ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Na udruženje pčelara i organizacije za zaštitu okoliša ne postoji izravan utjecaj, u smislu članka 263. UFEU‑a, i stoga nemaju pravo podnijeti tužbu za poništenje Uredbe 2015/1295 o odobravanju aktivne tvari sulfoksaflor u skladu s Uredbom br. 1107/2009 o stavljanju na tržište sredstava za zaštitu bilja i o izmjeni Priloga Provedbenoj uredbi br. 540/2011.

Naime, Uredba 2015/1295, čija je svrha je odobrenje, pod određenim uvjetima, navedene aktivne tvari kao sastojka sredstava za zaštitu bilja na temelju Uredbe br. 1107/2009 i uvrštavanje te tvari u Prilog Provedbenoj uredbi br. 540/2011 u pogledu popisa odobrenih aktivnih tvari, izravno stvara učinke na pravnu situaciju država članica, koje mogu odobriti stavljanje na tržište sredstava za zaštitu bilja koja sadržavaju sulfoksaflor, ako je zahtjev za to podnesen, kao i na pravnu situaciju potencijalnih tražitelja odobrenja za stavljanje takvih proizvoda na tržište, ali ne i na situaciju navedenog udruženja i tih organizacija.

U vezi s pravnim učincima te uredbe na pravo na vlasništvo i izvršavanje gospodarske djelatnosti čiji su nositelji članovi navedenog udruženja pčelara, s jedne strane, pod pretpostavkom da korištenje sredstava za zaštitu bilja koja sadržavaju sulfoksaflor doista može ugroziti poslovanje članova tog udruženja, te gospodarske posljedice ne odnose na njihovu pravnu situaciju, nego samo na njihovu činjeničnu situaciju. S druge strane, ta navodna prijetnja također pretpostavlja odobrenje države članice sredstva za zaštitu bilja koje sadržava sulfoksaflor. Međutim, izdavanje jednog takvog odobrenja nije automatska posljedica odobrenja sulfoksaflora već je podložno izvršavanju značajne diskrecijske ovlasti i prostora od strane država članica.

Isto tako, što se tiče ciljeva kampanje koju vode organizacije za zaštitu okoliša, u mjeri u kojoj pobijani akt na nju utječe, taj utjecaj ne bi bio pravni nego činjenični.

(t. 24 do 26., 31. do 33., 40. do 42., t. 1. izreke)
1.

Suspendira se primjena odluke EMA/785809/2015 Europske agencije za lijekove od 25. studenog 2015. kojom se trećoj osobi, na temelju Uredbe (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije, odobrava pristup izvješćima o toksikološkim ispitivanjima C 45151/28-dnevno ispitivanje dermalne toksičnosti (6-satni poluzatvoreni nanos) na Wistar štakorima, C 45162/28-dnevno ispitivanje oralne toksičnosti (prisilno tovljenje) na Wistar štakorima i C 88913/28-dnevno ispitivanje dermalne toksičnosti (6-satni poluzatvoreni nanos) na Wistar štakorima.
15

Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 28. listopada 2016. tužitelj je upoznao Opći sud s činjenicom da je Odjel za poništenje EUIPO‑a proglasio ranije figurativne žigove navedene u točki 5. supra opozvanima (odluka br. 10958 C, od 3. ožujka 2016., o žigu registriranom pod brojem 1683986), odnosno ništavima (odluke br. 12041 C, 12042 C i 12040 C, od 7. srpnja 2016., o žigovima registriranima pod brojevima 4073334, 4077236 i 4077251), i sve te odluke postale su konačne.
6

U svojim očitovanjima o zahtjevu za tumačenje podnesenom 27. ožujka 2017. Vijeće najprije iznosi da se ne slaže s doslovnim tumačenjem koje navodi tužiteljica. Prema mišljenju Vijeća, točku 3. izreke rješenja u glavnom predmetu treba tumačiti na način da, kad je riječ o zahtjevu za poništenje navedenom u tužbi, svi troškovi čiju je naknadu moguće tražiti obuhvaćaju troškove V. Viktoroviča Janukoviča do njegove smrti. To tumačenje jasno proizlazi ne samo iz teksta navedene točke same izreke nego i iz točaka 96. i 97. rješenja u glavnom predmetu. U tom pogledu Vijeće ističe da, protivno onomu što se čini da tvrdi tužiteljica, troškovi čiju je naknadu moguće tražiti moraju biti utvrđeni u odnosu na zahtjev za poništenje naveden u tužbi, za koji stranka koja je uspjela u postupku ima pravo primiti naknadu troškova čiju je naknadu moguće tražiti, a ne u odnosu na osobu koja čini stranku koja je uspjela u postupku. Napokon, kad je riječ o troškovima ovog postupka, Vijeće zahtijeva od Općeg suda da svakoj stranci naloži snošenje njezinih vlastitih troškova.
24

