ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3.

U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje: ima li utjecaja to što je u slučaju ponovnog označivanja za navedeni promet vidljivo da je sigurnosna oznaka izvornog isporučitelja oštećena sve dok je osigurano da je za to odgovoran paralelni uvoznik i da je on na originalno sekundarno pakiranje stavio novu sigurnosnu oznaku? Predstavlja li ikakvu razliku u tom pogledu odgovor na pitanje jesu li tragovi otvaranja vidljivi tek nakon otvaranja sekundarnog pakiranja lijeka?
3.

Treba li članak 5. stavak 1. točku (c) podtočke i. do iii. Uredbe br. 261/2004 i članak 11. Direktive 2000/31 tumačiti na način da se, ako putnik rezervira let na platformi za rezervaciju letova te pritom navede svoj telefonski broj i adresu e-pošte, a platforma za rezervaciju letova zračnom prijevozniku proslijedi telefonski broj i adresu e-pošte koju platforma automatski stvori, dostava obavijesti o pomicanju leta na ranije vrijeme na automatski stvorenu adresu e-pošte smatra obavješćivanjem odnosno primitkom obavijesti o pomicanju leta na ranije vrijeme, čak i ako platforma za rezervaciju letova putniku ne proslijedi obavijest zračnog prijevoznika ili mu je proslijedi sa zakašnjenjem?
C 262/16

Žalba koju je 22. svibnja 2020. podnijela Europska komisija protiv presude Općeg suda (četvrto vijeće) od 12. ožujka 2020. u predmetu T-732/16, Valencia Club de Fútbol protiv Europske komisije

(Predmet C-211/20 P)

(2020/C 262/20)

Jezik postupka: španjolski

Stranke

Žalitelj: Europska komisija

Druge stranke u postupku: Valencia Club de Fútbol, S.A.D. i Kraljevina Španjolska

Zahtjevi

— Ukinuti pobijanu presudu u mjeri u kojoj u njoj Opći sud poništava Odluku Komisije (EU) 2017/365 od 4. srpnja 2016. o državnoj potpori SA.36387 (2013/C) (ex 2013/NN) (ex 2013/CP) koju je provela Španjolska u korist triju nogometnih klubova iz Valencije: Club de Fútbol Sociedad Anónima Deportiva, Hércules Club de Fútbol Sociedad Anónima Deportiva i Elche Club de Fútbol Sociedad Anónima Deportiva (SL 2017., L 55, str. 12.) u dijelu koji se odnosi na mjeru 1, koja se sastoji od državnog jamstva koje je 5. studenoga 2009. pružio IVF za bankovni zajam za zakladu Fundación Valencia u svrhu upisa dionica kluba Valencia CF u kontekstu povećanja kapitala kluba Valencia CF;

— vratiti predmet Općem sudu Europske unije; i

— naknadno odlučiti o troškovima.

Jedini žalbeni razlog:

Komisija svoju žalbu temelji na jedinom žalbenom razlogu, u kojem tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava Unije jer je pogrešno protumačio članak 107. stavak 1. Ugovora, osobito u odnosu na dokazivanje postojanja uvjeta pogodnosti. Konkretnije, u točkama 124. do 138. pobijane presude, Opći sud je, kao prvo, pogrešno protumačio Komunikaciju Komisije o primjeni članaka [107. UFEU-a] i [108. UFEU-a] na državne potpore dodijeljene u obliku jamstva (SL 2008., C 155, str. 10.) u vezi s Komunikacijom Komisije o reviziji metode za utvrđivanje referentnih kamatnih i diskontnih stopa (SL 2008., C 14, str. 6.) te pobijanu odluku; kao drugo, počinio je pogrešku koja se tiče prava u vezi s teretom dokazivanja u području postojanja pogodnosti koja proizlazi iz pojedinačnog jamstva i u vezi s Komisijinom obvezom dužne pažnje u okviru službenog istražnog postupka; i, kao treće, iskrivio je činjenice.
Zahtjev za prethodnu odluku koji je 22. svibnja 2020. uputio Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Ujedinjena Kraljevina) – Renesola UK Ltd protiv The Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

