ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Žalitelj prvenstveno ističe povredu članka 263. stavka 4. UFEU-a, s obzirom na to da Opći sud nije uzeo u obzir okolnost da Associazione GranoSalus ima aktivnu procesnu legitimaciju na temelju pojedinačnih legitimacija njezinih članova, i jer se pobijana Provedbena uredba (EU) 2017/2324 na njih „odnosi osobno i izravno” kao „regulatorn[i] akt koji se izravno odnosi na [njih], a ne podrazumijeva provedbene mjere”. U tim smislu Udruga ističe da je Opći sud počinio pogrešku u primjeni predmetne odredbe, isključivši postojanje zahtjeva osobnog utjecaja jer „pobijani akt navodno utječe na neke članove tužitelja u njihovu općem svojstvu potrošača i građana Unije” (t. 57. Rješenja). Takva kvalifikacija članova žalitelja GranoSalus je međutim pogrešna uzevši u obzir Statut udruge koji smatra svoje članove, a putem njih i Udrugu, nositeljima i promotorima interesa zaštite potrošača i proizvođača u poljoprivredi putem provođenja, između ostalog, akcija „s ciljem borbe, posebno na području Unije, protiv eventualnih podizanja pragova vezanih za mikrotoksine i druge zagađivače s ciljem zaštite zdravlja potrošača i posebno djece”. S obzirom na to da je ispunjen uvjet osobnog utjecaja zajedno s uvjetom izravnog utjecaja, Opći sud je pogriješio tako što je donio odluku a da to nije uzeo u obzir.
Zahtjev za prethodnu odluku koji je 27. svibnja 2019. uputio Supreme Court of the United Kingdom (Ujedinjeno Kraljevstvo) — The Software Incubator Ltd protiv Computer Associates (UK) Ltd

(predmet C-410/19)

(2019/C 255/36)

Jezik postupka: engleski

Sud koji je uputio zahtjev

Supreme Court of the United Kingdom

Stranke glavnog postupka

Tužitelj: The Software Incubator Ltd

Tuženik: Computer Associates (UK) Ltd

Prethodna pitanja

1. Čini li primjerak računalnog programa koji se nalogodavčevim klijentima dostavlja elektroničkim putem, a ne na materijalnom nosaču podataka, „robu” u skladu sa značenjem tog pojma iz definicije trgovačkog zastupnika sadržane u članku 1. stavku 2. Direktive Vijeća 86/653/EEZ od 18. prosinca 1986. o usklađivanju prava država članica u vezi samozaposlenih trgovačkih zastupnika (1)?

2. Kada se računalni program nalogodavčevim klijentima dostavlja tako da im se dodijeli trajna licencija za korištenje njegovih primjeraka, je li riječ o „prodaji robe” u skladu sa značenjem tog pojma iz definicije trgovačkog zastupnika sadržane u članku 1. stavku 2. Direktive 86/653?

(1) SL 1986., L 382, str. 17. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 45.)
3.

Ako odgovor na to pitanje bude negativan, treba li članak 6. stavak 1. Direktive 93/13/EEZ i načelo djelotvornosti tumačiti na način da im se protivi to da nacionalni sud, nakon što utvrdi da je nepoštena određena odredba poput one prethodno navedene, uputi stranke na pregovore kako bi odredile novu kamatnu stopu, bez utvrđivanja referentnih vrijednosti?
2.