Treba utvrditi da, s jedne strane, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 22. ovog rješenja, takvo pojašnjenje izneseno tijekom postupka i koje se odnosi na značajke i, osobito, namjenu predmetnih proizvoda predstavlja izmjenu činjeničnog okvira spora o kojem je odlučivalo žalbeno vijeće i koji je bio predmet pobijane odluke jer dovodi do isključenja svih drugih namjena navedenih proizvoda koje bi se mogle uzeti u obzir prilikom usporedbe proizvoda. Kao što je sam tužitelj istaknuo, među ostalim u točkama 50. do 60. tužbe, iz toga proizlazi da bi ta izmjena mogla utjecati na ispitivanje, među ostalim, sličnosti predmetnih proizvoda koje je moglo provesti žalbeno vijeće i, prema tome, nužno izmijeniti predmet spora kako je iznesen pred Općim sudom. S druge strane, s obzirom na to da dio tužbenog zahtjeva za djelomično poništenje i argumenti izneseni u njegov prilog osporavaju zakonitost pobijane odluke pod jedinim uvjetom da Opći sud uzme u obzir tu izmjenu predmeta spora, zabranjenu člankom 188. Poslovnika, taj dio zahtjeva nije moguće prihvatiti.
54

Tužitelji su kao odgovor na pitanje Općeg suda u točki 14. ovog rješenja potvrdili da su, s obzirom na to da im se to činilo legitimno i prikladno, sve informacije u vezi s tužbom, uključujući relevantne dokumente, dostavili samo onima koje predstavljaju, to jest organizacijama koje su dio Europske građanske inicijative „Jedan od nas“. Po mišljenju tužiteljâ, ta je dostava mogla dovesti na neposredan način do objave određenih dokumenata na internetu, premda to nije bila njihova namjera. Tužitelji su osim toga pojasnili da ne snose uredničku odgovornost za sadržaj predmetne internetske stranice i da su odgovornim osobama poslali poruku elektroničke pošte u kojoj su ih pozvali da sa stranice uklone elektroničke poveznice na zahtjeve za intervenciju IPPF‑a i MSI‑ja.
29

Tužitelj zahtijeva poništenje pobijane odluke i obavijesti o terećenju na temelju članka 263. UFEU‑a. On naime nedvosmisleno navodi u točki 1. tužbe da se ona temelji na potonjoj odredbi. On je osobito u svojim argumentima o dopuštenosti tužbe iz njezinih točaka 23. do 27. pozvao Opći sud da odstupi od „dosadašnje sudske prakse” o dopuštenosti tužbi utemeljenih na toj odredbi, koje se odnose na akte vezane za ugovorne odnose.
77

U pogledu prvog prigovora, valja primijetiti da točke 38. do 50. presude od 26. listopada 2015., Portnov/Vijeće (T‑290/14, EU:T:2015:806), čine cjelokupnu ocjenu Općeg suda. Tvrditi, kao što to Vijeće čini, da se te točke odnose samo na činjenična pitanja, bilo bi isto kao i tvrditi da je ta presuda isključivo činjenična presuda. Iako je točno da se ključni dio te presude sastoji od ispitivanja jedinog činjeničnog elementa koji se mogao ispitati, to jest dopisa od 3. ožujka 2014., činjenica je da se to ispitivanje odvilo u okviru podsjećanja na sudsku praksu i pravna načela te se nalazi u središtu pravne ocjene Općeg suda u pogledu načina na koji je Vijeće ispunilo zahtjev tereta dokazivanja pozivajući se na taj dopis. Nadalje, kao što proizlazi iz točke 41. presude od 26. listopada 2015., Portnov/Vijeće (T‑290/14, EU:T:2015:806), Vijeće je upotrijebilo predmetni dopis da uvrsti ne samo ime A. Portnova na popis, već i imena drugih bivših viših dužnosnika, uključujući tužitelja, te je Opći sud zaključio da taj dopis ne predstavlja dovoljno čvrstu činjeničnu osnovu u smislu sudske prakse navedene u gornjoj točki 62. Iz toga proizlazi da pravno pitanje o kojemu je Opći sud odlučio, to jest jesu li razlozi za uvrštavanje, koji su u bitnome bili isti za sve dotične osobe, bili dovoljno precizno i konkretno dokazani, jest istovjetno pitanju koje je istaknuto drugim tužbenim razlogom u ovom slučaju, uzimajući u obzir posebna obilježja postupka u vezi s mjerama ograničavanja.
57