(Predmet C-209/20)

(2020/C 262/19)

Jezik postupka: engleski

Sud koji je uputio zahtjev

Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber)

Stranke glavnog postupka

Žalitelj: Renesola UK Ltd

Protivne stranke: The Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

Prethodna pitanja

1. Povrjeđuje li se Provedbenom uredbom Komisije 1357/2013/EU (1), u dijelu u kojem se u njoj kao zemlju podrijetla solarnih modula proizvedenih od materijala iz više zemalja određuje zemlju u kojoj su proizvedene solarne ćelije, zahtjev iz članka 24. Uredbe Vijeća 2913/92/EEZ (2) (Carinski zakonik Zajednice) prema kojem se roba čija proizvodnja uključuje više od jedne zemlje smatra podrijetlom iz zemlje u kojoj je prošla posljednju bitnu gospodarski opravdanu preradu ili obradu u trgovačkom društvu koje je opremljeno za tu svrhu koja dovodi do proizvodnje novog proizvoda ili predstavlja važnu fazu proizvodnje, te je li stoga nevaljana?

2. Ako Uredba 1357/2013 nije valjana, treba li članak 24. Carinskog zakonika Zajednice tumačiti na način da sastavljanje solarnih modula od solarnih ćelija čini bitnu preradu ili obradu?

(1) Provedbena uredba Komisije (EU) br. 1357/2013 оd 17. prosinca 2013. o izmjeni Uredbe (EEZ) br. 2454/93 o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 2013., L 341, str. 47.)

(2) Uredba Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice

(SL 1992., L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.)
Zahtjev za prethodnu odluku koji je 22. travnja 2020. uputio High Court of Justice Business and Property Courts of England and Wales (Ujedinjena Kraljevina) –Stečajni povjerenik gdina M br. 1 i stečajni povjerenik gdina M br. 2 protiv gđe M, MH, ILA i gdina M

(Predmet C-168/20)

(2020/C 262/15)

Jezik postupka: engleski

Sud koji je uputio zahtjev

High Court of Justice Business and Property Courts of England and Wales

Stranke glavnog postupka

Tužitelji: Stečajni povjerenik gdina M br. 1 i stečajni povjerenik gdina M br. 2

Tuženici: gđa M, MH, ILA i gdin M

Prethodna pitanja

1. Ako je državljanin države članice ostvario svoja prava na temelju članaka 21. i 49. UFEU-a i Direktive 2004/38/EZ (1) preselivši ili poslovno se nastanivši u Ujedinjenoj Kraljevini, je li sukladno tim odredbama to da članak 11. WRPA-e iz 1999. isključenje mirovinskih prava iz stečajne mase, uključujući prava koja proizlaze iz sustava koji su porezno odobreni i osnovani u drugoj državi članici, uvjetuje time da je mirovinski sustav u vrijeme otvaranja stečajnog postupka registriran na temelju članka 153. FA-e iz 2004. ili propisan člankom 2. Uredbe iz 2002. te stoga porezno odobren u Ujedinjenoj Kraljevini?

2. Je li za odgovor na prvo pitanje relevantno ili potrebno: (a) utvrditi je li se pojedinac u Ujedinjenu Kraljevinu preselio kako bi, prije svega, proglasio stečaj u Ujedinjenoj Kraljevini? (b) uzeti u obzir (i) jamstva koja su dužniku dostupna u pogledu neodobrenih mirovinskih sustava u smislu članka 12. WRPA-e iz 1999. i (ii) mogućnost stečajnih povjerenika da potražuju iznose povezane s odobrenim mirovinskim aranžmanima? (c) uzeti u obzir zahtjeve kojima podliježu mirovinski sustavi koji su registrirani i porezno odobreni u Ujedinjenoj Kraljevini?

