MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MICHALA BOBEKA

od 24. rujna 2019. ( 1 )

Spojeni predmeti C-515/17 P i C-561/17 P

Uniwersytet Wrocławski

protiv

Izvršne agencije za istraživanje (REA) (C-515/17 P)

i

Republika Poljska

protiv

Uniwersytet Wrocławski,

Izvršne agencije za istraživanje (REA) (C-561/17 P)

„Žalba – Članak 19. Statuta Suda Europske unije – Zastupanje nepovlaštenih tužitelja u izravnim tužbama – Pojam odvjetnika – Autonomni pojam prava Unije – Mogućnost ispravljanja nepravilnosti u zastupanju”

Sadržaj

I. Uvod II. Pravni okvir III. Pobijano rješenje IV. Postupak pred Sudom V. Ocjena A. Nastanak i trenutni problemi 1. Razvoj sudske prakse u pogledu trećeg stavka članka 19. Statuta a) Korijeni u pravu tržišnog natjecanja b) „Prijenos” zahtjeva neovisnosti na treći stavak članka 19. Statuta 2. Problematični aspekti „prijenosa” i njegove postupovne posljedice a) Kontekst b) Nejasna narav testa c) Posljedice neispunjenja uvjeta B. Opcije i varijable 1. Opcije a) Četvrti stavak članka 19. Statuta b) Treći stavak članka 19. Statuta 2. Svrha zastupanja C. Revidirani test 1. Materijalna dimenzija a) Ovlast zastupanja pred nacionalnim sudovima b) Svojstvo odvjetnika – neovisna treća strana u odnosu na stranku 1) Treća strana 2) Neovisna strana 2. Postupovna dimenzija D. Predmetni slučaj VI. Troškovi VII. Zaključak

I. Uvod

1. Tko ima pravo zastupati nepovlaštenog tužitelja u izravnoj tužbi pred Sudom Europske unije? Tko je, kako stoji u članku 19. Statuta Suda Europske unije, „pravnik koji je ovlašten zastupati pred sudom države članice”?

2. Postupak provjere formalnih kvalifikacija odvjetnika, odgovarajućih certifikata i njegove ovlasti da nastupa u ime tužitelja rijetko je bio predmet pozornosti (sudske prakse). Postupak provjere odvijao se tiho i neupadljivo, kao rutinska zadaća tajništvâ, pri čemu su duboke rasprave o tome vodili samo istinski poznavatelji i proučavatelji postupaka pred sudovima Unije. To bi možda ostalo tako da se postupak provjere, koji je obično formalnost, s vremenom nije pretvorio u nešto poprilično drukčije.

3. Uniwersytet Wrocławski (Sveučilište u Wrocławu, Poljska) podnijelo je Općem sudu tužbu protiv odluke Izvršne agencije za istraživanje (u daljnjem tekstu: REA) kojom je tom sveučilištu naložen povrat određenih sredstava koja su mu ranije dodijeljena.

4. Tužba je odbačena jer sveučilište nije bilo odgovarajuće zastupano ( 2 ). Prema utvrđenju Općeg suda, zastupnik Sveučilišta u Wrocławu nije zadovoljavao zahtjev neovisnosti povezan s pojmom „pravnik” u smislu trećeg stavka članka 19. Statuta Suda Europske unije (u daljnjem tekstu: Statut). Iako je imao svojstvo odvjetnika prema poljskom pravu te je radio u odvjetničkom uredu, zastupnik Sveučilišta u Wrocławu ujedno je na tom sveučilištu držao predavanja kao vanjski predavač te je s njime u tu svrhu sklopio građanskopravni ugovor. Prema mišljenju Općeg suda, postojanje tog ugovora značilo je da zahtjev neovisnosti odvjetnika nije bio zadovoljen.

5. U kontekstu predmetne žalbe protiv tog rješenja pozvat ću Sud da provede dvodijelnu ocjenu sudske prakse i prakse Općeg suda u tom području. Kao prvo, što se tiče merituma, tumačenje trećeg stavka članka 19. Statuta treba vratiti u granice razumnog i predvidljivog. Kao drugo te možda važnije, potencijalnu nepravilnost u zastupanju treba promatrati kao postupovnu nepravilnost pravnog sredstva, o kojoj se predmetnog tužitelja mora adekvatno obavijestiti i tako mu dati priliku da ju ispravi.

II. Pravni okvir

6. Članak 19. Statuta predviđa sljedeće: „Države članice i institucije Unije pred Sudom zastupa zastupnik, koji se imenuje za svaki pojedinačni predmet; zastupniku može pomagati savjetnik ili pravnik. Države koje su stranke Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru, a nisu države članice, i u tom Sporazumu navedeno nadzorno tijelo EFTA-e zastupane su na isti način. Ostale stranke mora zastupati pravnik. Samo pravnik koji je ovlašten zastupati pred sudom države članice ili druge države koja je stranka Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru može pred Sudom nastupiti kao zastupnik ili savjetnik neke stranke. Takvi zastupnici, savjetnici i pravnici, u nastupu pred Sudom, uživaju prava i imunitete potrebne za neovisno obnašanje svojih dužnosti, prema uvjetima utvrđenima u poslovniku. U odnosu na takve savjetnike i pravnike koji nastupaju pred Sudom, Sud ima ovlasti uobičajeno dodijeljene sudovima prema uvjetima utvrđenima u poslovniku.”

7. U skladu s člankom 53. Statuta, „[p]ostupak pred Općim sudom uređen je glavom III. […]”. Ta glava obuhvaća članak 19. Statuta.

8. Članak 51. Poslovnika Općeg suda odnosi se na „Obvezu zastupanja” u izravnim tužbama te predviđa sljedeće: „1. Stranke mora zastupati agent ili odvjetnik, u skladu s uvjetima predviđenim člankom 19. Statuta. 2. Odvjetnik koji zastupa stranku ili joj pomaže, u tajništvu polaže dokument kojim se potvrđuje da je ovlašten za zastupanje pred sudovima države članice ili druge države koja je stranka Sporazuma o EGP-u. 3. Odvjetnici koji zastupaju stranku koja je pravna osoba privatnog prava moraju u tajništvu položiti punomoć koju je izdala ta osoba. 4. Ako dokumenti iz stavaka 2. i 3. nisu položeni, tajnik određuje stranci o kojoj je riječ razuman rok da ih podnese. U slučaju da ni po isteku tog roka nisu podneseni traženi dokumenti, Opći sud odlučuje izaziva li nepoštovanje ove formalnosti formalnu nedopuštenost tužbe ili podneska.”

III. Pobijano rješenje

9. Dana 25. ožujka 2016., Sveučilište u Wrocławu podnijelo je tužbu Općem sudu zahtijevajući, kao prvo, poništenje REA-inih odluka kojima je raskinut sporazum o dodjeli bespovratnih sredstava te je Sveučilištu u Wrocławu naloženo da vrati iznose od 36508,37 eura, 58031,38 eura i 6286,68 eura te plati naknadu štete u iznosu od 5803,14 eura te, kao drugo, da se REA-i naloži povrat tih sredstava zajedno s nakupljenim kamatama.

10. REA je u svojem odgovoru na tužbu istaknula prigovor nedopuštenosti koji se temeljio na pet razloga. Prvi razlog odnosio se na činjenicu da zastupnik Sveučilišta u Wrocławu nije ispunjavao uvjet neovisnosti predviđen Statutom i Poslovnikom Općeg suda. Prema REA-inu navodu, razlog tomu je bila činjenica da je zastupnik Sveučilišta u Wrocławu bio zaposlenik u jednom od njegovih istraživačkih centara.

11. Opći sud je u pobijanom rješenju ( 3 ) prvo podsjetio da zastupnici nepovlaštenih tužitelja pred sudovima Unije moraju ispunjavati dva uvjeta. Prvi uvjet nalaže da zastupnik bude „odvjetnik”. Drugi uvjet predviđa da odvjetnik mora biti „ovlašten zastupati pred sudom države članice […]”. Dok drugi uvjet upućuje na nacionalno pravo, kod prvog to nije slučaj te ga se mora, što je više moguće, tumačiti neovisno i bez obzira na nacionalno pravo ( 4 ).

12. Opći sud je dalje objasnio da je uloga odvjetnika u pravnom poretku Europske unije, koja proizlazi iz zajedničkih pravnih tradicija država članica na kojima se temelji članak 19. Statuta, zamišljena na način da on surađuje u sudovanju te da je obvezan, potpuno neovisno te u prevladavajućim interesima dotičnog predmeta, klijentu pružiti pravnu pomoć kakva mu je potrebna ( 5 ). Pojam neovisnosti odvjetnika definiran je ne samo pozitivno (obvezama profesionalne etike) nego i negativno (nepostojanjem radnog odnosa) ( 6 ).

13. Pozivajući se na rješenje u predmetu Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej ( 7 ), Opći sud je utvrdio da čak i ako nepostojanje podređenosti između Sveučilišta u Wrocławu i njegova zastupnika znači da, formalno govoreći, ne postoji radni odnos, svejedno postoji opasnost od toga da bi na stručna mišljenja zastupnika moglo utjecati, barem djelomično, njegovo profesionalno okruženje ( 8 ).

14. S obzirom na te argumente, Opći sud je tužbu proglasio očito nedopuštenom, utemeljivši svoju odluku na trećem i četvrtom stavku članka 19. Statuta te na članku 51. stavku 1. svojeg poslovnika ( 9 ).

IV. Postupak pred Sudom

15. Žalbe protiv rješenja Općeg suda podnijeli su Sveučilište u Wrocławu (C-515/17 P) i Republika Poljska (C-561/17 P).

16. Predsjednik Suda je odlukom od 24. studenoga 2017. spojio te žalbe.

17. Žalba Sveučilišta u Wrocławu temelji se na dvama razlozima. Njome se navodi, kao prvo, povreda članka 19. Statuta i, kao drugo, povreda članka 119. Poslovnika Općeg suda. Što se tiče prvog razloga, Sveučilište u Wrocławu ne slaže se s tumačenjem članka 19. Statuta prema kojem postojanje ugovora između Sveučilišta u Wrocławu i njegova zastupnika znači da zahtjev neovisnosti ne može biti zadovoljen. Čak i ako pojam neovisnosti načelno treba autonomno tumačiti, u predmetnom je slučaju potrebno osloniti se na nacionalno pravo. Ugovor u pitanju nije ugovor o radu te ga prema poljskom pravu nije moguće smatrati njemu ekvivalentnim. Građanskopravnom ugovoru poput predmetnog svojstvena je jednakost stranaka i nepostojanje odnosa podređenosti. Što se tiče drugog razloga, Sveučilište u Wrocławu kritizira apstraktnu narav određenih navoda u pobijanom rješenju te zanemarivanje činjeničnog stanja predmetnog slučaja. Sveučilište u Wrocławu od Suda zahtijeva da poništi pobijano rješenje, utvrdi da je tužba Općem sudu pravilno podnesena te REA-i naloži snošenje troškova.

18. Žalba Republike Poljske sadržava tri razloga. Ta država članica smatra, kao prvo, da pobijano rješenje povrjeđuje treći i četvrti stavak članka 19. Statuta, kao drugo, da povrjeđuje načelo pravne sigurnosti i, kao treće, da povrjeđuje obvezu obrazlaganja. Točnije, Republika Poljska sugerira da je sudska praksa prema kojoj postojanje radnog odnosa znači da odvjetnik ne može zadovoljavati zahtjev neovisnosti u svojoj osnovi pogrešna. Osim toga, pobijano rješenje nadilazi granice te sudske prakse primjenjujući ju na predmetni slučaj. Republika Poljska od Suda zahtijeva da poništi pobijano rješenje te da predmet vrati na odlučivanje Općem sudu. Ujedno zahtijeva od Suda da strankama postupka u predmetu C-561/17 P naloži snošenje vlastitih troškova.

19. U skladu s prvim stavkom članka 40. Statuta, Češka Republika uključila se u postupak u potporu zahtjevima žaliteljâ za poništenje pobijanog rješenja.

20. Rješenjem predsjednika Suda od 5. srpnja 2018., Krajowa Izba Radców Prawnych (Nacionalna komora pravnih savjetnika, Poljska) dopušteno je da intervenira u potporu zahtjevima Republike Poljske, to jest zahtjevu za poništenje pobijanog rješenja.

21. REA osporava obje žalbe u svojim odgovorima na njih. Prigovara na činjeničnu, repetitivnu, nepreciznu ili novu narav nekih od navoda žaliteljâ. Podsjeća na autonomnu prirodu pojma odvjetnik u pravu Unije. Zastupnik Sveučilišta u Wrocławu u postupku koji je rezultirao pobijanim rješenjem ovisi o tom sveučilištu, ako ne financijski, onda iz perspektive svojeg profesionalnog statusa.

22. Sveučilište u Wrocławu u svojoj se replici ne slaže s time da su njegovi argumenti činjenični te naglašava da su usredotočeni na članak 19. Statuta. Ponavlja svoju tvrdnju da je ranija sudska praksa preširoko primijenjena u predmetnom slučaju. Povezivanje zahtjeva neovisnosti s nepostojanjem radnog odnosa u suprotnosti je s člankom 19. Statuta. Neovisnost njegova zastupnika bila je osigurana na dva načina: primjenjivim etičkim pravilima i njegovim statusom sveučilišnog predavača.

23. Republika Poljska u svojoj se replici ne slaže s REA-inim navodima da su njezini argumenti činjenične naravi. Republika Poljska ujedno tvrdi da se prilikom tumačenja članka 19. Statuta ne smiju zanemariti zajedničke tradicije država članica, koje ne isključuju mogućnost da zaposleni odvjetnik bude neovisan. Pojam odvjetnika ne treba tumačiti isključivo u svjetlu nacionalnog prava, ali odnosne nacionalne zakone i u njima predviđena jamstva neovisnosti treba uzeti u obzir jer pravo Unije ne sadržava nikakva pravila u tom pogledu. Opći sud u pobijanom rješenju nije naveo da odnosni zastupnik nije bio treća strana u odnosu na tužitelja. Samo je zaključio da nije zadovoljavao zahtjev neovisnosti. Što se tiče REA-inog argumenta u pogledu prednosti koju je zastupnik imao u smislu svojeg „statusa” kao sveučilišnog predavača, taj je navod potpuno apstraktan i nepovezan s činjeničnim ili pravnim elementima predmeta.