Teret dokazivanja „prijave za let” U slučaju potvrdnog odgovora na pitanje 1. (a), odnosno, u slučaju primjene članka 3. stavka 2. točke (a) Uredbe (EZ) br. 261/2004 na odštetu koju traži putnik kojemu je let kasnio: Jesu li uvjeti koji su predviđeni člankom 3. stavkom 2. točkom (a) pretpostavke primjene Uredbe čije ispunjavanje treba dokazati potrošač ili razlog za oslobođenje zračnog prijevoznika koji mu omogućuje da dostavi evidenciju putnika kako bi dokazao da se potrošač nije prijavio za let „kako je navedeno i u vrijeme koje je navedeno unaprijed i u pisanom obliku (uključujući i elektronički način) od strane zračnog prijevoznika, tour operatora ili ovlaštenog putnog agenta, ili, ako vrijeme nije navedeno, ne kasnije od 45 minuta prije objavljenog vremena polaska”, u skladu s člankom 3. stavkom 2. točkom (a) Uredbe (EZ) br. 261/2004 od 11. veljače 2004., s obzirom na tehnološki napredak koji sada omogućuje elektroničko izdavanje digitaliziranih ukrcajnih propusnica, nepostojanje vremenske oznake papirnatih ukrcajnih propusnica, posljedično nepostojanje obveze fizičke pojave na šalteru za registraciju i činjenicu da samo zračni prijevoznici imaju sve informacije povezane s prijavom putnika do zatvaranja postupka prijave? U slučaju potvrdnog odgovora na pitanje 1. (a), odnosno, u slučaju primjene članka 3. stavka 2. točke (a) Uredbe (EZ) br. 261/2004 na odštetu koju traži putnik kojemu je let kasnio: Je li teret dokazivanja stvarne prijave putnika koji je tužitelj u postupku pred sudom „kako je navedeno i u vrijeme koje je navedeno unaprijed i u pisanom obliku (uključujući i elektronički način) od strane zračnog prijevoznika, tour operatora ili ovlaštenog putnog agenta, ili, ako vrijeme nije navedeno, ne kasnije od 45 minuta prije objavljenog vremena polaska”, u skladu s člankom 3. stavkom 2. točkom (a) Uredbe (EZ) br. 261/2004 od 11. veljače 2004., isključivo na putniku, s obzirom na tehnološki napredak koji sada omogućuje elektroničko izdavanje digitaliziranih ukrcajnih propusnica, nepostojanje vremenske oznake papirnatih ukrcajnih propusnica, posljedično nepostojanje obveze fizičke pojave na šalteru za registraciju i činjenicu da samo zračni prijevoznici imaju sve informacije povezane s prijavom putnika do zatvaranja postupka prijave?
2.

Tako se u skladu s klauzulom o ograničenju koja se primjenjuje u predmetnom pozivu na nadmetanje za autobusni prijevoz, ako predmeti ugovora koji su dodijeljeni jednom ponuditelju premaše klauzulom utvrđeni najveći broj vozila potreban za prijevoz po danu, predmet ugovora, kod kojeg je razlika u bodovima između najbolje i druge najbolje ponude pomnoženo s brojem vozila tog predmeta ugovora najmanja, dodjeljuje ponuditelju koji je dao drugu najbolju ponudu. Primjena klauzule o ograničenju može dovesti do toga da se ponuditelju koji je dao najbolju ponudu za sporni predmet ugovora, zbog poziva na nadmetanje dodijeli ukupno manji broj vozila potrebnih za prijevoz po danu od ponuditelja koji je dao drugu najbolju ponudu za predmet ugovora. a) Može li se pri ocjenjivanju dopuštenosti klauzule o ograničenju uzeti u obzir do kojeg bi konkretnog rezultata mogla dovesti primjena klauzule o ograničenju u pozivu na nadmetanje ili se to treba ocijeniti apstraktno, na način da je primjena klauzule o ograničenju, poput ove o kojoj je riječ u glavnom postupku, u skladu sa Sektorskom direktivom iz 2004. ili dopuštena ili nije? b) Jesu li za ocjenu dopuštenosti klauzule o ograničenju, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, značajne okolnosti koje su u pozivu na dostavu ponude navedene u svrhu obrazloženja, a odnose se na očuvanje tržišnog natjecanja u linijskom autobusnom prijevozu u regiji Helsinki te na smanjivanje rizika poslovanja koji sa sobom, u pogledu kvalitete obavljanja prijevoza, donosi preuzimanje velikog opsega prijevoza kao i uvođenje prijevoza na izmijenjenim linijama?
Zahtjev za prethodnu odluku koji je 3. travnja 2019. uputio Court of Appeal (Ujedinjena Kraljevina) — Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs protiv WR

