ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
22

U tim je okolnostima Tribunale amministrativo regionale per il Lazio odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje, koje je na isti način formulirano u predmetima C‑228/12 do C‑232/12 i C‑254/12 do C‑258/12: „Treba li sektorske odredbe Zajednice, a osobito odredbe Direktive [o ovlaštenju], tumačiti na način da se protive nacionalnim propisima navedenima u ovom rješenju, odnosno određenije Zakonu [br. 266/2005], posebice zbog načina na koji se on konkretno primjenjuje na regulatornoj razini?”
2

Zahtjev je upućen u okviru spora između Specsaversa International Healthcare Ltd, Specsaversa BV, Specsaversa Optical Group Ltd i Specsaversa Optical Superstores Ltd (u daljnjem tekstu zajedno: grupa Specsavers) protiv Asde Stores Ltd (u daljnjem tekstu: Asda) povodom navodne povrede žigova Zajednice koje je registrirala grupa Specsavers.
22

U tim je okolnostima Administritiven sad Plovdiv odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li smatrati usklađenim s člankom 168. točkom (a) i člankom 176. Direktive 2006/112 pravilo poput onoga iz članka 70. stavka 1. točke 2. [ZDDS-a], na temelju kojega poreznom obvezniku ne treba priznati pravo na odbitak PDV-a za usluge prijevoza, radnu odjeću, zaštitnu opremu i troškove službenih putovanja jer su one besplatno isporučene fizičkim osobama koje rade za poreznog obveznika, uzevši u obzir sljedeće okolnosti: (a) porezni obveznik s radnicima nije sklopio ugovor o radu, iako oni rade za njega na temelju ugovora o ‚ustupanju radnika’ koji je taj porezni obveznik sklopio s drugim poreznim obveznikom, koji je pak njihov poslodavac; (b) na temelju isporučenih usluga prijevoza radnici su prevezeni od pojedinih zbornih mjesta u različitim naseljenim mjestima do njihova mjesta rada i obratno te ne postoji javni prijevoz do mjesta rada; (c) prema [Zakonu o radu] i [Zakonu o zdravlju i zaštiti na radu] obvezna je nabava radne odjeće i zaštitne opreme; (d) u pogledu usluga prijevoza, radne odjeće, zaštitne opreme i troškova službenih putovanja ne bi bio osporavan odbitak PDV-a da je tu robu i usluge isporučio poslodavac radnika. Međutim, u ovom je slučaju nabavu obavio porezni obveznik koji nije poslodavac iako ostvaruje dobit od rada radnika i snosi pripadajući trošak [na temelju] ugovora o ustupanju radnika? 2. Dopušta li članak 176. Direktive 2006/112 da države članice nakon pristupanja Uniji uvedu uvjet kojim se ograničava ostvarivanje prava na pretporez, poput onoga iz članka 70. stavka 1. točke 2. [Zakona o zdravlju i zaštiti na radu], koji se odnosi na ‚robu ili usluge [...] namijenjene besplatnim isporukama’ iako navedeno ograničenje nije predviđeno u verziji Zakona koja je bila na snazi na dan pristupanja? 3. U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje, valja li zaključiti da su isporučena roba ili usluge namijenjene besplatnim ‚isporukama’ ako su nabavljene u svrhu obavljanja gospodarske djelatnosti, ali ih je zbog njihove prirode, da bi ih se upotrebljavalo, nužno staviti na raspolaganje radnicima koji su zaposlenici poreznog obveznika?”
2.

Društvima Gem‑Year Industrial Co. Ltd i Jinn‑Well Auto‑Parts (Zhejiang) Co. Ltd nalaže se snošenje troškova koje su Vijeće Europske unije i European Industrial Fasteners Institute AISLB (EIFI) imali u ovom postupku.
Ni Direktivi 2004/83 o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita te o sadržaju odobrene zaštite kao ni načelu djelotvornosti i pravu na dobru upravu nije protivno nacionalno postupovno pravilo koje ispitivanje zahtjeva za supsidijarnu zaštitu čini zavisnim od prethodnog odbijanja zahtjeva za priznavanje statusa izbjeglice, s obzirom na to da je, s jedne strane, zahtjev za priznavanje statusa izbjeglice i zahtjev za supsidijarnu zaštitu moguće podnijeti istodobno i da, s druge strane, to nacionalno postupovno pravilo ne dovodi do ispitivanja zahtjeva za supsidijarnu zaštitu nakon proteka razumnog roka, a što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

Naime, s jedne strane, supsidijarna zaštita predstavlja nadopunu zaštite izbjeglica sadržane u Ženevskoj konvenciji.