(1) Direktiva 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravište na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL 2004., L 158, str. 77.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42. i ispravak SL 2016., L 87, str. 36.).
5.

Ako je nacionalni sud obvezan zaključiti da nacionalna mjera nije u skladu s odredbama članka 15. Direktive 2002/58/EZ, tumačenim u svjetlu Povelje, je li ovlašten ograničiti vremenske učinke takvih utvrđenja o neusklađenosti, ako se uvjeri da bi u protivnom došlo do „nastanka kaosa i povrede javnog interesa” (u skladu s pristupom primijenjenim, na primjer, u predmetu R (National Council for Civil Liberties) protiv Secretary of State for Home Department and Secretary of State for Foreign Affairs [2018.] EWHC 975, t. 46.)?
3

Treba li članak 5. stavak 1. Uredbe (EU) br. 1215/2012 od 12. prosinca 2012. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima u vezi s načelom prema kojem nacionalni sud mora jamčiti postupovna prava kako bi se učinkovito zaštitila prava koja proizlaze iz prava Unije tumačiti na način da on obvezuje nacionalni sud koji je nakon izdavanja platnog naloga protiv određenog dužnika utvrdio da taj dužnik vjerojatno nema uobičajeno boravište u državi članici u kojoj se vodi postupak, pod uvjetom da to prema nacionalnom pravu predstavlja zapreku za izdavanje platnog naloga, da ukine izdani platni nalog po službenoj dužnosti iako ne postoji zakonska odredba kojom se to izričito propisuje?
(b)

je li relevantno to da je trgovac, u isto vrijeme kao i porezno tijelo i dobavljač, znao da isporuka zapravo nije bila izuzeta od PDV-a ili to da je imao iste načine da to dozna kao i potonji subjekti te da je mogao ponuditi plaćanje PDV-a koji se morao platiti u pogledu odnosne isporuke (izračunat s obzirom na komercijalnu cijenu isporuke) kako bi se taj iznos mogao prenijeti poreznom tijelu, ali nije to učinio?
1.

Treba li članak 57. stavak 5. točku (a) Uredbe br. 865/2006 (1) tumačiti na način da uvoznik, koji sa sobom nosi ukupnu količinu kavijara jesetrinih vrsta (Acipenseriformes spp.) veću od 125 grama (g) u pojedinačno označenim spremnicima i koji za to nije predočio ni dokument o (ponovnom) izvozu ni uvoznu dozvolu, treba zadržati količinu do 125 g kavijara ako svrha unošenja nije nijedna od onih koje se navode u članku 57. stavku 1. prvom podstavku Uredbe br. 865/2006? Ako je odgovor na to pitanje potvrdan:
1.