(predmet C-279/19)

(2019/C 230/25)

Jezik postupka: engleski

Sud koji je uputio zahtjev

Court of Appeal (Ujedinjena Kraljevina)

Stranke glavnog postupka

Žalitelj: Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

Druga stranka u postupku: WR

Prethodna pitanja

1. Je li osoba koja ima u fizičkom posjedu trošarinsku robu u trenutku nastanka obveze obračuna trošarine na tu robu u državi članici B obveznik plaćanja te trošarine na temelju članka 33. stavka 3. Direktive 2008/118/EZ (1) u okolnostima u kojima ta osoba a) nije imala pravni ili imovinski interes na trošarinskoj robi; b) prevozila je trošarinsku robu uz naknadu te u ime drugih između države članice A i države članice B; i c) znala je da ima u posjedu trošarinsku robu, ali nije znala i nije imala razloga sumnjati da je nastala obveza obračuna trošarine na tu robu u državi članici B, u tom trenutku ili prije nastanka te obveze?

2. Razlikuje li se odgovor na prvo pitanje ako ta osoba nije znala da je roba koju ima u posjedu trošarinska roba?

(1) Direktiva Vijeća 2008/118/EZ od 16. prosinca 2008. o općim aranžmanima za trošarine i o stavljanju izvan snage Direktive 92/12/EEZ (SL 2009., L 9, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 174.)
1.

a) Obuhvaća li pojam „gospodarenje” u smislu trećeg podstavka druge alineje Priloga I. Direktivi 2004/35/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o odgovornosti za okoliš u pogledu sprečavanja i otklanjanja štete u okolišu (u daljnjem tekstu: Direktiva o odgovornosti za okoliš) (1) djelatnosti koje su neodvojivo povezane s izravnim iskorištavanjem zemljišta? Ako je odgovor potvrdan: b) Pod kojim je uvjetima način gospodarenja „uobičajen”, kako je utvrđeno u evidenciji o staništu ili dokumentima o ciljevima u smislu Direktive o odgovornosti za okoliš? c) Koji se vremenski okvir odnosi na pitanje je li gospodarenje u skladu s načinom kako su to „ranije” obavljali vlasnici ili operateri u smislu Direktive o odgovornosti za okoliš? d) Ovisi li odgovor na pitanje je li gospodarenje u skladu s načinom kako su to ranije obavljali vlasnici ili operateri u smislu Direktive o odgovornosti za okoliš, o evidenciji o staništu, odnosno o dokumentima o ciljevima očuvanja?
C 230/23

Zahtjev za prethodnu odluku koji je 3. svibnja 2019. uputio Svea Hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (Švedska) — Novartis AG protiv Patent-och registreringsverket

(predmet C-354/19)

(2019/C 230/28)

Jezik postupka: švedski

Sud koji je uputio zahtjev

Svea Hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen

Stranke glavnog postupka

Žalitelj: Novartis AG

Druga stranka u postupku: Patent-och registreringsverket

Prethodna pitanja

Uzimajući u obzir temeljnu svrhu svjedodžbe o dodatnoj zaštiti za lijekove, naime poticanje farmaceutskih istraživanja u Europskoj uniji, protivi li se članku 3. točki (c) Uredbe br. 469/2009 (1), s obzirom na članak 3. stavak 2. Uredbe br. 1610/96, to da podnositelju zahtjeva kojem je prethodno bila dodijeljena svjedodžba o dodatnoj zaštiti za proizvod koji je sâm zaštićen važećim temeljnim patentnom, bude dodijeljena svjedodžba o dodatnoj zaštiti za novu primjenu proizvoda poput one u glavnom postupku u kojem nova primjena čini novu terapijsku indikaciju posebno zaštićenu novim temeljnim patentom?

