjuju na cjelokupni kazneni postupak i koje omogućuju, s jedne strane, izbjegavanje kontakta između žrtve i počinitelja u prostorijama u kojima se vodi kazneni postupak (članak 19.) i, s druge strane, osiguravanje zaštite privatnosti žrtve (članak 21.).
50.

Međutim, to je tako samo u mjeri u kojoj se namjera stranaka odražava i/ili je naglašena karakteristikama same transakcije. Same izjave stranaka, bez konkretnih dokaza, ne igraju nikakvu ulogu. Još važnije, namjera stranaka relevantna je samo kad se odnosi na cilj koji one žele postići putem predmetne transakcije. Nasuprot tomu, namjera stranaka malo ili zanemarivo utječe ako se – kao u ovom slučaju – ona odnosi na ono što će se dogoditi s proizvodom nakon što je isporučen, intervencijom trećih osoba u budućnosti.
7.

Prvotuženik, Andrew Newton, korisnik osiguranja, tvrdi da se izjednačavanje UDU‑ova na 65 godina nije pojavilo do 2. svibnja 1996., s obzirom na to da je to datum provedbe akta kojim je Sustav službeno bio izmijenjen. Ako je to točno, u razdoblju između prosinca 1991. i svibnja 1996. nije došlo do izjednačavanja UDU‑ova za muškarce i žene, pa su prava muškaraca, za to razdoblje, trebala biti jednaka pravima skupine u povoljnijem položaju, odnosno ženama. Prema prvotuženiku, UDU je za žene ostao na dobnoj granici od 60 godina sve do službene izmjene 2. svibnja 1996., tako da su muškarci bili ovlašteni na taj UDU sve do toga datuma.
7.

Člankom 6. Direktive 2002/65, naslovljenim „Pravo odustajanja”, uređuje se sljedeće: „1. […] Rok za odustajanje počinje teći: […] – od dana na koji potrošač primi obavijest o ugovornim uvjetima i informacijama u skladu s člankom 5. stavkom 1. ili 2., ako je to kasnije od dana iz prve alineje. 2. Pravo odustajanja ne primjenjuje se na: […] (c) ugovore koje su obje stranke u potpunosti ispunile na izričit zahtjev potrošača prije nego što je potrošač ostvario svoje pravo odustajanja. 3. Države članice mogu urediti da se pravo odustajanja ne primjenjuje na: (a) svaki kredit namijenjen prvenstveno stjecanju ili zadržavanju stvarnih prava na zemljištu ili postojećoj ili planiranoj građevini, odnosno renoviranju ili poboljšanju građevine; ili (b) svaki kredit osiguran bilo hipotekom na nekretnini bilo pravom vezanim za nekretninu; […] 6. Ako potrošač ostvari svoje pravo odustajanja, on to priopćuje prije isteka relevantnog roka, poštujući praktične upute koje je dobio u skladu sa člankom 3. stavkom 1. točkom 3. podtočkom (d), i to sredstvima koja je moguće dokazati u skladu s nacionalnim pravom. Smatra se da je rok poštovan ako je obavijest, na papiru ili drugom trajnom mediju raspoloživom i pristupačnom primatelju, poslana prije isteka roka.”
59.

Osim toga, podjela prijave na dio podnesen u dobroj i dio podnesen u zloj vjeri dala bi povoda za to da se prijava za žigove podnese za širi krug proizvoda ili usluga nego što je to opravdano stvarnim namjerama za uporabu. Ne bi trebala postojati bojazan od štete za žig u stvarnoj uporabi, ako se otkrije zla vjera. Tvrdnja J. Nadala Estebana tijekom rasprave potvrđuje taj rizik: on, naime, tvrdi da je svoj žig prijavio za razrede 25. i 35. samo zato što za to nisu bile propisane dodatne pristojbe. Da je bio svjestan da je u slučaju prijave podnesene u zloj vjeri za te razrede njegova prijava za razred 39. također nevaljana, on bi od iste zasigurno odustao.
10.

Keskkonnaamet (Agencija za zaštitu okoliša, Estonija) izdao je 2014. i 2015. društvu AS Tallinna Vesi, operateru postrojenjâ za pročišćavanje otpadnih voda, dozvole za oporabu otpada u postrojenju za preradu otpada u Tallinnu (Estonija) do ukupne godišnje količine od 32000 t i u postrojenju za preradu otpada u općini Harku u Harjumai (Estonija) do ukupne godišnje količine od 7000 t.
10.