24. REA u svojem odgovoru na obje replike navodi da su neke od činjenica iznesenih u žalbi Sveučilišta u Wrocławu nove, poput pojedinosti o ranijoj karijeri spornog zastupnika, činjenice da nikada nije pružao pravne savjete o odnosnim bespovratnim sredstvima i činjenice da su se usluge zastupanja Sveučilištu u Wrocławu pružale na temelju ugovora sklopljenog s odvjetničkim uredom u kojem je sporni zastupnik bio partner. REA ističe da Sveučilište u Wrocławu pogrešno tvrdi da se tumačenje članka 19. Statuta oslanja na nacionalna pravila. U pogledu replike Republike Poljske REA pak tvrdi da su neki od navoda činjenične naravi te da je Opći sud u pobijanom rješenju propisno obrazložio svoju odluku. Što se tiče članka 19. Statuta, Republika Poljska nije objasnila na koji se način uzimanje u obzir odnosnih nacionalnih zakona u predmetnom kontekstu razlikuje od tumačenja utemeljenog na tom pravu.

25. REA ujedno navodi, u odgovoru na oba intervencijska podneska, da su u njima izneseni argumenti nedopušteni, bespredmetni ili neosnovani.

26. Sveučilište u Wrocławu, REA, Republika Poljska, Krajowa Izba Radców Prawnych (Nacionalna komora pravnih savjetnika) i Češka Republika iznijeli su usmena očitovanja na raspravi održanoj 11. lipnja 2019.

V. Ocjena

27. Prvim žalbenim razlogom u predmetu C-515/17 P i prvim žalbenim razlogom u predmetu C-561/17 P navodi se, u biti, da je treći stavak članka 19. Statuta pogrešno protumačen.

28. Zbog razloga navedenih u ovom mišljenju smatram da su ti razlozi osnovani. Pobijano rješenje stoga treba poništiti.

29. S obzirom na moj zaključak u pogledu prvog žalbenog razloga obiju žalbi, smatram da ostale razloge koje su žalitelji istaknuli, a kojima navode povredu obveze obrazlaganja i (kada je riječ o žalbi Republike Poljske) načela pravne sigurnosti, nije potrebno razmatrati. Prema mojemu mišljenju, ti se razlozi u bitnome odnose na problem koji je istaknut u prvom razlogu obiju žalbi. Jedina je razlika u tome što se usredotočuju na specifične elemente ili posljedice tog problema. Naime, ako je test na temelju kojeg se ocjenjuje odvjetnikova neovisnost teško predvidjeti, ocjena u danom slučaju nužno će otvoriti pitanja pravne sigurnosti. U sličnom smislu, ako je test nejasan, njegova primjena u danom slučaju vjerojatno neće ispuniti obvezu pružanja obrazloženja koje će nepovlaštenom tužitelju omogućiti da shvati zašto njegov odvjetnik nije neovisan te stoga ne može nastupati pred sudovima Unije. S obzirom na to, navodno nepostojanje sigurnosti u oblikovanju i primjeni testa neovisnosti dodatno se razmatra u okviru analize prvog žalbenog razloga u ovom mišljenju.

30. Analiza prvog žalbenog razloga obiju žalbi strukturirana je na sljedeći način: započet ću razmatranjem nastanka postojećeg tumačenja trećeg stavka članka 19. Statuta i određivanjem problema koje to tumačenje izaziva (A). Potom ću iznijeti opcije za prilagođeno tumačenje trećeg i četvrtog stavka članka 19. Statuta, pri čemu ću podsjetiti na smisao pravnog zastupanja, koji bi trebao inspirirati to tumačenje (B). Nakon toga ću predložiti revidirani test u skladu s trećim i četvrtim stavkom članka 19. Statuta, uključujući prilagodbu i merituma tih odredbi i postupovnih posljedica neispunjavanja uvjeta (C). Naposljetku, primjenjujući to shvaćanje trećeg i četvrtog stavka članka 19. Statuta na predmetni slučaj, zaključit ću da je Opći sud doista pogrešno protumačio te odredbe (D).

A. Nastanak i trenutni problemi

31. Pojam odvjetnika u sudskoj praksi u pogledu stavka 3. članka 19. Statuta nije skovan izričito za potrebe tumačenja te odredbe. Umjesto toga, on je rezultat „prijenosa” sudske prakse iz drukčijeg područja prava Unije i drukčijeg konteksta (1). Taj je „prijenos”, zajedno s nejasnoćom u pogledu uvjeta koje treba primijeniti i poprilično teškim posljedicama njihova neispunjenja, postupno počeo stvarati razne probleme (2).

1. Razvoj sudske prakse u pogledu trećeg stavka članka 19. Statuta

32. Članak 19. Statuta predviđa da nepovlaštene tužitelji pred sudovima Europske unije mora zastupati „pravnik” (treći stavak) i da samo „[p]ravnik koji je ovlašten zastupati pred sudom države članice […] može pred Sudom nastupiti kao zastupnik ili savjetnik neke stranke” (četvrti stavak).

33. Značenje četvrtog stavka nije izazvalo posebne probleme. Kako se može očekivati, za zastupnike je utvrđeno da ne ispunjavaju uvjete te odredbe ako nisu članovi nacionalne odvjetničke komore te stoga nisu ovlašteni zastupati u državi članici ( 10 ).

34. Međutim, sudska praksa postaje složena kada je riječ o tumačenju trećeg stavka članka 19. Statuta.

35. Za pojam „pravnik” u toj odredbi utvrđeno je da čini autonoman pojam prava Unije čija je središnja i ključna značajka, u skladu sa sudskom praksom, „neovisnost”. Pojam „neovisnost” se tako pojavio kao uvjet koji, iako možda odgovara tradicionalnom shvaćanju zanimanja odvjetnik ( 11 ), nije naveden, a kamoli objašnjen, u poslovnicima sudova Unije.

36. Međutim, Sud je sadržaj pojma neovisnosti, kako bi definirao dokumente koji su zaštićeni odvjetničkom tajnom, prvi put artikulirao u istragama iz područja prava tržišnog natjecanja (a). On je tek kasnije „prenesen” kako bi se potkrijepilo određeno tumačenje pojma „pravnik” za potrebe trećeg stavka članka 19. Statuta. To je tumačenje potom primijenjeno na poprilično široku lepezu činjeničnih scenarija. Pritom je izgubljena veza s izvornim smislom i svrhom pojma neovisnosti (b).

a) Korijeni u pravu tržišnog natjecanja

37. Sud je u presudi AM & S Europe ( 12 ) ništavom proglasio relevantnu odredbu odluke Europske komisije jer je od tužitelja zahtijevala predočenje određenih dokumenata koje se smatralo zaštićenima odvjetničkom tajnom. Tumačeći opseg Komisijinih istražnih ovlasti na temelju Uredbe br. 17 ( 13 ), Sud je utvrdio da ga se mora tumačiti na način da štiti povjerljivost pisane komunikacije između odvjetnika i njegova klijenta, „pod uvjetom, s jedne strane, da se ta komunikacija odvija za potrebe te u interesu prava obrane klijenta te, s druge strane, da je odnosni odvjetnik neovisan, to jest da nije u radnom odnosu s klijentom” ( 14 ).

38. Drugi od tih uvjeta te posljedično razlikovanje između unutarnjeg (zaposlenog) i vanjskog („neovisnog”) odvjetnika „temelji se na zamisli uloge odvjetnika u pravnom poretku Europske unije prema kojoj on surađuje u sudovanju te je obvezan, potpuno neovisno te u prevladavajućim interesima danog predmeta, klijentu pružiti pravnu pomoć kakva mu je potrebna. Protuteža toj zaštiti su pravila profesionalne etike i disciplinska pravila koja određuju te u općem interesu provode institucije kojima su u tu svrhu dodijeljene potrebne ovlasti.” Sud je dodao da takva zamisao „odražava pravne tradicije zajedničke državama članicama te je prisutna i u pravnom poretku Zajednice, kako pokazuje članak 17. protokolâ o Statutima Suda EEZ-a i EZAE-a te ujedno članak 20. Protokola o Statutu Suda EZUČ-a” ( 15 ).

39. Isti je pristup kasnije upotrijebljen u predmetu Akzo Nobel, još jednom predmetu u području prava tržišnog natjecanja, koji se odnosio, među ostalim, na to treba li odvjetnička tajna vrijediti za dvije poruke elektroničke pošte između poduzetnika i njegova unutarnjeg odvjetnika ( 16 ). Ponovno ispitujući neovisnost odvjetnika kako bi definirao opseg odvjetničke tajne, Sud je napravio razliku između pozitivnih i negativnih aspekata neovisnosti odvjetnika, utvrdivši da je taj pojam „definiran ne samo pozitivno, to jest obvezama profesionalne etike, nego i negativno, nepostojanjem radnog odnosa. Unutarnji odvjetnik, unatoč svojem članstvu u odvjetničkoj komori ili društvu i profesionalnim etičkim obvezama kojima zbog toga podliježe, nije od svojeg poslodavca neovisan u mjeri u kojoj je odvjetnik koji radi u vanjskom odvjetničkom uredu neovisan od svojeg klijenta. Posljedično, unutarnji se odvjetnik slabije nosi s eventualnim sukobima između svojih profesionalnih obveza i ciljeva klijenta.” ( 17 )

40. Dakle, kada se prvi put pojavio u presudama AM & S Europe i Akzo Nobel, zahtjev neovisnosti odvjetnika upotrijebljen je kako bi se definirao opseg dokumenata zaštićenih odvjetničkom tajnom. U tu je svrhu uvedeno razlikovanje između unutarnjih i vanjskih odvjetnika, čime je u fokus stavljeno pitanje ugovorâ o radu i podređenosti koja im je svojstvena. Cilj te sudske prakse bio je ograničiti Komisijine istražne ovlasti te ih odvagnuti u odnosu na potrebu za zaštitom prava poduzetnikâ u kontekstu postupaka koji se tiču prava tržišnog natjecanja.

b) „Prijenos” zahtjeva neovisnosti na treći stavak članka 19. Statuta

41. Na zahtjeve utvrđene u presudama AM & S Europe i Akzo Nobel postupno se počelo upućivati i oslanjati u svrhu tumačenja trećeg stavka članka 19. Statuta. Sudska praksa u pogledu trećeg stavka članka 19. Statuta poprilično je kazuistička, ali se možda može smatrati da načelno spada u sljedeće tri kategorije.

42. Kao prvo, obveza da nepovlašteni tužitelji budu zastupani znači da ti tužitelji ne mogu same sebe zastupati ( 18 ).

43. Kao drugo, zabrana samozastupanja potvrđena je i u pogledu pravnih osoba u raznim situacijama u kojima je zastupnik imao posebne veze s tužiteljem. Zbog tih veza, za odnosne se zastupnike smatralo da ne ispunjavaju uvjet da su treća strana u odnosu na tužitelja. Te su se veze odnosile na položaj upravitelja ( 19 ); direktora ( 20 ); povjerenika ( 21 ); predsjednika izvršnog odbora ( 22 ); ostale „visoke izvršne” funkcije ( 23 ); i vlasnike više od 10 % dionica ( 24 ) u društvu tužitelju.

44. Kao treće, zastupanje je utvrđeno neadekvatnim kada su zastupnici bili tužiteljevi zaposlenici.

45. Konkretnije, Opći sud je u rješenju Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej, upućujući, među ostalim, na presude AM & S Europe i Akzo Nobel, naveo da „postojanje odnosa podređenosti” između zastupnika i osobe povezane s tužiteljem „upućuje na neovisnost manju od one koju ima pravni savjetnik ili odvjetnik koji radi u odvjetničkom uredu odvojenom od svojeg klijenta” ( 25 ).

46. Sud je u žalbenom postupku potvrdio odluku Općeg suda. U tom se kontekstu otvorila rasprava o tome treba li pojam odvjetnika tumačiti kao autonoman pojam prava Unije ili u svjetlu nacionalnog prava (s obzirom na to da se u četvrtom stavku članka 19. Statuta upućuje na nacionalno pravo). Sud je odbio potonju opciju te objasnio da četvrti stavak članka 19. Statuta, propisujući da samo pravnik koji je ovlašten zastupati pred sudom države članice može pred Sudom nastupiti kao zastupnik neke stranke, nameće nužan uvjet koji, međutim, nije dovoljan. Između ovlasti zastupanja pred sudom države članice i sudovima Europske unije nema automatske korelacije. Pojam pravnika iz trećeg stavka članka 19. Statuta „primjenjuje se objektivno i nužno neovisno o nacionalnim pravnim porecima” ( 26 ).

47. Slično predmetu Akzo Nobel, Sud je u predmetu Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej nekompatibilnost između radnog odnosa i mogućnosti zastupnika da nastupa pred sudovima Unije razmatrao kroz prizmu zahtjeva neovisnosti ( 27 ).

48. Opći sud je u jednom kasnijem predmetu utvrdio da odvjetnika koji je ujedno bio suosnivač odvjetničkog ureda nije mogao zastupati odvjetnik iz tog istog ureda ( 28 ). Opći sud je izričito odbio navod da se radilo o samozastupanju jer tužitelj i njegov zastupnik jednostavno nisu bili ista osoba ( 29 ). Umjesto toga, nemogućnost odvjetnika da nastupi pred Općim sudom bila je posljedica činjenice da nije bio neovisan i, konkretnije, činjenice da je tužitelj imao stvarnu kontrolu nad odvjetničkim uredom u kojem je odnosni odvjetnik bio zaposlen.

49. Naposljetku, čini se da ovaj predmet prije svega pripada trećoj skupini predmeta, koji se tiču odvjetnika koji su tužiteljevi zaposlenici. Međutim, on logiku koja je u pozadini tih predmeta očito gura korak dalje.

50. Naime, u predmetnom slučaju, zastupnik pravne savjete Sveučilištu u Wrocławu nije davao kao njegov zaposlenik. Ugovor zastupnika sa sveučilištem imao je drukčiju svrhu, to jest predavanje. Unatoč tomu, Opći sud je zaključio da je u tim okolnostima postojala opasnost da profesionalno okruženje zastupnika utječe na njegovo mišljenje, iako nije postojao ugovor o radu koji se ticao pružanja odvjetničkih usluga ( 30 ).