(1) Uredba (EZ) br. 469/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. svibnja 2009. o svjedodžbi o dodatnoj zaštiti za lijekove (SL 2009., L 152, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 64., str. 166.)
2.

Treba li sudsku praksu Suda Europske unije, posebno uzimajući u obzir presude donesene u predmetima Almos, [C-337/13], t. 23., Di Maura, [C-246/16], t. 20. do 29., i, po analogiji, T-2, [C-396/16], t. 31. do 45., tumačiti na način da, sa stajališta obveze države članice, utvrđene u članku 90. stavku 1. Direktive o PDV-u, radi a posteriori smanjenja oporezivog iznosa, treba razlikovati situaciju u kojoj kupac potpuno ili djelomično nije platio protučinidbu od one u kojoj je prodavateljeva tražbina postala konačno nenaplativa, tako da u prvom slučaju država članica može primijeniti odstupanje predviđeno u članku 90. stavku 2., dok je u drugom slučaju navedeno odstupanje isključeno, pri čemu država članica u takvoj situaciji u svakom slučaju mora dopustiti a posteriori smanjenje oporezivog iznosa?
C 220/18

Žalba koju je 20. veljače 2019. podnio Der Grüne Punkt — Duales System Deutschland GmbH protiv presude Općeg suda (četvrto vijeće) od 12. prosinca 2018. u predmetu T-253/17, Der Grüne Punkt — Duales System Deutschland GmbH protiv Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo

(predmet C-143/19 P)

(2019/C 220/23)

Jezik postupka: njemački

Stranke

Žalitelj: Der Grüne Punkt — Duales System Deutschland GmbH (zastupnik: P. Goldenbaum, odvjetnik)

Druga stranka u postupku: Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO)

Žalbeni zahtjev

Žalitelj od Suda zahtijeva da se:

— ukine presudu Općeg suda (četvrto vijeće) od 12. prosinca 2018. u predmetu T-253/17 koja se pobija žalbom;

— prihvati zahtjeve istaknute u prvostupanjskom postupku i konačno odluči u sporu, a podredno, vrati predmet Općem sudu Europske unije;

— naloži tuženiku snošenje troškova postupka.

Žalbeni razlozi i glavni argumenti

Žalba se temelji na povredi prava Unije — članka 15. stavka 1., članka 51. stavka 1. točke (a) i članka 66. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 (1). Opći sud je pogrešno primijenio pravo kad je utvrdio uporabu zajedničkog žiga EU-a radi zadržavanja stečenih prava samo za ambalažu, ali ne za proizvode iz razreda 1. do 34., čija je ambalaža označena žigom. Utvrđenja suda su u vezi s razumijevanjem uporabe žiga u prometu bila točna, međutim, sud je pogrešno ocijenio da se on ne koristi za same proizvode.

Žalitelj se poziva na pogrešnu pravnu ocjenu. Ta je pravna ocjena pogrešna s obzirom na to da Opći sud nije utvrdio uporabu zajedničkog žiga u pogledu proizvoda te je prihvatio uporabu žiga EU-a radi zadržavanja stečenih prava samo za ambalažu.

U pogledu proizvoda odlučujuće je da se znak odnosi na članstvo u udruženju proizvođača proizvoda a ne na članstvo u udruženju proizvođača ambalaže. Proizvod i ambalaža proizvoda stavljaju se na tržište kao prodajna jedinica.

Pokazna funkcija znaka je da se zbrinjavanje i oporaba na temelju pripadnosti proizvođača sustavu ugovora o licenciji tužitelja može provesti putem njegova dvojnog sustava.

Osobito, u odnosu na proizvod ne može se suprotstaviti to da su se na predmetnim ambalažama proizvoda istovremeno također koristili i žigovi različitih poduzeća jer je tada samo riječ o tipičnom supostojanju zajedničkih žigova.