Članak 439. BGB‑a u pogledu naknadnog izvršenja predviđa: „(1) Na ime otklanjanja nedostataka kupac može, prema svojem izboru, zahtijevati otklanjanje nedostatka ili isporuku stvari bez nedostatka. (2) Trgovac snosi troškove nužne za otklanjanje nedostatka, a osobito troškove transporta, cestarina, rada i materijala. (3) Trgovac može […] odbiti način otklanjanja nedostataka koji je odabrao kupac ako je on povezan s neproporcionalnim troškovima. Pri tome osobito treba voditi računa o vrijednosti stvari bez nedostatka, važnosti nedostatka i tome može li se nedostatak otkloniti na neki drugi način bez značajnih neugodnosti za kupca. U tom se slučaju pravo kupca ograničava na drugi način otklanjanja nedostataka; pravo trgovca da pod pretpostavkama iz prve rečenice odbije i taj način ostaje na snazi. (4) Ako trgovac na ime otklanjanja nedostataka isporuči stvar bez nedostataka, on može od kupca zahtijevati povrat stvari s nedostatkom, u skladu s člancima 346. do 348.”
36.

Naprotiv, smatram da nije samo puka slučajnost i da je važan izostanak pojma poput „najkasnije” u članku 20. stavku 2. Direktive 2008/9, nasuprot njezinu članku 15. stavku 1. To izostavljanje jasno upućuje na to da europski zakonodavac nije želio utvrditi prekluzivan rok u odredbi članka 20. ( 16 ). Uzimajući u obzir temeljno načelo o pravu na povrat PDV‑a u kontekstu zajedničkog sustava PDV‑a i načelo neutralnosti, koje je ključno za taj sustav, utvrđenje prekluzivnih rokova koje dovodi do gubitka tog prava nužno mora biti učinjeno na jasan i nedvojben način, izričitim navođenjem sadržanim u samoj direktivi.
7.

Članak 30. dalje određuje: „1. Kada nije moguće odrediti carinsku vrijednost prema članku 29., carinska vrijednost bit će određena tako što će se ići redom kroz stavak 2. točke (a), (b), (c), i (d) do prve točke prema kojoj se ona može odrediti, pod uvjetom da redoslijed primjene točaka (c) i (d) bude obratan ako to zahtijeva deklarant; samo onda kad se ta vrijednost ne može odrediti prema određenoj točki, mogu se primijeniti odredbe sljedeće točke u nizu koji je utvrđen pomoću ovog stavka. 2. Carinska vrijednost, kako je utvrđena ovim člankom, je: (a) transakcijska vrijednost istovjetne robe prodane za izvoz u [Europsku uniju] i izvezene u isto ili gotovo isto vrijeme kao i roba koja se procjenjuje; (a) transakcijska vrijednost istovjetne robe prodane za izvoz u [Europsku uniju] i izvezene u isto ili gotovo isto vrijeme kao i roba koja se procjenjuje; (c) vrijednost koja se temelji na jediničnoj cijeni po kojoj se najveća moguća ukupna količina takve [ili] ( 3 ) istovjetne ili slične uvezene robe prodaje na području [Europske unije] osobama koje nisu povezane s prodavateljima; (d) izračunata vrijednost čini zbroj: – troška ili vrijednosti materijala i proizvodnje, ili druge vrste prerade, koja je upotrijebljena u proizvodnji uvezene robe, – svote dobiti i općih troškova koja je jednaka uobičajenu iznosu koji se ostvaruje pri prodaji robe iste skupine ili vrste kao što je roba koja se procjenjuje i koju je proizveo proizvođač u zemlji izvoza za izvoz u [Europsku uniju]; – troška ili vrijednosti stavki iz članka 32. stavka 1. točke (e). […]”
12.

Zaštita područja uređena je u članku 6. stavcima 1. do 3. Direktive o staništima na sljedeći način: „1. Za posebna područja očuvanja, države članice utvrđuju potrebne mjere za očuvanje koje prema potrebi uključuju odgovarajuće planove upravljanja, posebno priređene za ta [područja] ili integrirane u druge razvojne planove te odgovarajuće zakonske, administrativne ili ugovorne mjere koje odgovaraju ekološkim zahtjevima prirodnih stanišnih tipova iz Priloga I. i vrstama iz Priloga II. koji su prisutni na tim područjima. 2. Države članice poduzimaju odgovarajuće korake kako bi se u posebnim područjima očuvanja izbjeglo pogoršanje prirodnih staništa i staništa vrsta, kao i uznemiravanje vrsta za koje su ta područja određena, u mjeri u kojoj bi takvo uznemiravanje moglo utjecati na ciljeve ove Direktive.” 3. Svaki plan ili projekt koji nije izravno povezan s upravljanjem područjem ili potreban za njegovo upravljanje, ali bi na njega mogao imati značajan utjecaj, bilo pojedinačno bilo u kombinaciji s ostalim planovima ili projektima, predmet je ocjene prihvatljivosti utjecaja koje bi mogao imati na to područje, s obzirom na ciljeve očuvanja područja. U svjetlu zaključaka procjene utjecaja na područje i sukladno odredbama stavka 4., nadležna tijela državne vlasti odobravaju plan ili projekt tek nakon što se uvjere da on neće negativno utjecati na cjelovitost dotičnog područja te, ako je to potrebno, nakon dobivanja mišljenja od šire javnosti.”
96.