S druge strane, uzimajući u obzir da tražitelj međunarodne zaštite nije nužno u mogućnosti procijeniti na koju vrstu zaštite se odnosi njegov zahtjev i da k tomu status izbjeglice nudi zaštitu čiji je opseg širi od onoga koji se stječe supsidijarnom zaštitom, zahtjev za supsidijarnu zaštitu ne može načelno biti ispitan prije nego što nadležno tijelo donese odluku o tome da tražitelj međunarodne zaštite ne ispunjava uvjete koji opravdavaju odobravanje statusa izbjeglice.

Konačno, takvo pravilo mora osobama koje traže supsidijarnu zaštitu osigurati djelotvoran pristup pravima koja im dodjeljuje direktiva.

(t. 32., 34.‑36., 42., 57. i izreka)
Članak 28. stavak 3. Šeste direktive Vijeća 77/388 o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet i članak 370. Direktive Vijeća 2006/112 o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost ne protive se tomu da je država članica prije 1. siječnja 1978., tijekom razdoblja prijenosa Šeste direktive 77/388, uvela odredbu kojom se mijenjaju postojeći propisi tako da se propisuje porez na dodanu vrijednost na transakcije putničkih agenata vezane za putovanja izvan Europske unije.

Zaista, unutar roka za prijenos Direktive, države članice kojima je ona upućena trebaju se suzdržati od poduzimanja mjera koje bi mogle ozbiljno dovesti u pitanje ostvarivanje rezultata predviđenog tom direktivom.

Međutim, iz teksta članka 28. stavaka 3. i 4. u vezi s člankom 15. i Prilogom E Šestoj direktivi proizlazi da je zakonodavac Unije predvidio mogućnost da države članice čiji su propisi predviđali oporezivanje tih usluga prije 1. siječnja 1978. derogiraju obvezu izuzeća za usluge iz članka 26. stavka 3. te direktive.

Stoga, ako su države članice oporezivale predmetne transakcije na dan 1. siječnja 1978., one su mogle to nastaviti činiti nakon navedenog datuma. S obzirom na to da je Šesta direktiva izričito odredila dan 1. siječnja 1978. kao trenutak od kojeg se eventualno može zadržati mjera oporezivanja, ne može se zaključiti da je zakon koji predviđa oporezivanje predmetnih transakcija koji je usvojen prije navedenog datuma, a tijekom razdoblja prijenosa te direktive, takve naravi da bi mogao ozbiljno dovesti u pitanje ostvarivanje rezultata predviđenog spomenutom direktivom.

(t. 31., 35., 37., 38. i t. 1.izreke)
Tužba zbog povrede obveze nedopuštena je ako nakon isteka roka iz obrazloženog mišljenja navodna povreda više ne proizvodi učinke. O tome nije riječ i tužba je stoga dopuštena kada se povreda koju navodi Komisija temelji na činjenici da povjerenik za zaštitu osobnih podataka nije mogao nastaviti obnašati svoj mandat do isteka roka te je nesporno da taj rok na dan naznačen u obrazloženom mišljenju još nije istekao.

Država članica koja prijevremeno okončava mandat nadzornog tijela za zaštitu osobnih podataka povređuje obveze koje ima na temelju Direktive 95/46 o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom protoku takvih podataka.

Neovisnost koju moraju uživati nadzora tijela nadležna za nadzor nad obradom osobnih podataka isključuje svaki nalog te bilo kakav drugi izvanjski utjecaj u bilo kojem obliku, bilo izravan ili neizravan, koji bi mogao utjecati na njihove odluke i koji bi također mogao dovesti u pitanje izvršavanje zadatka nacionalnih tijela koji se sastoji u uspostavi pravilne ravnoteže između prava na privatni život i slobodnog kretanja osobnih podataka.