Za funkciju zajedničkog žiga nije nužno da se njime uvijek identificiraju određene kvalitete robe. Naprotiv, dovoljno je da se zajedničkim žigom upućuje na pripadnost nekom udruženju.

Odlukom Općeg suda nije se u dovoljnoj mjeri uzelo u obzir razlikovanje između različitih nositelja u tužiteljevu statutu.

Uporaba se također odvija u svrhu razvoja tržišta, odnosno — u skladu s prirodom zajedničkog žiga — s ciljem da se održi i/ili poboljša tržišni položaj kolektiva i/ili segment nepovezanih poduzeća u odnosu na konkurentne kolektive, posebno konkurentne dvojne sustave.

(1) Uredba Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009 o žigu Zajednice (kodificirana verzija), (SL 2009, L 78, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.)
2.

U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje: (a) Mogu li se u troškove rada infrastrukturne mreže u smislu članka 7. stavka 9. druge rečenice Direktive 1999/62/EZ u verziji Direktive 2006/38/EZ uračunati i troškovi prometne policije? (b) Dovodi li prekoračenje infrastrukturnih troškova uračunanih s izmjerljivom prosječnom cestarinom u rasponu aa) do 3,8 %, osobito ako se uračunavaju troškovi koji se već po svojoj prirodi ne mogu uračunati, bb) do 6 % do povrede zabrane prekoračenja troškova u skladu s člankom 7. stavkom 9. Direktive 1999/62/EZ u verziji Direktive 2006/38/EZ s posljedicom da nacionalno pravo u tom pogledu nije primjenjivo?
Zahtjev za prethodnu odluku koji je 29. ožujka 2019. uputio High Court (Irska) — Recorded Artists Actors Performers Ltd protiv Phonographic Performance (Ireland) Ltd, Minister for Jobs Enterprise and Innovation, Irska, Attorney General

(predmet C-265/19)

(2019/C 206/38)

Jezik postupka: engleski

Sud koji je uputio zahtjev

High Court (Irska)

Stranke glavnog postupka

Tužitelj: Recorded Artists Actors Performers Ltd

Tuženici: Phonographic Performance (Ireland) Ltd, Minister for Jobs Enterprise and Innovation, Irska, Attorney General

Prethodna pitanja

1. Je li obveza nacionalnog suda da Direktivu 2006/115 (1) o pravu iznajmljivanja i pravu posudbe te o određenim autorskom pravu srodnim pravima u području intelektualnog vlasništva („Direktiva”) tumači s obzirom na svrhu i cilj Rimske konvencije (2) i/ili WPPT-a (3) ograničena na pojmove na koje se izričito upućuje u toj direktivi ili, alternativno, obuhvaća pojmove koji se nalaze samo u ta dva međunarodna sporazuma? Konkretno, u kojoj se mjeri članak 8. Direktive mora tumačiti s obzirom na zahtjev „nacionalnog tretmana” iz članka 4. WPPT-a?

2. Ima li država članica diskrecijsku ovlast za propisivanje kriterija prema kojima se utvrđuje koje se umjetnike izvođače kvalificira kao „odnosne umjetnike izvođače” prema članku 8. Direktive? Konkretno, može li država članica ograničiti pravo na dio pravične naknade u okolnostima (i) kada je izvedba nastala u zemlji Europskog gospodarskog područja (EGP) odnosno (ii) kada umjetnici izvođači imaju prebivalište ili boravište u zemlji EGP-a?