Kao prvo, treba istaknuti da takvo odvagivanje u pogledu primjerenih pravnih sredstava uvijek ovisi o konkretnom predmetu. U ovom slučaju, ne postoji nikakav dokaz da je propust uprave bio namjeran ili ponovljen. Nadalje, drukčiji ishod, također u pogledu ravnoteže interesa u pogledu odluka o zapošljavanju, hipotetski bi mogao biti opravdan ako bi se utvrdilo postojanje zle vjere uprave. To bi moglo obuhvaćati, na primjer, to da je uprava namjerno požurila imenovati osobu s popisa uspješnih kandidata prije nego što bi moglo doći do sudskog preispitivanja, znajući da se u ta imenovanja nikada neće dirati. Svaki bi takav hipotetski scenarij svakako mogao pomaknuti ravnotežu interesa u drugom smjeru. Međutim, ništa ne upućuje na to da bi to moglo biti tako ovdje.
24.

Sud koji je uputio zahtjev osim toga navodi da se žalba tužitelja odnosi na to da tuženici do trenutka donošenja pobijanog rješenja nisu istaknuli nikakve prigovore o nadležnosti suda. Osim toga, sud koji je uputio zahtjev ističe da je svoja utvrđenja „u činjeničnom i pravnom pogledu” donio na temelju „ispitivanja argumenata koje su iznijele stranke, uzimajući u obzir odluku čije se ukidanje zahtijeva”. To upućuje na to da je obavljena dostava pismena kojim je pokrenut postupak.
45.

Na raspravi je jedna od stranaka ustrajala na tome da se učinci kafale mogu izjednačiti s učincima jednostavnog posvojenja ( 29 ) s obzirom na to da izvorne obiteljske veze djeteta u oba slučaja ostaju nepromijenjene. Točno je da u Haškoj konvenciji iz 1993. ostaje otvorena mogućnost da ne dođe do prestanka ranije postojećeg pravnog odnosa između djeteta i njegovih ili njezinih majke i oca (članak 26. stavak 1. točka (c)), ali je točno i, a to je ključno, da je u istom članku i stavku nedvojbeno utvrđeno da „[p]riznavanje posvojenja uključuje priznavanje – a pravnog odnosa roditelj‑dijete između djeteta i njegovih posvojitelja”.
25.

FedEx tvrdi da je roba nakon njezina dolaska u Atenu puštena u slobodni promet i potrošnju uz obračun grčkog PDV‑a pri uvozu. Prema njegovu mišljenju, na temelju presude Wallenborn Transports može se zaključiti da, kako bi se carinskom dugu pribrojao dug na ime PDV‑a, nije dovoljno postojanje pukog rizika da je roba, zbog nezakonitog postupanja koje je dovelo do carinskog duga, mogla ući u gospodarske tokove Unije, s obzirom na to da je na nacionalnom sudu da provjeri da do tog ulaska nije došlo.
55.

Međutim, smatram da upotrebom izraza „fiksno” u toj definiciji Sud nije namjeravao odlučiti da se pojam „referentno razdoblje” treba tumačiti na način da početak tog razdoblja nužno mora biti fiksan, to jest da mora odgovarati točno određenom datumu. Uostalom, to pitanje nije bilo predmet postupka koji se pred njim vodio. Nasuprot tomu, prema mojem mišljenju, Sud je upotrebom izraza „fiksno” želio reći da je referentno razdoblje fiksno razdoblje u smislu da mu je trajanje određeno, u predmetnom slučaju, u skladu s člankom 5. Direktive 2003/88, na razdoblje od sedam dana. Osim toga, dodajem da je Sud u točki 43. navedene presude Maio Marques da Rosa izričito ograničio doseg definicije na „taj kontekst”, to jest na kontekst odredbi u području tjednog odmora.
52.