a) Treba li članak 3. stavak 2. Uredbe (EU) 2015/2120 (1) tumačiti na način da dogovori o značajkama usluga pristupa internetu u smislu članka 3. stavka 2. Uredbe 2015/2120 trebaju ispunjavati zahtjeve iz članka 3. stavka 3. te uredbe u slučaju kada se tarifa pokretne komunikacijske mreže, u kojoj se za mobilni podatkovni promet predviđa ukupna mjesečna količina podataka nakon čije se potrošnje smanjuje brzina prijenosa, može proširiti besplatnom tarifnom opcijom na temelju koje se mogu koristiti određene usluge partnera telekomunikacijskog poduzeća koji pružaju sadržaj, a da se količina podataka koja se potroši korištenjem tih usluga ne uračunava u ukupnu mjesečnu količinu podataka predviđenu tarifom pokretne komunikacijske mreže, ali krajnji korisnik pritom pristane na ograničenje širine frekvencijskog područja za internetski prijenos videosadržaja na najviše 1,7 Mbit/s, neovisno o tome je li riječ o internetskom prijenosu videosadržaja partnera koji pružaju sadržaj ili o internetskom prijenosu videosadržaja drugih davatelja? b) U slučaju potvrdnog odgovora na pitanje 1. (a): treba li članak 3. stavak 3. treći podstavak Uredbe 2015/2120 tumačiti na način da u situaciji, kao što je ona o kojoj je riječ u predmetnom slučaju, ograničenje širine frekvencijskog područja valja smatrati usporavanjem jedne kategorije usluga? c) U slučaju potvrdnog odgovora na pitanje 1. (b): treba li pojam predstojećeg zagušenja mreže u smislu članka 3. stavka 3. trećeg podstavka točke (c) Uredbe 2015/2120 tumačiti na način da se njime obuhvaćaju samo (predstojeća) iznimna ili privremena zagušenja mreže? d) U slučaju potvrdnog odgovora na pitanje 1. (b): treba li članak 3. stavak 3. treći podstavak točku (c) Uredbe 2015/2120 tumačiti na način da se u situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u ovom postupku načelu jednakog postupanja s istovjetnim kategorijama prometa protivi ograničenje širine frekvencijskog područja, koje se primjenjuje samo u slučaju dodatne opcije, ali ne u slučaju drugih tarifa pokretne komunikacijske mreže i usto vrijedi samo za internetski prijenos videosadržaja? e) U slučaju potvrdnog odgovora na pitanje 1. (b): treba li članak 3. stavak 3. treći podstavak Uredbe 2015/2120 tumačiti na način da u situaciji kao što je ona o kojoj je riječ u ovom postupku ograničenje širine frekvencijskog područja, čija primjena ovisi o aktivaciji dodatne opcije i koju krajnji korisnik usto može deaktivirati u bilo kojem trenutku u roku od 24 sata, ispunjava zahtjev u skladu s kojim se kategorija usluge može usporavati samo onoliko dugo koliko je potrebno kako bi se ostvarili ciljevi članka 3. stavka 3. trećeg podstavka točaka (a) do (c) te uredbe?
Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio High Court (Irska) 6. veljače 2020. – UH protiv Minister for Agriculture, Food and the Marine, Ireland and Attorney General

(Predmet C-64/20)

(2020/C 162/02)

Jezik postupka: irski

Sud koji je uputio zahtjev

High Court

Stranke glavnog postupka

Tužitelj: UH

Tuženici: Minister for Agriculture, Food and the Marine, Ireland and Attorney General

Prethodna pitanja

1. Ima li nacionalni sud diskrecijsku ovlast odbiti zahtjev unatoč svojoj odluci prema kojoj određeni aspekt direktive Europske unije (EU) nije prenesen u nacionalno pravo i, ako sud ima tu ovlast, koji su odgovarajući čimbenici koje treba uzeti u obzir u odnosu na tu diskrecijsku ovlast i/ili ima li nacionalni sud pravo uzeti u obzir iste čimbenike koje bi uzeo u obzir da je došlo do povrede nacionalnog prava?

2. Bi li bilo povrijeđeno načelo izravnog učinka u pravu Unije kada bi nacionalni sud u ovom predmetu odbio zahtjev zbog stupanja na snagu članka 7. Uredbe (EU) 2019/6 (1) Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2018. (čija se primjena odgađa do 28. siječnja 2022.) unatoč činjenici da je nacionalni sud presudio da u nacionalno pravo nije prenesena obveza iz članka 61. stavka 1., članka 58. stavka 4. i članka 59. stavka 3. Direktive 2001/82/EZ (2), prema kojoj pakiranje i označivanje veterinarskih proizvoda mora biti na službenim jezicima države članice, odnosno na irskom i engleskom jeziku?

(1) Uredba (EU) 2019/6 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2018. o veterinarsko-medicinskim proizvodima i stavljanju izvan snage Direktive 2001/82/EZ (SL 2019., L 4, str. 43.)