2. Problematični aspekti „prijenosa” i njegove postupovne posljedice

51. Točno je da se pojam „neovisnost” razmatra i u sudskoj praksi koja se tiče odvjetničke tajne i u sudskoj praksi koja se tiče četvrtog stavka članka 19. Statuta. Problem je u tome što se pojam neovisnosti u svakoj od tih grana sudske prakse koristi u poprilično različitom kontekstu te s različitim ciljem i svrhom. Jednostavan tekstualni prijenos tog pojma s jedne grane na drugu stoga je problematičan (a). Test za ocjenjivanje neovisnosti odvjetnika i uvjeta zastupanja nepovlaštenih tužitelja koji su proizašli iz tog prijenosa nisu, prema mojemu mišljenju, naročito jasni (b). Ta je nejasnoća tim ozbiljnija ako se u obzir uzmu posljedice koje neispunjavanje tih (nejasnih) kriterija može imati za nepovlaštene stranke (c).

a) Kontekst

52. Razvoj „prijenosom sudske prakse” nije svojstven samo pravu Unije. Ideja ili pojam koji je izvorno protumačen u jednom zakonodavnom ili pravnom kontekstu može se primijeniti u drugom kontekstu. U takvom prijenosu nema ničeg pogrešnog, naprotiv: on povećava predvidljivost i sklad pravnog sustava kao cjeline.

53. Međutim, svaki takav prijenos mora imati smisla u novom okruženju. Puko „kopiranje teksta”, kod kojeg se tekst slijepo prebacuje od jednog predmeta do drugog pri čemu se ne vodi puno računa o novom kontekstu ili svrsi, nije zadovoljavajuće. Takvo što će vjerojatno stvoriti više problema nego rješenja.

54. S obzirom na to, moram priznati da se oslanjanje na presude AM & S Europe i Akzo Nobel kao ključan element za tumačenje trećeg stavka članka 19. Statuta čini problematičnim.

55. Kako je već navedeno ( 31 ), presude AM & S Europe i Akzo Nobel odnosile su se na opseg odvjetničke tajne u istragama u području Unijina prava tržišnog natjecanja. U tom specifičnom kontekstu pojavilo se pitanje unutarnjeg pravnog savjetovanja u odnosu na vanjsko, što je dovelo do pitanja ugovora o radu odvjetnika i njihove neovisnosti, sve s ciljem pozitivnog očuvanja određenog prostora za povjerljive komunikacije u odnosu na Komisiju. Postignuta je ravnoteža između, s jedne strane, potrebe za zaštitom prava poduzetnika u odnosu na Komisiju i njezine istražne ovlasti i, s druge strane, nužnosti da Komisija može zaštititi i osnažiti tržišno natjecanje u Europskoj uniji. To je rezultiralo prihvaćanjem definicije „neovisnosti” odvjetnika prilagođene tom zakonodavnom kontekstu i svrsi.

56. Međutim, može li se ravnotežu postignutu u tom specifičnom kontekstu potom pretvoriti u opći kriterij neovisnosti odvjetnika u drukčijem kontekstu, u kojem su prisutni drukčiji subjekti s drukčijim interesima, te u konačnici upotrijebiti ne za stvaranje prostora za povjerljivu komunikaciju, nego kako bi se nepovlaštene stranke de facto lišilo pristupa sudovima Unije?

57. Smatram da ne može. Počet ću s poprilično očitim pitanjem: riječ „neovisnost” čak se ni ne nalazi u trećem stavku članka 19. Statuta. Međutim, postoji još dublji, strukturni problem: pojam „neovisnost” u presudama AM & S Europe i Akzo Nobel jednostavno se odnosi na tematiku različitu od one na koju se odnose treći i četvrti stavak članka 19. Statuta. Opseg pitanja u pogledu zastupanja u tim je odredbama neusporedivo širi od pukog pitanja radnog odnosa unutarnjeg odvjetnika. Tumačenje trećeg i četvrtog stavka članka 19. Statuta logički treba proizlaziti iz cilja zastupanja kao takvog te iz širih obilježja odvjetničke struke. Ponašanje odvjetnika, uključujući odluku o tome hoće li zastupati neku stranku unatoč tome što s njome ima posebne veze, ne smije biti u sukobu s niti jednom obvezom koju on ima prema zastupanoj stranci čijim interesima služi, ali i prema sudovima pred kojima nastupa te svojim kolegama ( 32 ).

58. Osim toga, treći i četvrti stavak članka 19. Statuta nije moguće izolirano tumačiti. Njih dopunjavaju strukovna pravila predviđena u nacionalnom zakonodavstvu i samoregulirana strukovna tijela. Iako takva pravila ne postoje na razini Unije, kako je Republika Poljska pravilno naglasila, sudovi Unije (kao i svaki sud) moraju biti u stanju osigurati da se u postupcima pred njima, ako se u tom pogledu pojavi kakav problem, poštuje potreban standard.

b) Nejasna narav testa

59. Nejasnoća postojećeg testa, kako ga je Opći sud primijenio, djelomično je posljedica konceptualnog nesklada koji je proizašao iz tog prijenosa sudske prakse s jednog konteksta na drugi. Uske navode u pogledu unutarnjeg zastupanja koji su izneseni u kontekstu istraga u području tržišnog natjecanja teško je primijeniti na treći i četvrti stavak članka 19. Statuta, koji su širi opsegom te imaju drukčiju svrhu.

60. Za početak, pojam „pravnik” iz trećeg stavka članka 19. Statuta u postojećoj je sudskoj praksi tumačen kroz prizmu pojma neovisnosti. Međutim, značenje tog pojma i kriteriji na temelju kojih se ocjenjuje ostaju nejasni. To je osobito iz razloga što se čini da je pod pojam „neovisnost” podvedeno nekoliko pitanja, uključujući svojstvo treće strane u odnosu na tužitelja ( 33 ). Nasuprot tomu, pitanje koje bi se tradicionalno smatralo obuhvaćenim pojmom neovisnosti, to jest nepostojanje vanjskog pritiska, praktički izostaje iz sudske prakse.

61. Također, pojedine kategorije nisu precizno definirane. Primjerice, za slučajeve u kojima su zastupnici držali razne poslovne funkcije u okviru tužitelja utvrđeno je da se odnose na pitanje samozastupanja, dok je situacija zaposlenih odvjetnika u određenoj mjeri, ili čak potpuno, bila odvojena od pitanja samozastupanja te ju se razmatralo kroz prizmu neovisnosti, za koju je navedeno da je odvjetniku nedostajala zbog utjecaja njegova profesionalnog okruženja na njegovo stručno mišljenje.

62. Čak i ako bismo konceptualno prihvatili da je sva ta pitanja moguće adekvatno promatrati kroz prizmu „neovisnosti”, razmatranjem pojedinačnih slučajeva nije baš lako dokučiti koja su točno postojeća pravila. Primjerice, nejasno je može li isključenje iz statusa „odvjetnika”, kada se radi o pravnim osobama, biti posljedica bilo kakvog sudjelovanja u tužiteljevoj poslovnoj strukturi ili samo sudjelovanja u tijelima koja tužitelja kontroliraju (ili na drugi način na njega utječu). Dalje, što se tiče radnih odnosa, nejasno je na temelju kojih načela treba razlikovati odnos između zaposlenog odvjetnika i njegova poslodavca i odnos između vanjskog odvjetnika i njegova (potencijalno jedinog ili glavnog) klijenta.

63. Nepostojanje jasnih kriterija na temelju kojih bi se ocijenilo ispunjava li zastupnik uvjete iz trećeg stavka članka 19. Statuta rezultira time da nepovlašteni tužitelji (i njihovi zastupnici) ( 34 ) ne mogu predvidjeti kako će se tu odredbu protumačiti s obzirom na to da postoje neke veze između tužitelja i njegova odvjetnika.

64. Spremno priznajem da su sudovi Unije suočeni s velikom raznolikošću činjeničnih situacija kada je riječ o posebnim vezama između zastupnika i tužitelja. Opći sud u tom pogledu s pravom inzistira na tome da se neovisnost zastupnikamora ocjenjivati u svakom slučaju zasebno ( 35 ).

65. Međutim, ne može se reći da zbog velike raznolikosti potencijalnih činjeničnih situacija nije moguće oblikovati test na temelju kojeg će tužitelji moći predvidjeti moguće posljedice svojeg odabira zastupnika.

66. Činjenicu da su test i kriteriji njegove primjene trenutno nepredvidljivi iz perspektive tužitelja dodatno podupire činjenica da ni članak 19. Statuta ni ostale njegove odredbe, kao ni Poslovnik Općeg suda, ne predviđaju kako pojam „pravnik/odvjetnik” treba tumačiti. Štoviše, ta postupovna pravila ne govore ništa o uvjetima neovisnosti. Kako je Republika Poljska pravilno istaknula na raspravi, takvi se zahtjevi i uvjeti čak ni ne spominju u praktičnim uputama za stranke koje se odnose na predmete pred Sudom ( 36 ).

67. Ako sve što nam u ovoj fazi preostaje jest zaključak da odvjetnik koji želi zastupati klijenta pred sudovima Unije mora proučiti hrpu neobjavljenih postupovnih rješenja, koji su dostupni samo na malom broju jezika, kako bi dokučio koje je trenutno shvaćanje „neovisnosti”, onda se moram složiti s Republikom Poljskom da doista postoji problem predvidljivosti.

c) Posljedice neispunjenja uvjeta

68. Naposljetku, možda je najupečatljivija, barem prema mojemu mišljenju, posljedica koju Opći sud predviđa za neispunjenje uvjeta neovisnog zastupanja predviđenih trećim stavkom članka 19. Statuta. Opći sud smatra, kao što je učinio u predmetnom slučaju, da tako utvrđeni problem u zastupanju stranke čini nepopravljivu materijalnu nepravilnost u pravnom sredstvu, koja može rezultirati samo odbacivanjem tog pravnog sredstva kao očito nedopuštenog.

69. Članak 51. stavak 2. Poslovnika Općeg suda predviđa da „[o]dvjetnik koji zastupa stranku ili joj pomaže, u tajništvu polaže dokument kojim se potvrđuje da je ovlašten za zastupanje pred sudovima države članice ili druge države koja je stranka Sporazuma o EGP-u”.

70. Ako taj dokument ne bi bio položen, članak 51. stavak 4. Poslovnika Općeg suda predviđa mogućnost ispravljanja tog propusta. Naime, ta odredba propisuje da „tajnik određuje stranci o kojoj je riječ razuman rok da [podnese taj dokument]. U slučaju da ni po isteku tog roka [nije podnesen traženi dokument], Opći sud odlučuje izaziva li nepoštovanje ove formalnosti formalnu nedopuštenost tužbe ili podneska.”

71. Čini se da Opći sud članak 51. stavak 4. Poslovnika Općeg suda shvaća na način da ta odredba dopušta ispravljanje povrede zahtjeva iz četvrtog stavka članka 19. Statuta, koji se tiče ovlasti odvjetnika da zastupa pred nacionalnim sudovima ( 37 ). Drugim riječima, čini se da ga tumači na način da tužitelju dopušta da dokaže da je njegov odvjetnik registriran pri nacionalnoj odvjetničkoj komori ako nije podnesena odgovarajuća potvrda o tome. Ne čini se da ga tumači na način da tužitelju daje pravo da bude obaviješten o problemu s njegovim zastupanjem ili da promijeni svojeg zastupnika ako Opći sud zaključi da njegova zastupnika nije moguće smatrati „pravnikom” u smislu trećeg stavka članka 19. Statuta.

72. Moram priznati da sam pomalo zbunjen takvim tumačenjem. Za trenutak ću po strani ostaviti pitanje može li se problem sa zastupanjem stranke uopće smatrati materijalnom, nepopravljivom nepravilnošću u pravnom sredstvu ( 38 ) koja automatski rezultira sankcioniranjem samog tužitelja (a ne, kasnije, odvjetnika koji je potencijalno povrijedio etička pravila). Ipak, valja se osvrnuti na pitanje tumačenja Poslovnika Općeg suda koje je tako „naklonjeno tužitelju”.

73. Pravilnici o (sudskom) postupku obično sadržavaju popis ozbiljnih, materijalnih nepravilnosti u pravnom sredstvu (primjerice, potpuna nerazumljivost pravnog sredstva; nenavođenje predmeta pravnog sredstva; nenavođenje zahtjeva; nepodnošenje osnovnih dokaza u prilog zahtjevu; itd.) koje nije moguće ispraviti te koji pravno sredstvo doista čine nedopuštenim. Nasuprot tomu, sve druge potencijalne probleme s pravnim sredstvom koji nisu tako ozbiljni da bi bili na tom popisu, a obično su to oni koji se tiču postupovnih pitanja (glavni tekst pravnog sredstva ili njegovi prilozi nemaju propisani oblik ili format; nisu predočeni dokazi o plaćanju sudskih pristojbi; aspekti povezani sa zastupanjem; itd.), smatra se postupovnima i popravljivima nakon što sud u pitanju stranku obavijesti o tome.

74. Da bi pristup sudu bio pravo a ne samo slogan, interpretativno načelo za tretiranje tih dviju vrsta nepravilnosti vjerojatno bi bilo sljedeće: nepravilnost koja nije materijalna nepravilnost navedena na popisu „nepopravljivih grijeha” trebala bi biti popravljiva. Ako takav popis ne postoji, ono što čini materijalne nepravilnosti treba usko tumačiti, na način da takve nepravilnosti uključuju samo ozbiljne probleme koji doista onemogućuju pravilno shvaćanje ili razmatranje pravnog sredstva.

75. Čini se da tumačenje koje je Opći sud prihvatio polazi od suprotne pretpostavke: popravljivi su samo oni elementi koji su izričito spomenuti u članku 51. stavku 4. Poslovnika Općeg suda te koji se usko tumače, dok sve ostalo povezano sa zastupanjem nije. Još je zanimljivije to što se članak 51. stavak 4. Poslovnika Općeg suda odnosi na jasno propisane zahtjeve iz četvrtog stavka članka 19. Statuta. To znači da je neispunjenje relativno jasno navedenih zahtjeva popravljivo. Nasuprot tomu, neispunjenje zahtjeva koji nije izričito predviđen u postupovnim pravilima, to jest zahtjev „neovisnosti” pravnika iz trećeg stavka članka 19. Statuta, rezultira proglašenjem pravnog sredstva nedopuštenim, pri čemu Opći sud inzistira na činjenici da nepostojanje neovisnosti zastupnika čini zapreku vođenju postupka ( 39 ).