U ovom slučaju tužitelj tvrdi da nije dokazano da je odgovoran za zloupotrebu javnih sredstava ili da je povezan s osobom u pogledu koje je to utvrđeno, ili da je bio pod istragom. On smatra da u spisu ne postoji ništa što bi ukazivalo na koje se to relevantne činjenice Vijeće oslonilo. Nadalje, s obzirom na činjenicu da u skladu sa sudskom praksom prava obrane ne zahtijevaju da se dokaze priopći prije mjera zamrzavanja imovine, postojanje ili dostatnost dokaza trebalo bi podlijegati strogom nadzoru od strane sudova Unije.
8

Osporavajući stajalište Komisije, no u svrhu ukidanja te razlike u ocjeni, Portugalska Republika donijela je Lei no 31/2008 Procede à primeira alteração à Lei no 67/2007, de 31 de Dezembro, que aprova o Regime da Responsabilidade Civil Extracontratual do Estado a Demais Entitades Públicas (Zakon br. 31/2008 o izmjeni zakona br. 67/2007) od 17. srpnja 2008. (Diário da República, 1. serija, br. 137, od 17. srpnja 2008.), kojim je s retroaktivnim učinkom od 30. siječnja 2008. izmijenjen članak 7. o sustavu izvanugovorne građanske odgovornosti države i ostalih javnih tijela kako je naveden u prilogu Zakonu br. 67/2007. Komisija je zatim smatrala da je Portugalska Republika prestala s povredom obveze utvrđenom u presudi od 14. listopada 2004., Komisija/Portugal (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632).
70

U tim okolnostima, kako je objašnjeno u točki 67. ovog rješenja, s obzirom na to da pravna sljednica V. V. Janukoviča ima pravo nastaviti postupak, ona, unatoč činjenici da je njegovo ime uklonjeno s popisa, ima i pravni interes za to da Opći sud prizna da on nije ni trebao biti uvršten na popis ili da nije trebao biti uvršten u skladu s postupkom koji primjenjuju institucije Unije. To još više vrijedi jer je ime V. V. Yanukovycha uklonjeno s popisa zbog njegove smrti, a ne zbog preispitivanja razloga na temelju kojih je njegovo ime prvotno uvršteno na popis.
22

U konkretnom slučaju, kao što to proizlazi iz točaka 16. do 20. ovog rješenja, treba utvrditi da su tužiteljevi zastupnici odlučili da ga više neće zastupati, s obzirom na to da im je on prestao davati upute i da nije udovoljio ni zahtjevu Općeg suda iz dopisa od 10. svibnja 2016. kojim je od njega zatraženo da imenuje novog odvjetnika. Usto, tužitelj nije odgovorio na pitanje iz točke 19. ovog rješenja koje mu je Opći sud postavio u okviru mjere upravljanja postupkom.
40

S druge strane, zaključak iz točke 38. ovog rješenja također se nameće u svjetlu ustaljene sudske prakse prema kojoj oblik u kojem su doneseni akt ili odluka, u načelu, ne utječe na dopuštenost tužbe za poništenje. Prema toj sudskoj praksi na kvalifikaciju akta o kojem je riječ načelno ne utječe to zadovoljava ili on određene uvjete u pogledu oblika, kao što su, među ostalim, pitanja je li ga njegov autor ispravno naslovio, navode li se u aktu odredbe koje predstavljaju njegovu pravnu osnovu ili to da on, protivno mjerodavnim pravilima, nije dostavljen s obzirom na to da takav nedostatak ne može promijeniti narav navedenog akta (vidjeti u tom smislu presudu od 18. studenoga 2010., NDSHT/Komisija, C‑322/09 P, Zb., EU:C:2010:701, t. 47. i navedenu sudsku praksu). Iz navedenoga slijedi da sama objava akta u, prema potrebi, seriji C ili u seriji L Službenog lista ne utječe na pitanje može li predmetni akt stvarati obvezujuće pravne učinke (vidjeti, u tom smislu i analogijom, presudu od 15. prosinca 2005., Infront WM/Komisija, T‑33/01, Zb., EU:T:2005:461, t. 110.).
15

Tužitelji u ovom slučaju, s jedne strane, ne navode nijednu odredbu koja bi im priznala postupovna prava u pogledu pobijanih smjernica i, s druge strane, ne pozivaju se na to da su imali osobitu ulogu u pregovorima prilikom njihova usvajanja. Stoga, kao što to Komisija opravdano ističe i tužitelji priznaju, dopuštenost tužbe ovisi o jednom pitanju, a to je mogu li poduzetnici koji djeluju u mljekarskom sektoru i koje zastupaju tužitelji (u daljnjem tekstu: zastupani poduzetnici) biti ovlašteni zatražiti poništenje pobijanih smjernica s obzirom na to da mljekarski sektor nije naveden u Prilogu 3.
44