(2) Direktiva 2001/82/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 6. studenoga 2001. o zakoniku Zajednice o veterinarsko-medicinskim proizvodima (SL 2001., L 311, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 30., str. 76.)
1.

Treba li načela jednakog postupanja i transparentnosti utvrđena u članku 18. stavku 1. [Direktive 2014/24] (1) i članku 49. [Direktive 2014/24], u vezi s točkom 7. i točkom 10. podtočkom (a) dijela C Priloga V. Direktivi 2014/24, tumačiti na način da poziv na nadmetanje u slučaju poput predmetnog mora sadržavati informacije o procijenjenoj količini i/ili procijenjenoj vrijednosti isporuka prema okvirnom ugovoru na koji se nabava odnosi? Ako je odgovor na to pitanje potvrdan, Sudu se postavlja i pitanje treba li navedene odredbe tumačiti na način da se moraju navesti informacije u pogledu okvirnog ugovora (a) kao cjeline i/ili (b) u pogledu izvornog javnog naručitelja koji je izrazio svoju namjeru sklapanja sporazuma na temelju poziva na dostavu ponuda (u predmetnom slučaju: Region Nordjylland) i/ili (c) u pogledu izvornog javnog naručitelja koji je samo naveo da sudjeluje u jednoj opciji (u predmetnom slučaju: Region Syddanmark).
6.

U slučaju da se na temelju odgovora na postavljena prethodna pitanja može ocijeniti da tumačenje nacionalnog pravnog pravila koje je uslijedilo nakon predmeta u kojem je doneseno rješenje od 10. studenoga 2016., Signum Alfa Sped (C-446/15, EU:C:2016:869) i praksa uvedena na temelju tog pravila nisu u skladu s odredbama Direktive 2006/112 o [odbitku PDV-a], i uzimajući u obzir da prvostupanjski sud ne može Sudu Europske unije u svim predmetima uputiti zahtjev za prethodnu odluku, može li se na temelju članka 47. Povelje o temeljnim pravima smatrati da se pravo na pokretanje sudskog postupka za naknadu štete poreznim obveznicima jamči pravom na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje koje im se priznaje tim člankom? Valja li u tom kontekstu tumačiti da odabir oblika rješenja koje je doneseno u predmetu Signum Alfa Sped podrazumijeva da je pitanje već uređeno pravom Zajednice i razjašnjeno sudskom praksom Suda Europske unije te da je ono stoga očito, ili pak znači da, s obzirom na to da je pokrenut novi postupak, to pitanje nije u potpunosti razjašnjeno i da je stoga i dalje nužno zatražiti od Suda da na to pitanje odgovori u prethodnom postupku?
1.

Treba li članak 9. Direktive o prodaji na daljinu (1) i članak 27. Direktive o pravima potrošača (2) u vezi s člankom 5. stavkom 5. i Prilogom I. točkom 29. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi (3) tumačiti na način da je u smislu tih odredaba riječ o isporuci nenaručene vode za piće ako se poslovna praksa opskrbljivača vodom za piće sastoji u sljedećem: (i) opskrbljivač vode za piće je u skladu sa zakonom a) isključivo nadležan za isporuku vode za piće putem vodovodnog sustava na području koje mu je dodijeljeno te je na to i obvezan b) obvezan osobama koje to zatraže dati ponudu za priključak na javnu opskrbu vodom za piće i za isporuku vode za piće; (ii) opskrbljivač vodom za piće zadržava priključak potrošačeva stana na javnu opskrbu vodom za piće u obliku u kojem je on postojao prije nego je potrošač uselio u stan, čime su vodovodne cijevi u potrošačevom stanu pod tlakom i potrošač nakon poduzimanja aktivne i svjesne radnje – koja se sastoji u zakretanju slavine ili tomu istovrijedne radnje – može prema potrebi uzeti vodu za piće, pa i nakon što je priopćio da ne želi sklopiti ugovor o isporuci vode za piće, i (iii) opskrbljivač vodom za piće zaračunava troškove ako je potrošač poduzimanjem aktivne i svjesne radnje uistinu uzeo vodu za piće, pri čemu primijenjene tarife pokrivaju trošak, transparentne su i nediskriminirajuće, a što kontroliraju javna tijela?
C 87/5

Zahtjev za prethodnu odluku koji je 28. studenoga 2019. uputio Tribunal Supremo (Španjolska) – L protiv Banco de Caja España de Inversiones, Salamanca y Soria, S.A.U.