Takvo je tumačenje ( 23 ) u skladu s ciljem koji slijedi zakonodavac Unije, koji nastoji jamčiti da žrtve nezgoda uzrokovanih tim vozilima uživaju usporedivo postupanje bez obzira na to gdje se na području Unije dogodila ta nezgoda ( 24 ), zbog čega on, osim toga, nije odredio granice pokrića opasnosti osiguranjem upotrebe motornih vozila, osobito u slučaju nedostatka usklađenosti vozila sa zakonskim tehničkim zahtjevima u pogledu stanja i sigurnosti dotičnog vozila, kao što to proizlazi iz članka 13. stavka 1. prvog podstavka točke (c) Direktive 2009/103.
33.

Napokon, slažem se s tvrdnjom Općeg suda u skladu s kojom su tužba za poništenje i tužba za naknadu štete dvije samostalne tužbe i eventualno poništenje jednog akta nije dovoljan dokaz dovoljno ozbiljne povrede prava Unije ( 42 ). U ovom slučaju koji se trenutačno nalazi pred Sudom ipak se pitam može li autonomija dovesti do toga da se a posteriori dođe do utvrđenja koje je dovelo do poništenja. Drugim riječima, dok je u okviru predmeta T‑562/10 Opći sud poništio jednu od dvije sporne mjere zbog povrede obveze obrazlaganja, čini se da je u okviru tužbe za naknadu štete Vijeću dopustio da a posteriori ispravi prvotnu nezakonitost na način koji u konačnici neutralizira učinke poništenja u svrhu naknade štete. Više nije riječ samo o tome da se provjeri da nezakonitost sankcionirana u okviru tužbe za poništenje čini dovoljno ozbiljnu povredu prava Unije, nego da se preispita sâmo utvrđenje te nezakonitosti koja bi stoga mogla „nestati” u okviru tužbe za naknadu štete. Međutim, još jednom, zbog nepostojanja ozbiljnih poteškoća na koje se poziva Vijeće i rizika da se dovede u pitanje djelotvornost ZVSP‑a ( 43 ), pitam se bi li, u području mjera ograničavanja, slanje poruke Vijeću da neovisno o razlozima svojeg nezakonitog djelovanja uvijek može ex post opravdati svoje akte prevagnulo u korist institucije na štetu prava osoba ( 44 ) i bi li ono moglo potaknuti praksu preventivnih uvrštavanja bez stvarnog ili ozbiljnog obrazloženja, s obzirom na to da samo vrlo gruba, a ne samo gruba povreda može istodobno dovesti do poništenja i uspostave odgovornosti Unije.
17.

Nakon rođenja druge kćeri 29. kolovoza 2013. gospođa Moser dogovorila je sa svojim austrijskim poslodavcem korištenje „Karenza” (austrijski roditeljski dopust) do 28. svibnja 2015. Tuženik Tiroler Gebietskrankenkasse platio je gospođi Moser, uz austrijski Kinderbetreuungsgeld, koji ovisi o dohotku, i određena dodatna plaćanja za drugu kćer. Ta dodatna plaćanja iznosila su 785,84 eura za 188 dana u razdoblju od 25. listopada 2013. do 30. travnja 2014. i 129,58 eura za 31 dan u razdoblju od 1. svibnja 2014. do 31. svibnja 2014.
74.

S obzirom na činjenicu da dodatna kazna predstavlja samo mogućnost i da možda neće dovesti do dodatne kazne oduzimanja slobode (jedini cilj europskog uhidbenog naloga u skladu s člankom 1. stavkom 1. i člankom 2. stavkom 1. Okvirne odluke), bilo bi je moguće navesti kao „ostale posljedice počinjenja kaznenog djela” na temelju članka 8. stavka 1. točke (g) i, posljedično, u polju (f) obrasca europskog uhidbenog naloga, naslovljenom „Ostale okolnosti, važne za predmet (fakultativne informacije)”. U Priručniku se objašnjava da se to polje obično ne ispunjava, ali da može poslužiti tomu da se u njemu navede, na primjer, nakon postupka, „nezakonita odsutnost iz zatvora”. Napominjem da se te informacije uključuju u europski uhidbeni nalog „ako je moguće” ( 41 ). Međutim, zbog važnosti posljedica koje ta kazna može imati za osuđenika (u ovom predmetu do deset godina oduzimanja slobode), zaključujem da bi bilo primjerenije odabrati polje (c) točku 2. obrasca. Suprotno tomu, kazne kojima se ne oduzima sloboda mogu se navesti u polju (f) obrasca.