Međutim, funkcionalna neovisnost nije sama po sebi dovoljna da bi sačuvala nacionalna nadzorna tijela od svakog izvanjskog utjecaja. U tom pogledu, sam rizik da nacionalna tijela za javnu kontrolu mogu izvršiti politički utjecaj na odluke nacionalnih nadzornih tijela dovoljan je da spriječi navedena tijela u neovisnom izvršavanju zadataka. Međutim, kad bi svaka država članica mogla okončati mandat nadzornog tijela prije isteka roka koji je za to prvotno predviđen, bez poštovanja pravila i jamstava koja su unaprijed utvrđena u tu svrhu primjenjivim propisom, prijetnja takvog prijevremenog prestanka koja bi postojala za to nacionalno tijelo tijekom izvršavanja njegovog mandata mogla bi dovesti do određenog oblika poslušnosti tog tijela političkoj vlasti koja bi bila nespojiva s navedenim zahtjevom neovisnosti. Štoviše, u takvim se okolnostima ne može smatrati da nadzorno tijelo funkcionira na način koji stavlja izvan svake sumnje njegovu nepristranost.

(t. 51.‑55., 62. i t. 1. izreke)
Članak 4. stavak 1., članak 9. i članak 11. Direktive 92/43/EEZ o očuvanju prirodnih staništa i divlje faune i flore treba tumačiti na način da nadležna tijela država članica moraju predložiti Europskoj komisiji deklasifikaciju područja uvrštenog na popis područja od značaja za Zajednicu, kada ta tijela odlučuju u postupku povodom zahtjeva vlasnika zemljišta uključenog u to područje koji tvrdi da je došlo do pogoršanja stanja okoliša tog područja, kada se takav zahtjev temelji na okolnosti da, unatoč poštovanju odredbi članka 6. stavaka 2. do 4. te direktive, navedeno područje više definitivno ne može pridonijeti očuvanju prirodnih staništa i divlje flore i faune ili stvaranju mreže Natura 2000.

Naime, kada područje uvršteno na popis područja od značaja za Zajednicu sa sigurnošću više ne može doprinositi ostvarivanju ciljeva Direktive 92/43 i kada prema tome više nije opravdano da se na to područje primjenjuju odredbe te direktive, država članica o kojoj se radi treba predložiti Komisiji deklasifikaciju navedenog područja. Takva obveza osobito postoji kada to područje uključuje zemljište koje pripada vlasniku kojem je izvršavanje prava vlasništva ograničeno zbog tog uvrštavanja, u mjeri u kojoj bi održavanje ograničenja na snazi moglo – u tim okolnostima – predstavljati povredu prava vlasništva.

Međutim, ne opravdava svako pogoršanje stanja područja uvrštenog na popis područja od značaja za Zajednicu njegovu deklasifikaciju. Naime, nadležna nacionalna tijela moraju predložiti deklasifikaciju područja samo ako je, unatoč poštovanju odredbi Direktive 92/43, to područje postalo nepovratno neprikladno za ispunjavanje njezinih ciljeva.

(t. 28., 29., 31., 35., 36. i t. 1. izreke)
U okviru postupka primjene članka 81. UEZ‑a, s obzirom na potrebu preciznosti obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama, ta obavijest mora osobito navoditi u kojem se svojstvu poduzetniku stavljaju na teret navedene činjenice. Taj uvjet ne ispunjava obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u kojoj Komisija nije navela da je ta obavijest upućena društvu majci zbog izvršavanja odlučujućeg utjecaja na trgovačko djelovanje jedne od njezinih podružnica. Ne može se zaključiti da je Komisija jasno naznačila tom društvu da se namjerava pozvati na njegovu posrednu odgovornost kao društva majke s obzirom na to da se u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama samo navodi da je to društvo majka sudjelovalo u zabranjenom sporazumu posredstvom direktora njegove podružnice, s obzirom na to da ona spominje potonje društvo samo u njegovom svojstvu prethodnika druge podružnice, a to tim više što prvoj podružnici nije upućena nikakva obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama. U tim su uvjetima povrijeđena prava društva majke na obranu.

(t. 24.‑30.)
Direktivu 2006/54 o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada, osobito njezine članke 4. i 14., treba tumačiti na način da neodobravanje plaćenog dopusta koji je istovjetan rodiljnom dopustu radnici, u njezinom svojstvu majke naručiteljice, koja je dobila dijete na temelju dogovora o zamjenskom majčinstvu, ne predstavlja diskriminaciju na temelju spola.