3. Koju diskrecijsku ovlast ima država članica kada odgovara na rezervaciju koju je izjavila druga ugovorna stranka prema članku 15. stavku 3. WPPT-a? Konkretno, je li država članica obvezna preuzeti istovjetne uvjete rezervacije koju je izjavila druga ugovorna stranka? Zahtijeva li se od ugovorne stranke neprimjena 30-dnevnog pravila iz članka 5. Rimske konvencije ako to može dovesti do toga da proizvođač iz stranke koja je izjavila rezervaciju prima naknadu prema članku 15. stavku 1., ali ne i umjetnici izvođači istog zapisa? Alternativno, je li stranka koja odgovara na rezervaciju ovlaštena državljanima stranke koja izjavljuje rezervaciju pružiti opsežnija prava nego što je to učinila ta potonja stranka, odnosno može li stranka koja odgovara na rezervaciju pružiti prava koja nisu recipročno uzvraćena u stranci koja izjavljuje rezervaciju?

4. Je li u svim okolnostima dopušteno ograničiti pravo na pravičnu naknadu na proizvođače zvučnog zapisa, odnosno odbiti pravo umjetnicima izvođačima čije su izvedbe fiksirane u tom zvučnom zapisu?

(1) SL 2006., L 376, str. 28. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 218.)

(2) Međunarodna konvencija za zaštitu umjetnika izvođača, proizvođača fonograma i organizacija za radiodifuziju (1961.).

(3) WIPO Ugovor o izvedbama i fonogramima iz 1996.
3.

Ako je odgovor na pitanje iz točke (b) niječan (to jest ako se načelno ništa ne protivi upućivanju na nacionalna zakonska pravila): Protivi li se članku 10. stavku 2. točki (p) Direktive 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ tumačenje prema kojem je obavijest o pravu na povlačenje iz ugovora o kreditu „jasna” i „sažeta” ako upućivanje na nacionalnu zakonsku odredbu –u ovom slučaju članak 492. stavak 2. BGB-a u verziji koja je bila na snazi od 30. srpnja 2010. do 12. lipnja 2014. — i njezino daljnje upućivanje — u ovom slučaju na članak 247. stavke 3. do 13. EGBGB-a u verziji koja je bila na snazi od 4. kolovoza 2011. do 12. lipnja 2014. — nužno dovodi do toga da potrošač uz sâmo čitanje odredaba mora provesti i pravnu kvalifikaciju — primjerice toga je li mu kredit odobren po uobičajenim uvjetima za ugovore osigurane hipotekom na nekretnini i njihovo prijelazno financiranje ili pak toga je li riječ o povezanim ugovorima na temelju čega bi mogao jasno shvatiti koje mu se obvezne informacije moraju pružiti kako bi rok za povlačenje iz njegova ugovora o kreditu počeo teći?
Zahtjev za prethodnu odluku koji je 26. ožujka 2019. uputio Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) London (Ujedinjena Kraljevina) — Secretary of State for the Home Department protiv O A

(predmet C-255/19)

(2019/C 206/35)

Jezik postupka: engleski

Sud koji je uputio zahtjev

Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) London

Stranke glavnog postupka

Tužitelj: Secretary of State for the Home Department

Tuženik: O A

Prethodna pitanja

1. Treba li „zaštitu zemlje državljanstva” u smislu članka 11. stavka 1. točke (e) i članka 2(e) Direktive o kvalifikaciji (1) razumjeti kao državnu zaštitu?

2. Prilikom odlučivanja o tome postoji li osnovan strah od proganjanja u smislu članka 2. stavka (e) Direktive o kvalifikaciji i o tome je li dostupna zaštita protiv takvih progona u skladu s člankom 7. Direktive o kvalifikaciji, treba li „kriterij zaštite” ili„istragu o zaštiti” primijeniti na oba pitanja i, ako da, primjenjuju li se u svakom od tih slučajeva isti kriteriji?

3. Neovisno o primjenjivosti zaštite nedržavnih tijela iz članka 7. stavka 1. točke (b) i ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, treba li djelotvornost ili dostupnost zaštite procijeniti samo u odnosu na zaštitne radnje/funkcije državnih tijela ili se mogu uzeti u obzir i zaštitne radnje/funkcije privatnih subjekata (civilno društvo) poput obitelji i/ili klanova?