76. Taj interpretativni rezultat stvari ostavlja negdje između romana Franza Kafke i čudne parafraze molitve Utopljenom bogu iz Igre prijestolja. Povrede (postupovnih) zahtjeva koji su jasno navedeni (te čije se zadovoljavanje stoga može očekivati od razumno pažljivog odvjetnika) popravljive su, dok povrede (jednako postupovnih) zahtjeva koji nisu jasno navedeni (te čije zadovoljavanje je stoga teže očekivati i od razumno pažljivog odvjetnika) nisu popravljive. Naime, povrede onoga što je skriveno nikada se ne mogu popraviti.

77. Da upotpunimo sliku, valja istaknuti da se tužitelju u potonjim slučajevima ne izdaje nikakva obavijest ili upozorenje prije nego što se njegovo pravno sredstvo proglasi nedopuštenim. Tužitelj stoga nema priliku popraviti situaciju. U praktičnom smislu, tužitelj - čiji odvjetnik, vodeći se nacionalnim pravilima o pravilnom zastupanju s obzirom na četvrti stavak članka 19. Statuta, nije imao razloga ne pretpostaviti da ima pravo zastupati svojeg klijenta - samo će dobiti, mjesecima ili čak godinama nakon isteka svih rokova, rješenje kojim se njegovo pravno sredstvo proglašava očito nedopuštenim, što ga, naravno, onemogućuje da svoj zahtjev ikada meritorno pokuša utužiti.

78. S obzirom na taj ishod, moram se složiti s tvrdnjom obaju intervenijenata da se nastali scenarij protivi prvom stavku članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i u njemu predviđenom pravu na pristup sudu. Stoga smatram da pristup trećem stavku članka 19. Statuta i njegovo tumačenje treba uvelike revidirati.

B. Opcije i varijable

79. Prije nego predložim kako, prema mojemu mišljenju, treba (ponovno) protumačiti treći i četvrti stavak članka 19. Statuta, potrebno je pojasniti još dva uvodna pitanja. Kao prvo, koji zahtjevi u pogledu svojstva odvjetnika koji zastupa nepovlaštenu stranku pred sudovima Unije trebaju biti mjerodavni: oni iz nacionalnog prava, oni iz prava Unije ili zahtjevi iz obaju pravnih sustava? (1) Dalje, kako bi se prilikom tumačenja tih odredbi postigla odgovarajuća ravnoteža između uključenih interesa, potrebno je podsjetiti na smisao pravila i zahtjeva u pogledu zastupanja (2).

1. Opcije

80. Kada su suočeni s pitanjem zadovoljava li određeni zastupnik standarde članka 19. Statuta, sudovi Unije moraju razmotriti dvije vrste problema.

81. Kao prvo, moraju provjeriti donekle formalan i općenit uvjet iz četvrtog stavka te odredbe, to jest je li odvjetnik ovlašten za zastupanje pred sudovima države članice (ili države koja je stranka Sporazuma o EGP-u). Ima li odnosni zastupnik pravo zastupati klijente u takvim vrstama predmeta na temelju nacionalnog prava?

82. Kao drugo, moraju provjeriti je li zastupnik, koji je na temelju nacionalnog prava načelno ovlašten zastupati klijente, ujedno ovlašten zastupati konkretnog klijenta u konkretnom predmetu. To je drukčija vrsta provjere, koja je usredotočena na okolnosti danog slučaja. Postoje li ikakvi problemi u kontekstu danog slučaja kada nije riječ samo o identitetu zastupnika i klijenta, njihovu međusobnom odnosu, već i o njihovim odnosima s drugim strankama ili predmetom spora?

83. U pogledu obje vrste provjere, pravila kojih pravnih poredaka trebaju biti mjerodavna? Postoje, barem u teoriji, tri moguće opcije.

84. Kao prvo, moglo bi se tvrditi da pravila dane države članice trebaju biti mjerodavna i za opće aspekte odvjetnikove sposobnosti zastupanja klijenta i za aspekte te sposobnosti specifične za dani predmet. Treći i četvrti stavak članka 19. Statuta u takvom bi se scenariju zajedno tumačili, pri čemu bi se upućivanje na nacionalno pravo u četvrtom stavku shvaćalo na način da određuje pojam „pravnik” iz trećeg stavka.

85. Kao drugo, moglo bi se tvrditi da se oba skupa pravila temelje na autonomnim pojmovima prava Unije. Uostalom, u izravnim tužbama, ona se odnose na postupak pred sudovima Unije, ne pred nacionalnim sudovima. Četvrti stavak članka 19. Statuta u tom bi se slučaju vrlo usko tumačio, na način da se u njemu misli samo na odgovarajuće certifikate i dokaze koji se moraju podnijeti kako bi se dokazalo da je dani zastupnik ovlašten zastupati pred nacionalnim sudovima. Međutim, sva ostala mjeodavna pravila, uključujući pravila struke, bila bi isključivo Unijina podrijetla.

86. Kao treće, treći i četvrti stavak članka 19. Statuta moglo bi se tumačiti s obzirom i na nacionalna pravila i na pravila Unije. Smatralo bi se da četvrti stavak članka 19. upućuje na nacionalno pravo. Treći stavak bi u tom slučaju činio autonomno, ali poprilično minimalističko, jamstvo prava Unije za potrebe ocjenjivanja prikladnosti zastupanja u pojedinačnom slučaju.

a) Četvrti stavak članka 19. Statuta

87. Osim ako četvrti stavak članka 19. Statuta, u kojem se nedvosmisleno govori o ovlasti zastupanja pred sudom države članice, potpuno lišimo njegova sadržaja, upravo opisanu drugu opciju jednostavno nije moguće prihvatiti. U četvrtom stavku članka 19. jasno se upućuje na nacionalno pravo što u predmetnom slučaju nije sporno. Stoga, načelnu sposobnost zastupnika da zastupa stranku pred sudovima treba odrediti s obzirom na mjerodavna pravila na razini relevantne države članice.

88. To automatski otvara pitanje mjerodavnih pravila struke.

89. Mišljenja sam da se odnosna nacionalna pravila i pravila struke logično nastavljaju primjenjivati čak i u postupcima pred sudovima Unije. Odvjetnici koji su članovi odvjetničke komore u državi članici ne izbjegavaju primjenu takvih nacionalnih pravila na temelju puke činjenice da nastupaju pred sudovima Unije. Međutim, (ne-)poštovanje tih pravila, ako se u tom pogledu pojavi problem, u konačnici i kasnije trebaju ocijeniti nadležna nacionalna (strukovna) tijela.

90. Ako smo isključili drugu opciju, što je s prvom i trećom? Za odgovor na to pitanje potrebno je okrenuti se tekstu i smislu trećeg stavka članka 19. Statuta, što je složenije pitanje.

b) Treći stavak članka 19. Statuta

91. Prema prvoj opciji upućivanje na nacionalno pravo u četvrtom stavku članka 19. Statuta ujedno izaziva primjenu odnosnih nacionalnih pravila struke, koja pravo Unije ne može zamijeniti ili, u najmanju ruku, bez kojih nijedno ograničenje predviđeno pravom Unije nije moguće tumačiti. Stoga, odluku o tome tko bi trebao biti ovlašten zastupati nepovlaštene stranke pred sudovima Unije treba donijeti u svjetlu nacionalnih pravila.

92. Rastezanje te tvrdnje do njezina punog logičkog zaključka značilo bi da bi se i treći i četvrti stavak članka 19. Statuta tumačili na način da upućuju isključivo na nacionalna pravila i prakse. Slažem se da je to rješenje, na prvi pogled, elegantno i jednostavno. Međutim, iz pobliže analize jasno je da otvara nekoliko strukturnih problema.

93. Kao prvo, obveza zastupanja različito je uređena u različitim državama članicama. Osim toga, pravila se mogu razlikovati čak i unutar jedne države članice ovisno o stupnju sudovanja. U nacionalnom zakonodavstvu ili sudskoj praksi mogu biti predviđena daljnja odstupanja. U četvrtom stavku članka 19. Statuta spominje se samo „sud države članice”, pri čemu se ništa ne govori o „stupnju sudovanja” koji treba biti odgovarajuće mjerilo: nacionalni vrhovni sud? Ili bilo koji sud, uključujući prvostupanjske sudove, pred kojima stranke možda ni ne moraju biti zastupane ( 40 )?

94. Ta nepreciznost u pogledu toga što se podrazumijeva pod „sudom države članice” nije problem u kontekstu prethodnih postupaka, kod kojih, u skladu s člankom 97. stavkom 3. Poslovnika Suda, stupanj sudovanja i mjerodavna pravila određuje dani sud koji je uputio zahtjev. Isto tako, a u suprotnosti s prethodnim postupkom, kada odlučuju o izravnoj tužbi nepovlaštenog tužitelja, sudovi Unije ne mogu kod danog nacionalnog suda provjeriti jesu li poštovana pravila struke primjenjiva na danog odvjetnika. Ne postoji ni nikakav postupak suradnje koji bi sudovima Unije omogućio da se savjetuju s relevantnom nacionalnom odvjetničkom komorom.

95. Kao drugo, izričito i bezuvjetno oslanjanje na nacionalna pravila u izravnim tužbama ujedno bi značilo da bi se nacionalna pravila primjenjivala na zastupanje raznih tijela i subjekata država članica koji se smatraju nepovlaštenim strankama. Međutim, takav bi se ishod mogao protiviti općem smislu članka 19. Statuta, a osobito njegovu prvom stavku. Iz te odredbe poprilično jasno proizlazi da se htjela praviti razlika između povlaštenih tužitelja (država članica i institucija Unije), koji mogu izabrati agenta kojeg žele, i svih nepovlaštenih tužitelja, koji to ne mogu te koje treba zastupati treća strana. Ako se u četvrtom stavku članka 19. Statuta bezuvjetno upućuje na pravila država članica o zastupanju, bi li onda bilo prihvatljivo da se nepovlaštene tužitelje koji su pravne osobe same zastupaju pred sudovima Unije ako to mogu na temelju nacionalnih pravila?

96. Odgovor na pitanje očito je negativan, jer bi se time u biti izbrisala razlika koju je zakonodavac Unije htio napraviti između povlaštenih i nepovlaštenih tužitelja. Iz te perspektive relevantna ostaje okolnost je li, kada je riječ o nepovlaštenom tužitelju, odabrani zastupnik treća strana u odnosu na tužitelja ili nije. Međutim, ta razlika ne proizlazi iz presuda AM & S Europe i Akzo Nobel ( 41 ), nego iz kontrasta između prvog i trećeg stavka članka 19. Statuta.

97. Kao treće, primjena različitih standarda na tužitelje koji podnesu iste ili slične tužbe ovisno o nacionalnom „podrijetlu” njihovih odvjetnika te bi tužitelje podvrgnula različitim uvjetima i postupanju. Snalaženje u 28 različitih režima (a zapravo i više njih, s obzirom na to da u nekim državama članicama postoji više odvjetničkih komora i primjenjivih pravila) stoga ne bi bilo samo izazov za sudove Unije, nego bi, prije svega, bilo problematično iz perspektive jednakosti tužitelja.

98. Kao četvrto, izričito i bezuvjetno oslanjanje samo na nacionalna pravila i praksu značilo bi ne samo da bi sudovi Unije morali poznavati i provjeravati pravila svih nacionalnih sustava, nego i da bi bili vezani njihovim sadržajem. Bi li to ujedno sudovima Unije oduzelo svaku mogućnost nadzora, čak i rezidualnog, sadržaja tih pravila i načina njihove primjene, uključujući u odnosu na izravne tužbe pred sudovima Unije, kod kojih se postupak uopće ne vodi pred nacionalnim sudovima? Što ako mjerodavna nacionalna pravila zahtijevaju previše (primjerice, tako što, zbog kojeg god razloga, onemogućuju odvjetniku, koji bi prema svakom razumnom tumačenju pravila struke to mogao, da zastupa stranku u danoj državi članici) ili premalo?

99. Kao peto i posljednje, to me dovodi do (neprikladnosti) analogije s pravilima koja se primjenjuju na zastupanje u prethodnom postupku. Točno je da se članak 19. Statuta primjenjuje na sve postupke pred Sudom Europske unije. Točno je i da je člankom 97. stavkom 3. Poslovnika Suda uspostavljen režim koji se očito temelji na bezuvjetnom oslanjanju na pravila o zastupanju u nacionalnim postupcima pred sudovima koji su uputili zahtjev.

100. Međutim, neovisno o svemu tome, zbog jasnih strukturnih i sistemskih razlika između prethodnog postupka i izravnih tužbi pred sudovima Unije, posebne odredbe o prethodnom postupku su zapravo relevantne kao suprotnost, a ne po analogiji. Za razliku od prethodnog postupka, gdje su pravila i prakse o zastupanju u rukama nacionalnog suda, u izravnoj tužbi sud Unije mora moći provoditi rezidualan nadzor prikladnosti zastupanja u danom postupku koji je izravno pred njime pokrenut, osobito u pogledu mogućih sukoba interesa.

101. Sva ta razmatranja dovode me do zaključka da pravilno tumačenje trećeg i četvrtog stavka članka 19. Statuta mora uključivati mješavinu obaju regulatornih slojeva: načelnu ovlast zastupanja doista treba provjeriti u svjetlu nacionalnih pravila i praksi, dok nepostojanje eventualnih problema koji dovode u pitanje kvalitetu zastupanja u kontekstu pojedinačnog predmeta treba provjeriti s obzirom na pravu Unije automan pojam zastupanja od strane odvjetnika.

102. Prije analize stvarnog sadržaja takvog testa važno je ukratko podsjetiti na ciljeve te rezidualne „kontrole kvalitete” zastupanja i interese o kojima treba voditi računa.