Kao prvo, kada se radi o izravnim diskriminacijama iz članka 2., stavka 1., točke (a) i (b) te direktive, to se odbijanje ne temelji na razlogu koji se primjenjuje isključivo na radnike jednog od dvaju spolova. Kao drugo, s obzirom na članak 2. stavak 2. točku (c) te direktive, majka naručiteljica koja je dobila dijete na temelju dogovora o zamjenskom majčinstvu ne može, po definiciji, biti predmet nepovoljnijeg postupanja zbog trudnoće s obzirom na to da nije bila trudna s tim djetetom. Kao treće, budući da Direktivu 92/85, o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja na radu trudnih radnica te radnica koje su nedavno rodile ili doje, treba tumačiti na način da se njezinim člankom 8. državama članicama ne nameće obveza odobravanja rodiljnog dopusta zaposlenoj majci naručiteljici koja je dobila dijete na temelju dogovora o zamjenskom majčinstvu, čak i ako može dojiti dijete nakon poroda ili ga stvarno i doji, takva majka naručiteljica nije predmet nepovoljnijeg postupanja vezanoga za uzimanje rodiljnog dopusta u smislu Direktive 92/85 i stoga ne može smatrati da je bila predmet diskriminacije na temelju spola u smislu članka 2. stavka 2. točke (c) Direktive 2006/54.

(t. 51., 52., 57.‑60., 67. i t. 1. izreke)
Presuda Suda (osmo vijeće) od 17. listopada 2013. – Komisija protiv Italije

(predmet C‑344/12)

„Povreda obveze države članice — Državne potpore — Potpora koju je Talijanska Republika dodijelila u korist Alcoa Trasformazioni — Odluka Komisije 2010/460/EZ kojom se utvrđuje nespojivost te potpore [s unutarnjim tržištem] i nalaže njezin povrat — Neizvršenje u određenom roku“

1. Potpore koje dodjeljuju države — Povrat nezakonite potpore — Obveza — Dužnost trenutačnog i djelotvornog izvršenja Komisijine odluke (čl. 108. st. 2. UFEU‑a i čl. 288. UFEU‑a; Uredba Vijeća br. 659/1999, čl. 14. st. 3.) (t. 37.‑40., 47.)

2. Tužba zbog povrede obveze — Nepoštovanje Komisijine odluke o državnoj potpori — Obveza povrata dodijeljenih potpora — Referentni rok — Rok koji je određen u neprovedenoj odluci ili koji je Komisija naknadno odredila (čl. 108. st. 2. podst. 2. i čl. 288. UFEU‑a) (t. 41., 42.)

3. Tužba zbog povrede obveze — Nepoštovanje Komisijine odluke o državnoj potpori — Sredstva obrane — Apsolutna nemogućnost izvršenja — Kriteriji za ocjenu — Poteškoće u izvršenju — Obveza države članice da poduzme stvarne korake pri predmetnim poduzetnicima i da Komisiji predloži alternativna rješenja koja omogućuju svladavanje takvih poteškoća — Obveza Komisije i države članice da surađuju u pronalaženju rješenja kojim se poštuje Ugovor — Nepoduzimanje potrebnih mjera za povrat potpore proglašene nezakonitom od korisnika u propisanim rokovima — Povreda obveze (čl. 4. st. 3. UEU‑a; čl. 108. st. 2. UFEU‑a i čl. 288. st. 4. UFEU‑a; Uredba Vijeća br. 659/1999, čl. 14. st. 3.) (t. 48.‑51., 55. i izreka)

Predmet

Povreda obveze države članice – Neispunjavanje obveze donošenja mjera nužnih za usklađivanje s člancima 2. do 4. Odluke Komisije C (2009) 8112 final od 19. studenoga 2009. o državnim potporama C 38/A/2004 (prije NN 58/2004) i C 36/B/2006 (prije NN 38/2006) Talijanske Republike u korist Alcoa Trasformazioni srl kao i povreda članka 288. UFEU‑a.

Izreka

1. Talijanska Republika je, time što u propisanom roku nije usvojila sve mjere nužne kako bi se od korisnika vratila državna potpora koja je proglašena nezakonitom i nespojivom sa zajedničkim tržištem člankom 1. Odluke Komisije 2010/460/EZ od 19. studenoga 2009. o državnim potporama C 38/A/04 (prije NN 58/04) i C 36/B/06 (prije NN 38/06) Italije u korist Alcoa Trasformazioni, povrijedila obveze koje je imala na temelju članaka 2. i 3. te odluke.
U području tržišnog natjecanja, samo onaj poduzetnik koji je surađivao s Komisijom na temelju Obavijesti o oslobođenju od kazne može na temelju te obavijesti dobiti smanjene novčane kazne koja bi mu bez te suradnje bila izrečena. Takvo smanjenje ne može se proširiti na drugo društvo koje je tijekom jednog dijela razdoblja protupravnosti bilo dijelom gospodarskog subjekta koje je tvorilo prvo društvo, ali koje u trenutku u kojem je prvo društvo surađivalo s Komisijom više nije njegovim dijelom.