4. Jesu li (kao što se predmnijeva u drugom i trećem pitanju) kriteriji koji uređuju„istragu o zaštiti” koju valja provesti pri razmatranju prestanka statusa u okviru članka 11. stavka 1. točke (e) isti kao i oni koji se trebaju primijeniti u okviru članka 7.?

(1) Direktiva Vijeća 2004/83/EZ od 29. travnja 2004. o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita te o sadržaju odobrene zaštite (SL 2004., L 304, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 64.).
—

naloži da najkasnije do 12. travnja 2019. (ili do drugog datuma do kojeg se može produžiti razdoblje iz članka 50. UFEU-a) a) Opći sud uzme u razmatranje taj zahtjev prema rasporedu i na takav način da o njemu može donijeti svoju konačnu odluku; b) kao privremenu mjeru, Komisija dostavi Ujedinjenoj Kraljevini obrazloženo mišljenje u kojem će navesti svoje stajalište o povredama prava Unije koje proizlaze iz dopisa koji je uputila žalitelju 25. listopada 2018.;
2.

U pogledu tereta dokazivanja „prijave za let” U slučaju potvrdnog odgovora na točku (a) prvog pitanja, odnosno, u slučaju primjene članka 3. stavka 2. točke (a) Uredbe (EZ) br. 261/2004 od 11. veljače 2004. na odštetu koju traži putnik koji je žrtva kašnjenja leta: a) Jesu li uvjeti predviđeni člankom 3. stavkom 2. točkom (a) pretpostavke primjene Uredbe čije ispunjavanje treba dokazati potrošač ili razlog za oslobođenje zračnog prijevoznika koji mu omogućuje da dostavi evidenciju putnika kako bi dokazao da se potrošač nije prijavio za let „kako je navedeno u putnoj karti (uključujući i elektronički način) od strane zračnog prijevoznika, tour operatora ili ovlaštenog putnog agenta, ili, ako vrijeme nije navedeno, ne kasnije od 45 minuta prije objavljenog vremena polaska”, u skladu s člankom 3. stavkom 2. točkom (a) Uredbe (EZ) br. 261/2004 od 11. veljače 2004., s obzirom na tehnološki napredak koji sada omogućuje elektroničko izdavanje digitaliziranih ukrcajnih propusnica, nepostojanje vremenske oznake papirnatih ukrcajnih propusnica, posljedično nepostojanje obveze fizičke pojave na šalteru za registraciju i činjenicu da samo zračni prijevoznici imaju sve informacije povezane s prijavom putnika do zatvaranja postupka prijave? b) Je li načelu korisnog učinka, ciljevima Uredbe (EZ) br. 261/2004 od 11. veljače 2004. i visokoj razini zaštite putnika i potrošača koja se općenito jamči Uredbom (EZ) br. 261/2004 od 11. veljače 2004. ili drugim odredbama ili pravnim pravilima prava Zajednice, protivno to da se isključivo samom putniku naloži teret dokazivanja prijave za let „kako je navedeno u putnoj karti (uključujući i elektronički način) od strane zračnog prijevoznika, tour operatora ili ovlaštenog putnog agenta, ili, ako vrijeme nije navedeno, ne kasnije od 45 minuta prije objavljenog vremena polaska”, u skladu s člankom 3. stavkom 2. točkom (a) Uredbe (EZ) br. 261/2004 od 11. veljače 2004., s obzirom na tehnološki napredak koji sada omogućuje elektroničko izdavanje digitaliziranih ukrcajnih propusnica, nepostojanje vremenske oznake papirnatih ukrcajnih propusnica, posljedično nepostojanje obveze fizičke pojave na šalteru za registraciju i činjenicu da samo zračni prijevoznici imaju sve informacije povezane s prijavom putnika do zatvaranja postupka prijave?