2. Svrha zastupanja

103. Točno je da zastupanje, na načelnoj razini, igra ključnu ulogu u dobrom sudovanju. Ako nije odgovarajuće zastupan, tužitelj možda neće moći iznijeti, a sudac uvidjeti, sve potrebne argumente koji tužitelju idu u prilog ( 42 ).

104. Međutim, to nije jedini cilj i interes kojem zastupanje klijenta teži. Glavni cilj zastupanja je zaštita klijentovih interesa, čije ostvarivanje, naravno, mora ostati u granicama onoga što je pravno i etički dopušteno. Dakle, svrha zastupanja jest osigurati što efikasnije ostvarivanje interesa stranke, što toj stranci omogućuje da ostvari svoje pravo na djelotvoran pravni lijek pred sudom ( 43 ).

105. Stoga, prema mojemu mišljenju, glavni interes kojem zastupanje teži privatne je naravi. Zaštita interesa privatnih klijenata ujedno koristi javnom interesu za dobro sudovanje.

106. Čini se da pobijano rješenje, osobito u točki 18., polazi od drukčije pretpostavke. Uloga odvjetnika opisana je kao uloga suradnika suda, koji mora, u prevladavajućim interesima pravde, klijentu pružiti pravnu pomoć kakva mu je potrebna ( 44 ). Opći sud se prilikom određivanja te vizije funkcije zastupanja pozvao na zajedničke tradicije država članica. Dakle, odvjetnik je prikazan na način da prije svega djeluje u javnom, općem interesu pravde, koji prevladava nad privatnim.

107. Kako Češka Republika pravilno ističe, način na koji je Opći sud prikazao ulogu odvjetnika temelji se na odvajanju odvjetnikovih i klijentovih interesa, što odstupa od stvarnosti. Nadalje, koliko sam upoznat s praksom u državama članicama, ozbiljno sumnjam da takva vizija odražava ikakve zajedničke tradicije država članica.

108. Iako bismo svi htjeli da su odvjetnici romantični, nesebični junaci koji ostvaruju više interese pravde, makar i protivno željama svojih klijenata i ostatka svijeta, zastupanje je u stvarnosti prije svega usluga. Pružanje te regulirane usluge mora biti u skladu s raznim uvjetima i standardima, ali ona se ne pruža prije svega u prevladavajućim interesima pravde, nego u interesima danog klijenta.

109. Dalje, čini se da komparativni dokazi potvrđuju dvije stvari. Kao prvo, čini se da razni uvjeti opravdavaju zadiranje u odnos između odvjetnika i njegova klijenta u interesu dobrog sudovanja. Međutim, na višoj se razini apstrakcije čini da su u tom kontekstu relevantne dvije specifične situacije: nepostojanje bilo kakvog vanjskog pritiska na zastupnika i nepostojanje bilo kakvih unutarnjih čimbenika koji stvaraju sukob interesa između odvjetnika i klijenta ( 45 ). Ako takav sukob nastane, odvjetnik ne može svoje usluge pružati u tom konkretnom slučaju ( 46 ).

110. Međutim, kao drugo, praksa u državama članicama otkriva da se sudska intervencija čak i u takvim slučajevima čini minimalnom i tek sekundarnom ( 47 ). To je zato što su, kao prvo, svi odvjetnici dužni procijeniti hoće li njihova neovisnost doći u pitanje ako budu zastupali neku stranku. Njihova je dužnost ne pružiti pravnu pomoć ako je tomu tako. Kao drugo, odvjetnička struka uvelike je samoregulirana te nepoštovanje pravila struke ispituju i sankcioniraju odgovarajuća disciplinska tijela.

111. Dakle, ako iz svojeg (naravno, ograničenog) znanja o praksi u državama članicama mogu izvući ikakav opći zaključak, onda je to da je zastupanje prije svega stvar osobnog izbora i (dvostrane) ugovorne slobode. Klijent slobodno izabire svojeg odvjetnika te odvjetnik načelno može slobodno birati svoje klijente ( 48 ). Odnos se temelji na povjerenju. Bilo koje zadiranje u taj odnos treba se temeljiti na ozbiljnim razlozima zbog kojih postoji jasna i imperativna potreba da se „stranka zaštiti od svojeg odvjetnika”. Osim toga, ako se otkriju ikakvi problemi, najbolje je da ih riješe odnosna regulatorna tijela u disciplinskom ili drugom postupku.

112. Ukratko, u ovom se odjeljku tvrdi da su smisao i ravnoteža interesa koji trebaju odrediti tumačenje uvjeta predviđenih trećim i četvrtim stavkom članka 19. Statuta nešto drukčiji nego što je Opći sud utvrdio. Zastupanje se ne odabire i potom provodi prije svega u višem interesu pravde te kako bi se ugodilo i pomoglo sudu, nego u interesu klijenta i na temelju njegova odabira. Taj odabir, čak i ako je loš, stoga nužno treba poštovati. Tek se u iznimnim okolnostima treba dopustiti da javni interes prevlada nad tim privatnim interesom.

113. U suprotnom, inače minimalistički sudski nadzor u tim pitanjima – obično ograničen na slučajeve u kojima su očiti nedostaci u zastupanju jasno vidljivi te se pretpostavlja da su toliko ozbiljni da dovode u pitanje vjerodostojnost čitavog sudskog postupka – bio bi zamijenjen teško predvidljivim ili opravdivim sudskim paternalizmom. To bi dovelo do sve većeg zadiranja u ono što prije svega treba biti osobni izbor, protivno ostalim jednako valjanim interesima i vrijednostima koji također čine dio ukupne jednadžbe, kao što su sloboda izbora odvjetnika, kontinuitet zastupanja ili troškovi koje promjena odvjetnika nužno izaziva jer novom odvjetniku treba dodatno vrijeme kako bi se upoznao s tekućim predmetom.

C. Revidirani test

114. Imajući ta nešto općenitija razmatranja na umu, predlažem prilagodbu načina na koji su se treći i četvrti stavak članka 19. Statuta tumačili i primjenjivali, čemu svjedoči pobijano rješenje. Promjena tumačenja ima dvije dimenzije: materijalnu (1) i postupovnu (2).

1. Materijalna dimenzija

115. Materijalna dimenzija odnosi se uvjete zastupanja stranaka pred sudom države članice (a), kao i na dvostruki uvjet da odvjetnik mora biti neovisan i imati svojstvo treće strane, u smislu trećeg stavka članka 19. Statuta (b).

a) Ovlast zastupanja pred nacionalnim sudovima

116. Prvi korak analize započinje pitanjem je li zastupnik kvalificiran zastupati pred sudom države članice (ili države koja je stranka Sporazuma o EGP-u), to jest, u biti, je li član nacionalne odvjetničke komore ili drugog relevantnog strukovnog tijela te je li ovlašten zastupati. Kako sam istaknuo ( 49 ), ta se provjera provodi u svjetlu odnosnih nacionalnih zakona te na formalnoj razini (provjera certifikata).

117. Kako sam također istaknuo, provjera poštovanja nacionalnog prava koju sudovi Unije provode tu treba stati. Ne treba se odnositi na poštovanje nacionalnih pravila struke. Tu zadaću, ako se pojave ikakvi problemi u pogledu nepoštovanja takvih pravila, treba ostaviti nacionalnim (strukovnim) tijelima.

b) Svojstvo odvjetnika – neovisna treća strana u odnosu na stranku

118. U drugom koraku, sudovi Unije trebaju provjeriti ima li zastupnik svojstvo treće strane u odnosu na tužitelja (1) te zadovoljava li zahtjeve neovisnosti, to jest da nije izložen nikakvim vanjskim utjecajima ili da ne postoji vjerojatnost sukoba interesa (2).

1) Treća strana

119. Što se tiče toga da zastupnik mora imati svojstvo treće strane u odnosu na tužitelja, taj zahtjev, koji proizlazi i iz trećeg i iz četvrtog stavka članka 19. Statuta, treba tumačiti na način da isključuje zastupnike koji s tužiteljem dijele identitet.

120. Taj je zahtjev samorazumljiv kada je riječ o fizičkim osobama. On ujedno onemogućuje samozastupanje odvjetnika koji imaju odgovarajuće kvalifikacije te su članovi nacionalne odvjetničke komore.

121. Ispunjenost tog uvjeta manje je očita kada je riječ o zastupanju pravnih osoba. Da bi zahtjev svojstva treće strane imao ikakvo značenje u tom kontekstu te da bi se osigurala jednolika primjena pravila o zastupanju pred sudovima Unije, čini mi se da ga treba tumačiti na način da onemogućuje da subjekte koji nisu obuhvaćeni prvim stavkom članka 19. Statuta u danom predmetu zastupaju odvjetnici koji su kod njih zaposleni ( 50 ).

122. Međutim, to se pitanje razlikuje od pitanja neovisnosti, kako je izloženo u presudi Akzo Nobel ili novijoj presudi Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej. Umjesto toga, uzimajući u obzir specifičan sustav zastupanja pred sudovima Unije, zahtjev svojstva treće strane treba shvatiti kao uvjet a contrario koji proizlazi iz izričito priznate mogućnosti povlaštenih tužitelja da se sami zastupaju u skladu s prvim i drugim stavkom članka 19. Statuta ( 51 ).

123. Prihvaćam da je pitanju zaposlenih odvjetnika moguće pristupiti i iz perspektive odvjetnikove neovisnosti. Naime, moglo bi se reći da se zaposleni odvjetnik nalazi u odnosu podređenosti, koji utječe na njegovu slobodu prosudbe te stoga na njegovo pravno mišljenje ( 52 ). Odnos zaposlenog odvjetnika sa strankom koju zastupa ne temelji se na ugovoru sklopljenom za potrebe postupka, nego na ugovoru o radu (ili sličnom ugovoru) koji obuhvaća i zastupanje. Taj odnos stoga nije posljedica odvjetnikova izbora da zastupa tu stranku u postupku, nego njegova ugovora o radu.

124. Međutim, postoje barem dva dobra razloga zbog kojih pitanje odvjetnika zaposlenih kod pravne osobe treba analizirati iz perspektive svojstva treće strane, a ne iz perspektive neovisnosti.

125. Kao prvo, ocjena je li fizička osoba zaposlenik te stoga dio pravne osobe ili treće strane koji djeluje u ime potonje prije svega je strukturno, formalno pitanje. Da tomu nije tako te da svojstvo treće strane ovisi o stupnju stvarne neovisnosti u odlučivanju, to više ne bi bila formalno pitanje te bi umjesto toga uključivala materijalno ispitivanje (ne)ovisnosti. Osim toga, ono više ne bi bilo predvidljivo vanjskim trećim stranama jer one uglavnom nisu upoznate sa svim (unutarnjim) aranžmanima između odvjetnika i klijenta, da ne govorimo o stvarnoj praksi u tim aranžmanima. Stoga, dok određeni zaposleni odvjetnici uživaju znatan stupanj neovisnosti, takav da čine treće strane u materijalnom smislu, neke (formalno) treće strane koje su u stvarnosti ovisne o pravnoj osobi u ekonomskom ili drugim pogledima smatralo bi se dijelom te pravne osobe.

126. Ako primijenimo tu logiku, bi li odvjetnici zaposleni u društvu koje im daje punu slobodu u pogledu načina na koji savjetuju i zastupaju to društvo tada odjednom postali „neovisni odvjetnici”? Bi li pojedinačni odvjetnik, koji je propisno učlanjen u odvjetničkoj komori te samostalno radi, ali koji ima samo jednog klijenta o kojem u stvarnosti ekonomski ovisi, prestao biti „neovisan odvjetnik” i bio tretiran kao „zaposlen”?

127. Upravo ta vrsta izjednačavanja formalne ocjene organizacijskog svojstva (treće strane) i materijalne analize podređenosti (neovisnosti) u radnom odnosu rezultira nepredvidljivošću kriterija koji se u biti primjenjuju prema sadašnjem testu ( 53 ).

128. Kao drugo, to je možda i razlog zbog kojeg se, na nacionalnoj razini, pitanje zaposlenih odvjetnika načelno (te, čini se, uglavnom) razmatra iz perspektive strukturnih nesukladnosti s odvjetničkom strukom, a ne iz perspektive neovisnosti u danom slučaju.

129. U različitim državama članicama u tom pogledu postoje različita uređenja. Ocjena nesukladnosti između obavljanja odvjetničke profesije i radnog odnosa može se promatrati iz dviju perspektiva. Kao prvo, ona se može odnositi na to je li bavljenje odvjetničkom profesijom (u svojstvu člana odvjetničke komore ili društva) moguće kombinirati s bilo kojom drugom profesijom (koja se obavlja u okviru radnog odnosa) ili javnom funkcijom. Kao drugo, može se odnositi na to može li se odvjetnik baviti svojom profesijom (kao član odvjetničke komore ili društva) samo u „neovisnom” (samozaposlenom svojstvu) ili može biti zaposlen kao odvjetnik (kod drugih odvjetnika, u uredu, drugim udruženjima odvjetnika ili kod bilo kojeg drugog subjekta) a da pritom ne mora okončati svoje članstvo u odvjetničkoj komori ili društvu ( 54 ).

130. Kao primjer iz potonje perspektive, u Poljskoj, odvjetničkom profesijom (radca prawny), koja se razmatra u ovom predmetu, moguće je baviti se i u okviru radnog odnosa ( 55 ) i izvan okvira takvog odnosa ( 56 ). Osim toga, uloge zaposlenih i „neovisnih” odvjetnika u nekim se državama članicama razvijaju te su predmet rasprava ( 57 ).

131. U pogledu zaposlenih odvjetnika u državama članicama u kojima se „neovisnost” i svojstvo zaposlenika smatraju strukturno nekompatibilnima ističem da ti odvjetnici neće zadovoljavati zahtjev iz četvrtog stavka članka 19. Statuta. Što se tiče zaposlenih odvjetnika u državama članicama u kojima se to ne smatra nekompatibilnim, njihovo svojstvo zaposlenika ne smatra se, logično, problemom u njihovim državama.

132. Međutim, kako bi se u tom pogledu izbjegle nedoumice, kao i nepotrebno zadiranje u način na koji je u državama članicama zamišljena odvjetnička struka ( 58 ), te kako bi se osigurali jednaki uvjeti pred sudovima Unije, predlažem da se pitanju zaposlenih odvjetnika pristupi iz perspektive svojstva „treće strane”. Zaposleni odvjetnici ne mogu zastupati nepovlaštene tužitelje zato što ne ispunjavaju autonomni uvjet prava Unije prema kojem moraju imati svojstvo treće strane u odnosu na klijenta te stoga ne mogu „zastupati” tu stranku u smislu trećeg i četvrtog stavka članka 19. Statuta.