(Predmet C-869/19)

(2020/C 87/06)

Jezik postupka: španjolski

Sud koji je uputio zahtjev

Tribunal Supremo

Stranke glavnog postupka

Žalitelj: L

Druga stranka u postupku: Banco de Caja España de Inversiones, Salamanca y Soria, S.A.U.

Prethodna pitanja

Protivi li se članku 6. stavku 1. Direktive 93/13/EEZ (1) primjena postupovnih načela dispozitivnosti, podudarnosti i zabrane reformatio in peius koja onemogućuju da sud koji odlučuje o žalbi banke protiv presude kojom je vremenski ograničen povrat iznosa što ih je potrošač neosnovano platio na temelju „klauzule o najnižoj kamatnoj stopi” koja je proglašena ništavom naloži potpuni povrat navedenih iznosa i time pogorša položaj žalitelja, i to zato što se potrošač nije žalio na to ograničenje?

(1) Direktiva Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.)
2.

a) Ako odgovor na prethodno pitanje navedeno pod točkom 1. a) treba biti potvrdan: Treba li u situaciji poput one u ovom predmetu članak 6.b stavak 1. podstavak 1. Uredbe br. 531/2012 tumačiti na način da se politika pravedne uporabe („Fair Use Policy”) u pogledu korištenja reguliranim maloprodajnim uslugama roaminga može predvidjeti i za tarifnu opciju kao takvu? b) Ako odgovor na prethodno pitanje navedeno pod točkom 1. a) treba biti potvrdan, a na prethodno pitanje navedeno pod točkom 2. a) niječan: Treba li u situaciji poput one u ovom predmetu članak 6.b stavak 1. podstavak 1. Uredbe br. 531/2012 tumačiti na način da se zajednička politika pravedne uporabe („Fair Use Policy”) u pogledu korištenja reguliranim maloprodajnim uslugama roaminga može predvidjeti i za tarifu mobilnih telekomunikacija i za tarifnu opciju, što dovodi do toga da se domaća ukupna maloprodajna cijena tarife mobilnih telekomunikacija odnosno zbroj domaće ukupne maloprodajne cijene tarife mobilnih telekomunikacija i tarifne opcije treba temeljiti na izračunu količine podataka koja je dostupna u okviru zajedničke „Fair Use Policy”? c) Ako odgovor na prethodno pitanje navedeno pod točkom 1. a) treba biti potvrdan, a odgovori na prethodna pitanja navedena pod točkama 2. a) i 2. b) niječni: Primjenjuje li se po analogiji u situaciji poput one u ovom predmetu članak 6.b stavak 1. podstavak 1. Uredbe br. 531/2012 u vezi s člankom 4. stavkom 2. podstavkom 1. Provedbene uredbe br. 2016/2286 (2) na način da se politika pravedne uporabe („Fair Use Policy”) može predvidjeti za tarifnu opciju kao takvu?
1.