Naime, suprotno tumačenje općenito bi podrazumijevalo da bi u slučaju sukcesije poduzetnika društvo koje je prvotno sudjelovalo u protupravnom ponašanju, u svojstvu društva majke društvu kćeri koje je izravno u to uključeno, te koje je potom prenijelo to društvo kćer na drugog poduzetnika, ako je primjenjivo, dobilo smanjenje novčane kazne dodijeljeno potonjem poduzetniku na temelju njegove suradnje s Komisijom, iako to društvo nije sâmo doprinijelo otkrivanju protupravnog ponašanja u pitanju niti je u trenutku suradnje izvršavalo odlučujući utjecaj na svoje nekadašnje društvo kćer.

Stoga, s obzirom na cilj Obavijesti o oslobođenju od kazne koji se sastoji u poticanju otkrivanja ponašanja protivnih članku 101. UFEU‑a i s ciljem osiguranja djelotvorne primjene te odredbe, ništa ne opravdava proširenje smanjenja novčane kazne dodijeljenog jednom poduzetniku na temelju njegove suradnje s Komisijom na drugog poduzetnika koji, iako je u prošlosti kontrolirao društvo kćer uključeno u protupravno ponašanje u pitanju, nije sam pridonio njegovom otkrivanju.

(t. 85.‑87.)
Propis države članice koji ograničava kolektivno ostvarivanje autorskih prava u vezi s određenim zaštićenim djelima na njezinom području na samo jedno društvo za kolektivno ostvarivanje autorskih prava, onemogućavajući tako korisnika tih djela da se koristi uslugama koje isporučuje društvo za kolektivno ostvarivanje sa sjedištem u drugoj državi članici i zabranjujući u praksi isporuku takve usluge, predstavlja ograničenje slobode pružanja usluga. To ograničenje može se opravdati samo važnim razlozima u općem interesu, ako je prikladno za osiguranje ostvarenja tog cilja u općem interesu i ako ne ide dalje od onoga što je nužno za njegovo postizanje.

Obična činjenica stvaranja vladajućeg položaja dodjeljivanjem isključivih prava u smislu članka 106. stavka 1. UFEU‑a nije sama po sebi nespojiva s člankom 102. UFEU‑a. Država članica povređuje zabrane propisane tim dvjema odredbama samo kada poduzetnik o kojem je riječ, samim izvršavanjem isključivih prava koja su mu dodijeljena, zlouporabljuje svoj vladajući položaj ili kada ta prava mogu stvoriti situaciju u kojoj je on doveden do počinjenja takvih zlouporaba.

Članak 102. UFEU‑a treba tumačiti na način da se ne protivi propisu države članice koji ograničava kolektivno ostvarivanje autorskih prava u vezi s određenim zaštićenim djelima na njezinom području na samo jedno društvo za ostvarivanje, onemogućavajući tako korisnika tih djela da se koristi uslugama koje isporučuje društvo za kolektivno ostvarivanje sa sjedištem u drugoj državi članici.

Naime, obična činjenica da je država članica društvu za kolektivno ostvarivanje dodijelila monopol na području te države članice radi ostvarivanja autorskih prava u vezi s jednom kategorijom zaštićenih djela nije sama po sebi protivna članku 102. UFEU‑a.

Međutim, taj članak treba tumačiti na način da na zlouporabu vladajućeg položaja upućuju činjenice da je to društvo za kolektivno ostvarivanje nametnulo raspone naknada za svoje usluge koje su znatno više od onih koje se zaračunavaju u drugim državama članicama, pod uvjetom da je provedena dosljedna usporedba razina naknada, ili da su korištene previsoke cijene koje nisu u opravdanom odnosu s gospodarskom vrijednošću isporučene usluge. Osim toga, ako postoji takva zlouporaba i to zbog propisa koji se primjenjuje na to društvo za ostvarivanje, navedeni propis bio bi protivan članku 102. i članku 106. stavku 1. UFEU‑a.

Na sudu je koji je uputio zahtjev da provjeri postoji li takva situacija, ako je primjenjivo, u predmetu u glavnom postupku.