133. Stoga, zaposlenog odvjetnika koji svojeg poslodavca zastupa na temelju ugovora o radu te se stoga nalazi u odnosu podređenosti u pogledu pružanja takvih odvjetničkih usluga nije moguće smatrati, za potrebe autonomnog tumačenja trećeg stavka članka 19. Statuta, „trećom stranom” u odnosu na svojeg klijenta.

2) Neovisna strana

134. Što se pak tiče zahtjeva neovisnosti, čini se da u ovom predmetu, kao ni u bilo kojem ranijem predmetu, nije bila riječ o njegovu vanjskom aspektu, to jest o nepostojanju bilo kakvih znakova vanjskog pritiska od nekog drugog subjekta na odvjetnika.

135. Stoga se izravno okrećem pitanju unutarnjeg pritiska, to jest nepostojanju sukoba interesa.

136. Prema mojemu mišljenju, pri čemu ponovno podsjećam na raznolike opcije koje postoje na nacionalnoj razini, taj zahtjev nije moguće tumačiti na način da odvjetnicima zabranjuje da imaju bilo kakve veze sa strankom, nego samo veze koje očito dovode u pitanje sposobnost odvjetnika da savjete pruža isključivo u najboljem interesu klijenta.

137. Te „diskvalificirajuće” veze stoga trebaju biti samo takve naravi i stupnja da iz njih očito proizlazi da odvjetnik, čak i ako prema stranci formalno ima svojstvo treće strane, ima ekonomske ili osobne veze s predmetom spora ili s jednom od stranaka koje izazivaju razumnu sumnju u njegovu sposobnost da istinski štiti interes svojeg klijenta, a ne vlastite interese ili interese druge osobe.

138. Svjestan sam velike raznolikosti potencijalnih činjeničnih scenarija, zbog čega je nemoguće pružiti iscrpan popis situacija u kojima tako apstraktno formulirani sukobi mogu nastati. Međutim, u ovoj fazi nije važno koje su to situacije, nego kako te potencijalne sukobe interesa treba prepoznati.

139. Identifikaciju situacija koje čine sukob interesa treba provesti na razini razumne hipoteze, ali ona treba biti ograničena na slučajeve očitih ili očiglednih sukoba.

140. Sukob interesa, uzimajući u obzir danu vrstu (postojećeg ili bivšeg) odnosa, mora biti prepoznatljiv na razini razumne (ali propisno obrazložene) hipoteze. Istovremeno, on mora biti očit ili očigledan s obzirom na tu vrstu odnosa, što znači da vjerojatno postoji konsenzus da će interesi klijenta i odvjetnika doći u sukob kada postoji takva vrsta odnosa ili veze.

141. Međutim, u skladu s gore izloženim općim argumentom ( 59 ), koji upozorava na opasnost od pretjeranog zadiranja suda u prije svega privatni odnos između klijenta i njegova odvjetnika, nije uloga suda da unaprijed nagađa tko bi mogao biti pod čijim utjecajem te u kojim okolnostima. Ili je sukob očit i toliko težak da navede sud da u interesu dobrog sudovanja poništi osobni izbor odvjetnika ili nije, u kojem slučaju eventualne nepravilnosti treba kasnije riješiti u disciplinskom postupku protiv odvjetnika koji je povrijedio etička pravila ili u građanskom postupku za naknadu štete koji bi klijent pokrenuo protiv svojeg odvjetnika.

142. Postoje i praktični argumenti koji idu u prilog tom tumačenju i primjeni članka 19. Statuta. Ekspanzionistički i preventivni pristup zahtjevu neovisnosti samo stvara pogrešne poticaje za parničenje koji nemaju puno praktičnog smisla ( 60 ). Osim toga, zastupnike nepovlaštenih stranaka stavlja u poprilično težak položaj: kako zastupnik ili njegov klijent – tužitelj mogu dokazati da ne postoji opasnost od pojave ikakvih problema uzrokovanih izborom zastupnika? Kako je, u praktičnom smislu, moguće dokazati nepostojanje nečega u budućnosti?

143. Sva ta razmatranja navode me na to da Sudu predložim da pojam „neovisnost pravnika” iz trećeg stavka članka 19. Statuta vrati u njegove realne okvire. Kao prvo, ta neovisnost, kako vanjska tako i unutarnja, razlikuje se od pojma svojstva treće strane. Kao drugo, unutarnja dimenzija te neovisnosti, to jest nepostojanje sukoba interesa u danom slučaju, treba ostati ograničena na slučajeve očitih i jasno prepoznatljivih sukoba, koje treba sagledati u svjetlu iskustava s određenim vrstama odnosa u kojima se sukobi nužno javljaju, ali čije postojanje sudovi ne trebaju unaprijed pretpostavljati ili opširno istraživati.

144. Ukratko, da bi uvjeti iz trećeg i četvrtog stavka članka 19. Statuta bili ispunjeni, tužitelja mora zastupati odvjetnik koji je propisno ovlašten zastupati pred sudom države članice, čemu svjedoči odgovarajući certifikat (certifikati), te koji u odnosu na stranku ima svojstvo treće strane. Osim toga, odvjetnik ne smije biti pod nikakvim vanjskim pritiskom niti u bilo kojem drugom sukobu interesa koji je, s obzirom na danu vrstu (postojećeg ili bivšeg) odnosa između odvjetnika i zastupljene stranke, lako prepoznatljiv na razini razumne hipoteze, što bi ga sprječavalo da djeluje u kontekstu pojedinačnog slučaja.

2. Postupovna dimenzija

145. Naposljetku se okrećem postupovnim posljedicama eventualnih nedostataka u zastupanju nepovlaštenih tužitelja u skladu s člankom 19. Statuta.

146. Kako je već gore opisano, nepostojanje neovisnosti zastupnika u smislu trećeg stavka članka 19. Statuta u sudskoj praksi Općeg suda smatra se materijalnom, nepopravljivom nepravilnošću u pravnom sredstvu zbog koje se ono odbacuje kao očito nedopušteno ( 61 ).

147. Moram priznati da taj zaključak smatram najproblematičnijim od svih aspekata predmetnog žalbenog postupka, osobito zbog dvaju razloga.

148. Kao prvo, u sudskoj praksi u kojoj se tumačio članak 19. Statuta (uključujući pobijano rješenje) ( 62 ) opetovano se spominje da su uvjeti zastupanja nepovlaštenih tužitelja izvedeni iz zajedničkih tradicija država članica. Međutim, kada je riječ o postupovnim posljedicama činjenice da odvjetnik nije poštovao pravila svoje struke ili etička pravila, osobito ona koja se tiču sukoba interesa, čini se da su nacionalna pravila i prakse (barem one s kojima sam upoznat) u oštroj suprotnosti s onim što je na razini Uniji utvrđeno da iz njih proizlazi.

149. S jedne strane, nedostaci u zastupanju se u državama članicama uglavnom smatraju postupovnim nedostacima, koji su očito popravljivi ( 63 ). U tom smislu, ako relevantni sud otkrije ijedan takav problem, on obavješćuje tužitelja u pitanju, traži od njega da ispravi situaciju te ga upoznaje s posljedicama koje mogu nastupiti ako to ne učini.

150. S druge strane, ujedno se čini da u državama članicama postoji očita tendencija k tomu da se ne dovodi u pitanje, na štetu klijenta, valjanost postupovnih podnesaka podnesenih sudu kada postoji sukob interesa između odvjetnika i klijenta. Kako je navedeno, sud će od odvjetnika tražiti da prestane s problematičnim ponašanjem ili od tužitelja da imenuje drugog odvjetnika ( 64 ). Međutim, u pravnim porecima država članica ne mogu pronaći inspiraciju za praksu prema kojoj, u slučaju navodnih ili stvarnih nepravilnosti u pogledu profesionalne etike, sud ima ulogu ne samo „disciplinskog vijeća” u smislu da izriče izravne sankcije odvjetniku, nego te sankcije izriče tužitelju tako što njegovo pravno sredstvo proglašava očito nedopuštenim.

151. Kao drugo, takvo tumačenje i praksa sudovanja očito nisu u skladu, prema mojemu mišljenju, s jamstvima iz prvog stavka članka 47. Povelje i, konkretnije, pristupom pravosuđu i djelotvornom pravnom lijeku ( 65 ).

152. Stoga se ne mogu složiti s tumačenjem i praksom Općeg suda, koju je, istina, potvrdio Sud ( 66 ), prema kojima se nedostatak u neovisnom zastupanju tužitelja smatra nepopravljivom nepravilnošću u pravnom sredstvu.

153. Umjesto toga, predlažem da se eventualni nedostaci u zastupanju smatraju postupovnim nedostacima u pravnom sredstvu koje je moguće ispraviti. Nadalje, ako sud Unije otkrije nepravilnost u zastupanju, on o tome treba obavijestiti tužitelja kako bi mu pružio priliku da riješi problem. Ne mogu prihvatiti stajalište prema kojem sudovi Unije u takvoj situaciji mogu pravno sredstvo jednostavno proglasiti očito nedopuštenim, što potpuno okončava postupak u tom predmetu.

154. To bi u praksi značilo da je Opći sud, kada god otkrije potencijalnu povredu zahtjeva koji se primjenjuju na svojstvo „pravnika” u smislu trećeg i četvrtog stavka članka 19. Statuta, dužan o tome obavijestiti tužitelja, u skladu s člankom 51. stavkom 4. svojeg poslovnika ( 67 ).

155. Podnošenje „[traženih dokumenata u propisanom roku]” u smislu te odredbe nije moguće strogo tumačiti, na način da se misli samo na dokumente koji se tiču odvjetnikova članstva u nacionalnoj odvjetničkoj komori, a da pritom nije potrebno odrediti stvarni problem sa zastupanjem i posljedice koje iz njega mogu proizaći ako ga se ne riješi te o njemu obavijestiti stranku, zbog čega ona mora nagađati o kakvom bi se problemu moglo raditi. Takvo bi tumačenje bilo ne samo veoma formalno, da ne kažem formalističko, nego bi ujedno zanemarilo logiku postupnog razvoja postupovnih pravila Unijinih sudova ( 68 ) te, prije svega, osnovno jamstvo djelotvornog prava na pristup sudu ( 69 ).

156. Stoga, tužitelja se u zahtjevu koji se šalje stranci na temelju članka 51. stavka 4. Poslovnika Općeg suda mora obavijestiti ne samo o dokumentima koje eventualno još mora dostaviti, nego i o razlozima zbog kojih se ti dokumenti traže, na način da se jasno istaknu eventualne dvojbe koje sud možebitno ima u pogledu zastupanja te stranke. U njemu se tužitelja mora obavijestiti o tome je li i zašto potrebna promjena njegova zastupnika, pri čemu se jasno moraju navesti postupovne posljedice koje će nastupiti ako se ne postupi sukladno zahtjevu. Nadalje, kako je također navedeno u toj odredbi, tajnik treba odrediti razuman rok u kojem tužitelj može ispraviti situaciju. Naravno, svaki takav rok koji tajnik odredi na temelju članka 51. stavka 4. Poslovnika Općeg suda počinje teći i istječe neovisno o početnom roku za ulaganje podneska.

157. Tek ako stranka unutar propisanog roka ne ispravi situaciju, Opći sud može odlučiti čini li to podnesak nedopuštenim u skladu s drugom rečenicom članka 51. stavka 4. njegova poslovnika ( 70 ).

158. Naposljetku, radi cjelovitosti bi se moglo podsjetiti da svaka možebitna promjena zastupnika ne daje tužitelju pravo da podnese nova očitovanja. Slično imenovanju novog odvjetnika nakon isključenja agenta, savjetnika ili odvjetnika iz tekućeg postupka pred Općim sudom ( 71 ), novoimenovani odvjetnik mora predmet preuzeti u stanju u kojem se nalazi u danoj fazi postupka.

D. Predmetni slučaj

159. Primjenjujući test koji sam gore predložio ( 72 ) na predmetni slučaj, ističem, kao prvo, da se čini nespornim da je uvjet iz četvrtog stavka članka 19. Statuta ispunjen. Čini se da je zastupnik Sveučilišta u Wrocławu u postupku u kojem je doneseno pobijano rješenje propisno ovlašten zastupati pred poljskim sudovima.

160. Kao drugo, u pogledu činjenice da je tužitelj pravna osoba, također je nesporno da zastupnik u postupku pred Općim sudom nije nastupao kao zaposleni odvjetnik Sveučilišta u Wrocławu. On je stoga očito bio treća strana u odnosu na svojeg klijenta. Nadalje, nesporno je da se odvjetnikov ugovor sa Sveučilištem u Wrocławu odnosio na predavanje, a ne na pružanje odvjetničkih usluga pred Općim sudom. Stoga, neovisno o tome je li zastupnik zbog ugovora o predavanju bio podređen sveučilištu, ono što je važno jest činjenica da predmet tog ugovora jednostavno nema nikakve veze sa zastupanjem u odnosnom postupku.

161. Kao treće, što se tiče zahtjeva neovisnosti, ističem da nije navedeno da je zastupnik bio izložen bilo kakvom obliku vanjskog pritiska. Kada je riječ o mogućem sukobu interesa, čini se da je Opći sud pretpostavljao da je takav sukob postojao s obzirom na to da je naveo da je građanskopravni ugovor između zastupnika i Sveučilišta u Wrocławu stvarao opasnost od toga da bi na stručno mišljenje zastupnika barem djelomično moglo utjecati njegovo profesionalno okruženje ( 73 ).

162. S obzirom na moje prijedloge izložene u točkama 139. i 140. ovog mišljenja o načinu na koji treba pristupiti pitanju sukoba interesa, ne mogu se složiti s tom pretpostavkom. Ugovor u pitanju (o radu na nepuno radno vrijeme, kako se čini) odnosio se na držanje predavanja o međunarodnom privatnom pravu. Osim tog ugovora te nekadašnje pripadnosti sveučilištu (u svojstvu studenta te kasnije predavača), nije utvrđeno postojanje nikakvih financijskih ili drugih veza između Sveučilišta u Wrocławu i zastupnika koje su mogle izazvati opravdanu sumnju u to je li zastupnik svoje pravne savjete pružao u isključivom interesu Sveučilišta u Wrocławu.