Jesu li s relevantnim odredbama [u području odbitka PDV-a] Direktive 2006/112 (1) i načelom porezne neutralnosti usklađeni nacionalno tumačenje i praksa u skladu s kojima porezno tijelo uskraćuje pravo [na odbitak PDV-a] u odnosu na gospodarsku transakciju izvršenu između stranaka jer njihov oblik pravnog odnosa (ugovor o radu) smatra prijevarnim s obzirom na to da on podrazumijeva pravo na odbitak te stoga taj odnos kvalificira, u skladu s člankom 1. stavkom 7. [Zakona o općem poreznom postupku] kao djelatnost (djelatnost posrednika) na temelju koje ne nastaje pravo na odbitak jer smatra da postupanje stranaka ima za cilj izbjegavanje poreza, s obzirom na to da djelatnost koju je obavio primatelj računa nije nužno morala imati [taj oblik gospodarske djelatnosti] jer ju je on također mogao obaviti u svojstvu posrednika? U tom kontekstu, kao uvjet za primjenu [odbitka PDV-a], imaju li porezni obveznici poreznu obvezu da kao oblik gospodarske djelatnosti odaberu onaj oblik koji za njih znači veće porezno opterećenje, ili predstavlja li zlouporabu činjenica da su u okviru slobode sklapanja ugovora, koju imaju i u druge svrhe osim u svrhu poreznog prava, odabrali ugovorni oblik gospodarske djelatnosti koju obavljaju među sobom koji također proizvodi učinak koji oni nisu nastojali postići i koji podrazumijeva pravo na odbitak poreza?
Zahtjev za prethodnu odluku koji je 6. studenoga 2019. uputio Rechtbank Amsterdam (Nizozemska) – Stichting Cartel Compensation, Equilib Netherlands BV, Equilib Netherlands BV protiv Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV i drugih

(Predmet C-819/19)

(2020/C 95/12)

Jezik postupka: nizozemski

Sud koji je uputio zahtjev

Rechtbank Amsterdam

Stranke glavnog postupka

Tužitelji: Stichting Cartel Compensation, Equilib Netherlands BV, Equilib Netherlands B. V.

Tuženici: Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV, Martinair Holland NV, Deutsche Lufthansa AG, Lufthansa Cargo AG, British Airways plc, Société Air France SA, Singapore Airlines Ltd, Singapore Airlines Cargo Pte Ltd, Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV, Martinair Holland NV, Société Air France SA, Singapore Airlines Cargo Pte Ltd, Singapore Airlines Ltd, Lufthansa Cargo AG, Deutsche Lufthansa AG, Swiss International Air Lines AG, British Airways plc, Air Canada, Cathay Pacific Airways Ltd, SAS AB, Scandinavian Airlines System Denmark-Norway-Sweden, SAS Cargo Group A/S, Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV, Martinair Holland NV, Société Air France SA, Lufthansa Cargo AG, Deutsche Lufthansa AG, British Airways plc

Prethodno pitanje

Jesu li nacionalni sudovi u pogledu spora između oštećenih strana (u ovom slučaju otpremnika, korisnika usluga u zračnom prijevozu tereta) i zračnih prijevoznika, bilo na temelju izravnog učinka članka 101. UFEU-a ili, u svakom slučaju, članka 53. Sporazuma o EGP-u bilo na temelju (izravnog učinka) članka 6. Uredbe br. 1/2003 (1), nadležni bez ograničenja primijeniti članak 101. UFEU-a ili, u svakom slučaju, članak 53. Sporazuma o EGP-u na sporazume, odnosno na usklađena djelovanja prijevoznika koja se odnose na usluge zračnog prijevoza tereta na letovima koji su se izvodili prije 1. svibnja 2004. između zračnih luka unutar Unije i zračnih luka izvan EGP-a, odnosno letovima koji su se izvodili prije 19. svibnja 2005. između Islanda, Lihtenštajna i Norveške i zračnih luka izvan EGP-a, odnosno letovima koji su se izvodili prije 1. lipnja 2002. između zračnih luka unutar Unije i Švicarske, čak i ako je pritom riječ o razdoblju u kojem se primjenjivala prijelazna odredba članaka 104. i 105. UFEU-a ili je navedeno u suprotnosti s tom prijelaznom odredbom?

(1) Uredba Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima 81. i 82. Ugovora o EZ-u (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak SL 2016., L 173, str. 108.)