( t. 84., 89.‑92., t. 3. izreke)
S obzirom na to da kriterij, koji za dopuštenost pokretanja postupka od strane fizičke ili pravne osobe protiv odluke koja joj nije upućena postavlja pretpostavke za dopuštenost određene u članku 263. stavku 4. UFEU‑a, predstavlja apsolutnu zapreku za vođenje postupka koju su sudovi Unije dužni ispitati u svakom trenutku, čak i po službenoj dužnosti, Opći sud ne smije se ograničiti na razmatranje odnosi li se odluka osobno na tužitelje kako bi utvrdio nedopuštenost tužbe u smislu drugog dijela rečenice članka 263. stavka 4. UFEU‑a. On također treba analizirati dopuštenost predmetne tužbe u odnosu na druge, manje stroge, uvjete predviđene u trećem dijelu rečenice članka 263. stavka 4. UFEU‑a, a čije razmatranje nije bilo prejudicirano tvrdnjom da se odluka ne odnosi osobno na tužitelje.

U tom pogledu, mogućnost da se s više ili manje točnosti odredi broj ili čak identitet pravnih subjekata na koje se primjenjuje neka mjera ni u kojem slučaju ne znači da treba smatrati da se ta mjera osobno odnosi na te subjekte sve dok se njezina primjena ostvaruje na temelju objektivnih pravnih ili činjeničnih okolnosti određenih u predmetnom aktu. Međutim, u slučaju kad odluka dotiče skupinu osoba koje su bile određene ili odredive u trenutku donošenja tog akta i prema kriterijima koji su svojstveni članovima skupine, ta se odluka može osobno odnositi na te osobe kao na dio uskoga kruga ekonomskih operatora, a to može posebno biti slučaj kad odluka mijenja prava koja je pojedinac stekao njezinim donošenjem.

U skladu s člankom 61. stavkom 1. drugom rečenicom Statuta Suda, u slučaju ukidanja odluke Općeg suda, Sud može konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta. Iako Sud nije u stanju odlučiti o pravnoj osnovanosti tužbe koja je podnesena Općem sudu, on može donijeti konačnu odluku o dopuštenosti te tužbe ako raspolaže dokazima koji su za to potrebni.

(t. 52., 53.)
Članak 15. Direktive 2006/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada mora se tumačiti u smislu da mu je protivno nacionalno zakonodavstvo koje iz razloga u javnom interesu ženu koja koristi rodiljni dopust isključuje iz stručnog osposobljavanja koje je sastavni dio njezinog posla i koje je obvezno za dobivanje trajnog imenovanja na mjesto službenika kao i za poboljšanje njezinih radnih uvjeta, jamčeći joj pravo sudjelovanja u idućem osposobljavanju koje bude organizirano, ali čiji je datum neizvjestan.

Naime, isključivanje iz prvog osposobljavanja i naknadna zabrana sudjelovanja na ispitu kojim se završava to osposobljavanje imaju za posljedicu gubitak mogućnosti zainteresirane da uživa u poboljšanju radnih uvjeta na isti način kao njezini kolege te se stoga mora smatrati da predstavljaju nepovoljnije postupanje u smislu članka 15. Direktive 2006/54.

Čak i ako nacionalne vlasti, ovisno o okolnostima, raspolažu određenom marginom prosudbe pri usvajanju mjera koje smatraju nužnima za jamčenje javne sigurnosti države, one su ipak dužne prilikom uvođenja mjera kojima se derogira neko temeljno pravo, poput jednakog postupanja prema muškarcima i ženama, čija je provedba cilj Direktive 2006/54, poštovati načelo proporcionalnosti, koje je jedno od općih načela prava Unije.

Potrebno je utvrditi da mjera poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja predviđa automatsko isključivanje iz osposobljavanja i ima za posljedicu nemogućnost pristupanja ispitu koji se organizira na kraju osposobljavanja, bez uzimanja u obzir bilo stadija navedenog osposobljavanja u kojem je došlo do odsutnosti zbog rodiljnog dopusta, bilo već stečenog osposobljavanja, i koja se ograničava na to da ženi koja je uzela takav dopust priznaje pravo sudjelovanja u osposobljavanju koje će biti naknadno organizirano, ali je neizvjesno kada, nije u skladu s navedenim načelom proporcionalnosti.

(t. 33., 35., 36., 39. i t. 1. izreke)