163. U takvim okolnostima, Opći sud je počinio pogrešku koja se tiče prava kada je pojam pravnika/odvjetnika iz trećeg stavka članka 19. Statuta odnosno članka 51. stavka 1. Poslovnika Općeg suda protumačio na način da takva veza može dovesti u pitanje neovisnost pravnika/odvjetnika.

164. S obzirom na navedeno, zaključujem da su prvi žalbeni razlog u predmetu C-515/17 P i prvi žalbeni razlog u predmetu C-561/17 P osnovani. Pobijano rješenje treba ukinuti.

VI. Troškovi

165. Budući da predlažem da se predmet C-515/17 P vrati na odlučivanje Općem sudu, odluku o troškovima stranaka treba naknadno donijeti.

166. Što se tiče predmeta C-561/17 P te s obzirom na članak 184. stavak 3. Poslovnika Suda, predlažem da Sud strankama postupka naloži snošenje vlastitih troškova.

167. U skladu sa stavcima 1. i 3. članka 140. Poslovnika Suda, tumačenima u vezi s njegovim člankom 184. stavkom 1., Češka Republika i Krajowa Izba Radców Prawnych trebaju snositi vlastite troškove.

VII. Zaključak

168. Predlažem da Sud: – ukine rješenje od 13. lipnja 2017., Uniwersytet Wrocławski/REA (T-137/16, neobjavljeno, EU:T:2017:407); – predmet C-515/17 P vrati na odlučivanje Općem sudu te utvrdi da će se o troškovima stranaka u tom predmetu naknadno odlučiti; – naloži strankama u predmetu C-561/17 P snošenje vlastitih troškova; – naloži Češkoj Republici i Krajowa Izba Radców Prawnych snošenje vlastitih troškova.

( 1 ) Izvorni jezik: engleski

( 2 ) Rješenje od 13. lipnja 2017., Uniwersytet Wrocławski/REA (T-137/16, nije objavljeno, EU:T:2017:407)

( 3 ) Rješenje od 13. lipnja 2017., Uniwersytet Wrocławski/REA (T-137/16, nije objavljeno, EU:T:2017:407)

( 4 ) Točke 16. i 17. pobijanog rješenja

( 5 ) Točka 18. pobijanog rješenja

( 6 ) Točka 19. pobijanog rješenja

( 7 ) Presuda od 6. rujna 2012., Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Komisija (C-422/11 P i C-423/11 P, EU:C:2012:553)

( 8 ) Točka 20. pobijanog rješenja

( 9 ) Točke 21. i 22. pobijanog rješenja

( 10 ) Vidjeti, primjerice, rješenje Suda od 20. veljače 2008., Comunidad Autónoma de Valencia — Generalidad Valenciana/Komisija (C‑363/06 P, neobjavljeno, EU:C:2008:99) i rješenja Općeg suda od 9. rujna 2004., Alto de Casablanca/OHIM - Bodegas Chivite (VERAMONTE) (T-14/04, EU:T:2004:258, t. 11.), i od 5. srpnja 2006., Comunidad Autónoma de Valencia - Generalidad Valenciana/Komisija (T-357/05, EU:T:2006:188). Također vidjeti rješenja Općeg suda od 9. prosinca 2013., Brown Brothers Harriman/OHIM (TRUST IN PARTNERSHIP) (T-389/13, neobjavljeno, EU:T:2013:691, t. 14.), i od 14. studenoga 2016., Neonart svetlobni in reklamni napisi Krevh/EUIPO (neonart) (T-221/16, neobjavljeno, EU:T:2016:673, t. 8.).

( 11 ) Vidjeti, primjerice, Povelju temeljnih načela europske odvjetničke struke i pravilnik ponašanja europskih odvjetnika, Vijeće odvjetničkih komora i društava Europe, 2019. Članak 2. odnosi se na opća načela koja su „zajednička nacionalnim i međunarodnim pravilima o odvjetničkoj struci” (vidjeti stranice 1. i 6.). Neovisnost je navedena kao prva među njima.

( 12 ) Presuda od 18. svibnja 1982., AM & S Europe/Komisija (155/79, EU:C:1982:157)

( 13 ) Uredba Vijeća od 6. veljače 1962.: Prva Uredba o provedbi članaka [101.] i [102. TFEU-a] (SL, posebno izdanje na engleskom jeziku, 1959.-1962., str. 87.)

( 14 ) Presuda AM & S Europe/Komisija (155/79, EU:C:1982:157, t. 21. i 22.)

( 15 ) Ibidem, t. 24. Te su odredbe prethodile sadašnjem članku 19. Statuta. Imale su nešto drukčiji tekst te su zastupnika koji pred Sudom može zastupati nepovlaštene stranke definirale kao „člana odvjetničke komore jedne od država članica koji ima svojstvo odvjetnika” [neslužbeni prijevod].

( 16 ) Presuda od 14. rujna 2010., Akzo Nobel Chemicals i Akcros Chemicals/Komisija (C-550/07 P, EU:C:2010:512, t. 28.)

( 17 ) Presuda od 14. rujna 2010., Akzo Nobel Chemicals i Akcros Chemicals/Komisija (C-550/07 P, EU:C:2010:512, t. 42., 43. i 45.). Moje isticanje

( 18 ) Vidjeti, primjerice, rješenja od 5. prosinca 1996., Lopes/Sud Europske unije (C-174/96 P, EU:C:1996:473); od 5. prosinca 2013., Martínez Ferríz/Španjolska (T-564/13, neobjavljeno, EU:T:2013:650); od 8. svibnja 2018., Spieker/EUIPO (Science for a better skin) (T-92/18, neobjavljeno, EU:T:2018:289), trenutno se pobija žalbom u predmetu C-455/18 P, i od 27. rujna 2018., Sógor/Vijeće i dr. (T-302/18, neobjavljeno, EU:T:2018:621).

( 19 ) Rješenje od 4. prosinca 2017., Nap Innova Hoteles/SRB (T-522/17, nije objavljeno, EU:T:2017:881, t. 8.)

( 20 ) Rješenja od 8. prosinca 1999., Euro-Lex/OHIM (EU-LEX) (T-79/99, EU:T:1999:312, t. 28. i 29.); od 19. studenoga 2009., EREF/Komisija (T-94/07, neobjavljeno, EU:T:2009:451, t. 17.); i od 21. ožujka 2011., Milux/OHIM (REFLUXCONTROL) (T-139/10, T-280/10 do T-285/10 i T-349/10 do T-352/10, neobjavljeno, EU:T:2011:98, t. 22.)

( 21 ) Rješenja od 5. rujna 2013., ClientEarth/Vijeće (C-573/11 P, neobjavljeno, EU:C:2013:564) i 6. rujna 2011., ClientEarth/Vijeće (T-452/10, neobjavljeno, EU:T:2011:420)

( 22 ) Rješenje od 31. svibnja 2013., Codacons/Komisija (T-120/13, neobjavljeno, EU:T:2013:287, t. 11.)

( 23 ) Rješenje od 18. studenoga 2014., Justice & Environment/Komisija (T-221/14, neobjavljeno, EU:T:2014:1002, t. 10. do 14.)

( 24 ) Rješenje od 20. studenoga 2017., BikeWorld/Komisija (T-702/15, EU:T:2017:834)

( 25 ) Rješenje od 23. svibnja 2011., Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Komisija (T-226/10, EU:T:2011:234, t. 21.)

( 26 ) Presuda od 6. rujna 2012., Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Komisija (C-422/11 P i C-423/11 P, EU:C:2012:553, t. 33. i 34.). Slično tomu, vidjeti rješenja od 18. studenoga 2014., Justice & Environment/Komisija (T-221/14, neobjavljeno, EU:T:2014:1002); od 14. studenoga 2016., Dimos Athinaion/Komisija (T-360/16, neobjavljeno, EU:T:2016:694); i od 8. travnja 2019., Electroquimica Onubense/ECHA (T-481/18, EU:T:2019:227).

( 27 ) Presuda od 6. rujna 2012., Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Komisija (C-422/11 P i C-423/11 P, EU:C:2012:553, t. 24. i 25. i navedena sudska praksa). Međutim, vidjeti rješenje od 23. svibnja 2011., Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Komisija (T-226/10, EU:T:2011:234, t. 16., 17. i 21.).

( 28 ) Rješenje od 30. svibnja 2018., PJ/EUIPO – Erdmann & Rossi (Erdmann & Rossi) (T-664/16, EU:T:2018:517), koje se trenutno pobija u dvama žalbenim postupcima – predmeti PJ/EUIPO (C-529/18 P) i PC/EUIPO (C-531/18 P).

( 29 ) Ibidem, t. 59.

( 30 ) Rješenje od 13. lipnja 2017., Uniwersytet Wrocławski/REA (T-137/16, nije objavljeno, EU:T:2017:407, t. 20.)

( 31 ) Vidjeti točke 37. do 40. ovog mišljenja.

( 32 ) Vidjeti, primjerice, Povelju temeljnih načela europske odvjetničke struke i pravilnik ponašanja europskih odvjetnika, navedenu u bilješci 11 ovog mišljenja, str. 7. (t. 6.) i str. 9. (načela h) i i), koja se tiču poštovanja profesionalnih kolega odnosno vladavine prava i dobrog sudovanja).

( 33 ) Osobito usporediti presudu od 6. rujna 2012., Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Komisija (C-422/11 P i C-423/11 P, EU:C:2012:553, t. 24. i 25. i navedenu sudsku praksu) s rješenjima od 23. svibnja 2011., Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Komisija (T-226/10, EU:T:2011:234, t. 16., 17. i 21.), i od 30. svibnja 2018., PJ/EUIPO – Erdmann & Rossi (Erdmann & Rossi) (T-664/16, EU:T:2018:517).

( 34 ) Kako sam ranije istaknuo (točka 29.), taj je problem povezan s ostalim žalbenim razlozima obiju žalbi, odnosno drugim žalbenim razlogom Sveučilišta u Wrocławu te s drugim i trećim žalbenim razlogom Republike Poljske.

( 35 ) Vidjeti, primjerice, rješenje od 20. studenoga 2017., BikeWorld/Komisija (T-702/15, EU:T:2017:834, t. 35.).

( 36 ) Praktične upute za stranke koje se odnose na predmete pred Sudom (SL 2014., L 31, str. 1.). Osobito vidjeti u dijelu I., Opće odredbe, točku 2., koja se odnosi na „Zastupanje stranaka pred Sudom”. Točka 2. tih uputa, koja u bitnome sadržava isti tekst kao četvrti stavak članka 19. Statuta, jednostavno predviđa da nepovlaštene stranke u postupku mora zastupati odvjetnik ovlašten za zastupanje pred sudovima države članice te da se „[d]okaz o tom svojstvu mora […] moći podnijeti, na zahtjev, u bilo kojem stadiju postupka”.

( 37 ) Vidjeti, primjerice, rješenja Općeg suda od 14. listopada 2010., Varga i Haliu/Vijeće (T-296/10, neobjavljeno, EU:T:2010:435), i od 13. studenoga 2012., Hârsulescu/Rumunjska (T-400/12, neobjavljeno, EU:T:2012:595).

( 38 ) Pitanje kojem ću se vratiti u nastavku, u točkama 149. do 153. ovog mišljenja

( 39 ) Vidjeti, primjerice, rješenje od 20. studenoga 2017., BikeWorld/Komisija (T-702/15, EU:T:2017:834, t. 30.). Ipak, čini se da su od te prakse moguće neke iznimke, čemu svjedoči rješenje Suda od 5. rujna 2013., ClientEarth/Vijeće (C-573/11 P, neobjavljeno, EU:C:2013:564, t. 21. i 22.). Opći sud je tužbu podnesenu u tom predmetu ranije proglasio nedopuštenom jer je tužiteljev zastupnik bio jedan od njegovih sedam „povjerenika”. Sud je u žalbenom postupku potvrdio taj zaključak, pritom istaknuvši da Opći sud nije uzeo u obzir činjenicu da je zastupnik obavijestio Opći sud o promjeni u zastupanju. Unatoč tomu, taj propust nije utjecao na glavni zaključak Suda, „iako se za tu promjenu, kako se čini, prešutno smatralo, u rješenjima od 9. studenoga 2011. u predmetu T-120/10, ClientEarth i dr./Komisija i predmetu T-449/10, ClientEarth i dr./Komisija, da ispravlja nedostatak u smislu članka 44. Poslovnika Općeg suda”; pri čemu valja napomenuti da je članak 44. odredba koja je prethodila sadašnjem članku 51. Poslovnika Općeg suda.

( 40 ) Osim toga, ako bismo četvrti stavak članka 19. Statuta doslovno tumačili, kao izričito i bezuvjetno upućivanje na nacionalna pravila i praksu (s obzirom na to da pojam „zastupanje” od strane treće strane nije jasnije artikuliran u trećem stavku članka 19.), bi li činjenica da, primjerice, odvjetnik može samog sebe zastupati u državi članici bila dovoljna da samozastupanje omogući i pred sudovima Unije?

( 41 ) Vidjeti točke 37. do 40. ovog mišljenja.

( 42 ) U tom smislu, vidjeti Povelju temeljnih načela europske odvjetničke struke i pravilnik ponašanja europskih odvjetnika, navedenu u bilješci 11 ovog mišljenja, str. 7., t. 6., gdje je odvjetnik opisan kao, među ostalim, „neophodni sudionik u dobrom sudovanju”. Također vidjeti stranicu 9., načelo i), „Poštovanje vladavine prava i dobrog sudovanja”.

( 43 ) Također vidjeti drugu rečenicu drugog stavka članka 47. Povelje: „Svatko ima mogućnost biti savjetovan, branjen i zastupan”.

( 44 ) Pri čemu se upućuje na presudu od 18. svibnja 1982., AM & S Europe/Komisija (155/79, EU:C:1982:157) i kasniju sudsku praksu

( 45 ) Ili pak sukob između nekoliko klijenata istog odvjetnika. Vidjeti poljski primjer koji su citirali Sveučilšte u Wrocławu, Republika Poljska i Krajowa Izba Radców Prawnych, to jest članak 7. stavak 2. Kodeks Etyki Radcy Prawnego (Etička pravila za odvjetnike): „Kada obavlja svoje profesionalne djelatnosti, na odvjetnika ne smiju utjecati njegovi osobni interesi, vanjski pritisci ili uplitanja bilo koje stranke ili zbog bilo kojeg razloga. Upute, prijedlozi ili smjernice bilo kojih osoba koje ograničavaju njegovu neovisnost ne smiju utjecati na njegovo mišljenje u predmetu”. Također vidjeti, primjerice, Povelju temeljnihh načela europske odvjetničke struke i pravilnik ponašanja europskih odvjetnika, navedenu u bilješci 11. ovog mišljenja, osobito članak 2.1. Također vidjeti Thomas de Carranza Méndez de Vigo, S., „Principios fundamentales en el ejercicio de la profesión de abogado”, u Vila Ramos, B. (ur.), Deontología profesional del abogado, Dickinson, Madrid, 2013., str. 35. do 50., str. 37. i 38., ili Sánchez Stewart, N., Manual de Deontología para Abogados, La Ley, Madrid, 2012.

( 46 ) Članak 30. stavak 1. Etičkih pravila za odvjetnike predviđa: „Odvjetnik klijentu ne može pružati pravnu pomoć kada, u danom ili povezanom predmetu, između njega i klijenta postoji sukob interesa ili opasnost od nastanka takvog sukoba, ili kada se profesionalne djelatnosti odnose na osobu ili imovinu odvjetnika ili nekoga njemu bliskog, osim ako se te djelatnosti odnose na zahtjeve, pravna sredstva ili interese koje odvjetnik dijeli s klijentom.”

( 47 ) Primjerice, u Francuskoj, ako protiv određenog odvjetnika nije pokrenut nikakav disciplinski postupak, od suca se može zatražiti da odvjetniku (pravnom savjetnku) naloži da prestane zastupati klijenta u danom predmetu (Cour de cassationKasacijski sud, Francuska, presuda od 27. ožujka 2001., br. 98-16.508). U Španjolskoj, sudac može upozoriti odvjetnika da bi možda bilo prikladno da prestane zastupati klijenta (Tribunal Supremo (Vrhovni sud, Španjolska), presuda od 18. studenoga 2013., br. 841/2013, RJ2014/3061)

( 48 ) Također vidjeti Povelju središnjih načela europske odvjetničke struke i pravilnik ponašanja europskih odvjetnika, navedenu u bilješci 11 ovog mišljenja, osobito stranicu 8.

( 49 ) Vidjeti točku 87. ovog mišljenja.

( 50 ) Iako to očito nije tema ovog predmeta, ističem da je u pogledu pitanja koji su nacionalni subjekti obuhvaćeni prvim stavkom članka 19. Statuta zauzeto poprilično usko stajalište. U toj se odredbi govori o „državama članicama”, bez ikakvih drugih pojedinosti ili definicija. Prema pristupu koji je Opći sud prihvatio, a Sud potvrdio, pojam „država članica” vrlo se usko tumači, na način da javna tijela, kao što su neovisna središnja tijela, ali i općine i regije, u biti ne mogu imenovati agenta u predmetu. Vidjeti, primjerice, rješenja od od 20. veljače 2008., Comunidad Autónoma de Valencia - Generalidad Valenciana/Komisija (C-363/06 P, neobjavljeno, EU:C:2008:99) i 5. srpnja 2006., Comunidad Autónoma de Valencia - Generalidad Valenciana/Komisija (T-357/05, EU:T:2006:188). i. Dodatno vidjeti rješenja od 18. studenoga 2014., Justice & Environment/Komisija (T-221/14, neobjavljeno, EU:T:2014:1002), i od 14. studenoga 2016., Dimos Athinaion/Komisija (T-360/16, neobjavljeno, EU:T:2016:694). Moram priznati da ne vidim puno praktičnog smisla u tako uskom tumačenju. Brojna javna tijela vjerojatno imaju kvalificirano upravno osoblje ili pravne odjele koji mogu, poput odnosnih ministarstava, zastupati to tijelo i tako ne stvoriti dodatne troškove za javni proračun kakvi nastaju angažiranjem vanjskih odvjetnika. Osim toga, tu je i šire, načelno pitanje: kada je riječ o nametanju dužnosti i obveza koje proizlaze iz prava Unije, široka definicija „države članice” uobičajena je u tom pravu, čemu svjedoči, primjerice, to što čini „emanaciju države” (vidjeti presude od 12. srpnja 1990., Foster i dr. (C-188/89, EU:C:1990:313, t. 17. do 20. i navedenu sudsku praksu); od 10. listopada 2017., Farrell (C-413/15, EU:C:2017:745, t. 24. do 29. i navedenu sudsku praksu); i od 7. kolovoza 2018., Smith (C-122/17, EU:C:2018:631, t. 45. i navedenu sudsku praksu) ili to koja tijela, osim država u strogom smislu, mogu biti odgovorna za povrede prava Unije (vidjeti presudu od 4. srpnja 2000., Haim (C-424/97, EU:C:2000:357, t. 27. i 28. i navedenu sudsku praksu)), ali, kada je riječ o potencijalnim pogodnostima ili povlasticama koje „države članice” imaju na temelju prava Unije, u njemu se koristi iznenađujuće uzak definicijski pristup. Naravno, područja materijalnog ili institucionalnog prava Unije razlikuju se od tumačenja prvog stavka članka 19. Statuta. Međutim, postoji li ikakav poseban smisao takvog razlikovanja? Kako čitava predmetna žalba pokazuje, pristupi i definicije iz sudske prakse inače se mogu relativno lako primjenjivati u područjima prava Unije.

( 51 ) Također vidjeti točku 96. ovog mišljenja.

( 52 ) Presuda od 14. rujna 2010., Akzo Nobel Chemicals i Akcros Chemicals/Komisija (C-550/07 P, EU:C:2010:512, t. 47. i 48.)

( 53 ) Vidjeti točke 59. do 67. ovog mišljenja.

( 54 ) Čini se da se prakse u državama članicama uvelike razlikuju u pogledu toga mogu li se zaposleni odvjetnici samostalno baviti reguliranom odvjetničkom strukom, zastupati svoje poslodavce u postupcima, ostati članovi nacionalne odvjetničke komore ili biti obuhaćeni pravilima o odvjetničkoj tajni. Vidjeti, primjerice, Marchandise, P., Jammaers, C., Macours, K. i Vandoorne, L., Déontologie et organisation générale de la profession de juriste d’entreprise. Théorie et cas pratiques de réflexion, Institut de Juristes d’Entreprise, Bruxelles, lipanj 2018., str. 85., gdje se, na stranicama 86. do 94., nalazi pregled uređenja u svakoj od 28 država članica.

( 55 ) Vidjeti presudu od 6. rujna 2012., Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Komisija (C-422/11 P i C-423/11 P, EU:C:2012:553, t. 10. do 12.).

( 56 ) Čini se da je u takvoj situaciji bio zastupnik koji je zastupao Sveučilište u Wrocławu u postupku u kojem je doneseno pobijano rješenje. Čini se da slična dvostruka mogućnost postoji, primjerice, u Irskoj u pogledu solicitora, koji moraju slijediti Guide to Good Professional Conduct for Solicitors (Vodič dobrih profesionalnih praksi za solicitore) te čija je struka uređena u Solicitors Acts 1954. do 2015. (Zakoni o solicitorima, 1954.-2015.).

( 57 ) Vidjeti, primjerice, u pogledu Francuske, presudu Cour de cassation (Kasacijski sud) br. 1497 od 16. rujna 2015. (14-17.842), ili, u pogledu Irske, članak 212. Legal Services Regulation Act 2015 (Zakon o odvjetničkim uslugama iz 2015.) koji će, kada stupi na snagu, omogućavati zaposlenom barristeru koji se nalazi na popisu aktivnih barristera da pruža odvjetničke usluge svojem poslodavcu, uključujući da se u njegovo ime pojavi pred sudom ili arbitražnim forumom.

( 58 ) Moram istaknuti složenost rasprave o naravi uloge i profesije vanjskih odvjetnika, s jedne strane, i zaposlenih unutarnjih pravnika, s druge. Vidjeti, primjerice, Haeri, K., L’avenir de la profession d’avocat, Rapport confié par Monsieur Jean-Jacques Urvoas, Garde des Sceaux, Ministre de la Justiceà Monsieur Kami Haeri, Avocat au Barreau de Paris, veljača 2017., str.72. i 73.

( 59 ) Vidjeti točke 103. do 113. ovog mišljenja.

( 60 ) Po prirodi stvari, agencija ili institucija Unije koja razumno promišlja svoju će obranu vjerojatno započeti tako što će gdje god može, s kojim god informacijama koje može dobiti, dovoditi u pitanje „neovisnost” odvjetnika nepovlaštene stranke. To će se pitanje na taj način vjerojatno početi promatrati u sve više i više predmeta, čime će se slučajevi „nepostojanja neovisnosti” dodatno proširiti u nove činjenične scenarije, što će, logično, potaknuti podnošenje sve više i više prigovora nedopuštenosti, zbog čega će sudovi onda ulaziti u podrobne rasprave o činjenicama i pitanjima koja ne spadaju u srž njihove nadležnosti, a time će se sustav meritornog sudskog nadzora zamijeniti istinskim začaranim krugom nedopuštenosti.

( 61 ) Vidjeti točke 68. do 78. ovog mišljenja.

( 62 ) Točka 18. pobijanog rješenja

( 63 ) Vidjeti, primjerice, presude Tribunal Constitucional (Ustavni sud, Španjolska) 199/2001 od 4. listopada (ES:TC:2001:199), i 213/1990, od 20. prosinca (ES:TC:1990:213), i odluku Ústavní soud (Ustavni sud, Češka Republika) Pl. ÚS-st. 42/15 od 8. listopada 2015. (CZ:US:2015:Pl.US-st.42.15.1). Također vidjeti IV. ÚS 3638/15 od 28. veljače 2018. (CZ:US:2017:4.US.3638.15.1).

( 64 ) Vidjeti, primjerice, u bilješci 47. navedeni primjer iz Francuske ili Španjolske.

( 65 ) Također vidjeti točke 72. do 78. ovog mišljenja. U tom kontekstu, smatram da nije potrebno ulaziti u analizu eventualnih ograničenja na temelju članka 52. stavka 1. Povelje, jer takva praksa jednostavno negira bit prava na djelotvoran pravni lijek. Ujedno ističem da je Europski sud za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) utvrdio da je prestrogo tumačenje postupovnih pravila o obveznom zastupanju činilo povredu članka 6. stavka 1. Europske konvencije o ljudskim pravima (u daljnjem tekstu: EKLJP) i, konkretnije, prava na pristup sudu u slučaju u kojem je odbijeno pravno sredstvo koje je podnio tužitelj - aktivni odvjetnik - čime mu je uskraćeno cjelovito ispitivanje merituma njegovih navoda. Vidjeti presudu ESLJP-a od 11. veljače 2014., Maširević protiv Srbije (CE:ECHR:2014:0211JUD003067108, t. 47. do 51.)

( 66 ) Vidjeti rješenje Suda od 5. rujna 2013., ClientEarth/Vijeće (C-573/11 P, neobjavljeno, EU:C:2013:564), koje se komentiralo u bilješci 39. ovog mišljenja.

( 67 ) Slična bi se obveza primjenjivala, mutatis mutandis, na Sud u skladu s člankom 119. njegova poslovnika.

( 68 ) Što interpretativni pristup koji je gore već opisan (u točkama 72. do 78.) čini još upečatljivijim i opasnijim. Ponovno, nije li sasvim logično da postupovna pravila ne predviđaju nikakvu mogućnost ispravljanja povrede kriterija koji uopće u pravilima nisu ni određeni?

( 69 ) Te bi ujedno odstupalo od pristupa „sadržaj ispred forme” koji Sud obično koristi kada je riječ o tumačenju članka 47. Povelje ili načela djelotvorne zaštite primijenjenog na sudove država članica, a prema kojem se od tih sudova zahtijeva da relevantna nacionalna pravila tumače na način koji štiti pristup sudu umjesto da ga uskraćuje. Vidjeti, primjerice, presude od 12. lipnja 2014., Peftiev i dr. (C-314/13, EU:C:2014:1645, t. 29.); od 15. rujna 2016., Star Storage i dr. (C-439/14 i C-488/14, EU:C:2016:688, t. 49. do 63.); i od 27. rujna 2017., Puškár (C-73/16, EU:C:2017:725, t. 76.). ESLJP pak podsjeća da „‚pretjerani formalizam’ može biti u suprotnosti sa zahtjevom osiguravanja praktičnog i učinkovitog prava na pristup sudu na temelju članka 6. stavka 1. [EKLJP-a]. To se obično događa u slučajevima vrlo strogog tumačenja postupovnog pravila koje sprječava ispitivanje osnovanosti tužbe podnositelja zahtjeva, uz pripadajući rizik da će doći do povrede njegovog ili njezinog prava na učinkovitu zaštitu sudova”. Presuda ESLJP-a od 5. travnja 2018., Zubac protiv Hrvatske (CE:ECHR:2018:0405JUD004016012, t. 97. do 99. i navedena sudska praksa)

( 70 ) Slično tomu, vidjeti članak 119. stavak 4. Poslovnika Suda.

( 71 ) U skladu s člankom 55. stavkom 3. Poslovnika Općeg suda. Moglo bi se samo dodati da čitav članak 55. Poslovnika Općeg suda, koji predviđa mogućnost isključenja agenta, savjetnika ili odvjetnika iz postupka, dodatno potvrđuje da je postojeće tumačenje članka 51. stavka 4. Poslovnika Općeg suda upitno. Ako je moguće zamijeniti isključenog odvjetnika, u bilo kojoj fazi postupka, zašto bi konceptualno bilo nemoguće zamijeniti zastupnika kada postane jasno da od početka (to jest, u trenutku podnošenja pravnog sredstva) nije ispunjavao kriterije iz članka 19. Statuta?

( 72 ) Vidjeti točku 144. ovog mišljenja.

( 73 ) Točka 20. pobijanog rješenja