U tom pogledu, tužitelj sam objašnjava da je u trenutku podnošenja tužbe WPK i dalje bio nadležan za nadzor ovlaštenih revizora u području revizije subjekata od javnog interesa i da će se takva situacija nastaviti do prijenosa nadležnosti za nadzor s WPK‑a na tijelo koje ispunjava kriterije utvrđene u članku 21. pobijane uredbe. Stoga svaki njemački ovlašteni revizor koji je započeo ili će započeti djelatnosti revizije subjekata od javnog interesa nakon donošenja pobijane uredbe, ali prije prijenosa nadležnosti za nadzor, jest ili će biti u potpuno istom položaju kao i tužitelj: nadzor njegove djelatnosti prijeći će s WPK‑a, sastavljenog od predstavnika koji obavljaju zanimanje ovlaštenog računovođe, na drugo tijelo koje ispunjava zahtjeve opisane u članku 21. pobijane uredbe, to jest na tijelo koje među članove upravljačkog tijela ili među suradnike odgovorne za donošenje odluka osobito ne može uključivati revizore koji obavljaju ili su obavljali to zanimanje u prethodne tri godine.
57

Kao prvo, na temelju takve pretpostavke Sud je odbacio kao nedopuštenu tužbu protiv odredbi direktive o općoj zabrani oglašavanja duhanskih proizvoda iz razloga što bi poništenje dovelo do izmjene opće zabrane oglašavanja u djelomičnu zabranu (presuda od 5. listopada 2000., Njemačka/Parlament i Vijeće, C‑376/98, Zb., EU:C:2000:544, t. 117.). Kao drugo, na temelju takve pretpostavke Opći je sud odbacio kao nedopuštenu tužbu protiv uvrštenja područja kao područja od značaja za Zajednicu u prilog odnosne direktive, s obzirom na to da se uvrštenjem to područje proširilo na teritorijalne vode Gibraltara, a iz razloga što bi poništenje izmijenilo zemljopisnu površinu područja od značaja za Zajednicu i, prema tome, bit odluke o uvrštenju (rješenje od 24. svibnja 2011., Vlada Gibraltara/Komisija, T‑176/09, EU:T:2011:239, točke 38. do 41., potvrđeno rješenjem od 12. srpnja 2012., Vlada Gibraltara/Komisija, C‑407/11 P, EU:C:2012:464, točke 30. do 35.). Kao treće, na temelju takve pretpostavke, a uzimajući u obzir ciljeve sustava odobrenja za stavljanje na tržište sredstava za zaštitu bilja, Opći je sud odbacio kao nedopuštenu tužbu protiv odredbi direktive o uvrštenju aktivne tvari u prilog direktive o stavljanju na tržište sredstava za zaštitu bilja iz razloga što bi se poništenjem to uvrštenje tvari u prilog, koje je ograničeno na određeno vremensko razdoblje i na određene kulture, pretvorilo u vremenski neograničeno uvrštenje za sve kulture jer pobijana ograničenja predstavljaju nužne i bitne uvjete za uvrštenje tvari u navedeni prilog (presuda od 12. travnja 2013., Du Pont de Nemours (Francuska) i dr./Komisija, T‑31/07, EU:T:2013:167, t. 85.). Kao četvrto, na temelju takve pretpostavke Sud je odbacio kao nedopuštenu tužbu protiv odredbi odluke o državnim potporama iz razloga što bi se poništenjem vremenski ograničeno prihvaćanje potpora za poduzetnike pretvorilo u vremenski neograničeno prihvaćanje tih potpora (rješenje Carbunión/Vijeće, t. 51. supra, EU:C:2014:2446, t. 31.). Situacije koje bi proizašle iz poništenja pobijanih odredbi u tim različitim predmetima slične su situaciji do koje bi dovelo poništenje pobijane odredbe.
23

Međutim, unatoč sudskoj praksi koja je u pogledu uzimanja u obzir OHIM‑ove prakse odlučivanja razvijena nakon presude od 10. ožujka 2011., Agencja Wydawnicza Technopol/OHIM (C‑51/10 P, Zb., EU:C:2011:139, t. 73. do 77.), oduvijek se smatralo, prema ustaljenoj sudskoj praksi, da ocjena o postojanju razloga za odbijanje registracije ne može biti dovedena u pitanje samo zato što žalbeno vijeće nije u predmetnom slučaju slijedilo OHIM‑ovu praksu odlučivanja (vidjeti u tom smislu rješenje od 12. prosinca 2013., Getty Images (US)/OHIM, C‑70/13 P, EU:C:2013:875, t. 41. do 48.; presudu od 16. listopada 2014., Larrañaga Otaño/OHIM (GRAPHENE), T‑459/13, EU:T:2014:892, t. 35. do 39. i presudu od 12. prosinca 2014., Wilo/OHIM (Pioneering for You), T‑601/13, EU:T:2014:1067, t. 42. i 43.). Naime, prema toj sudskoj praksi, ispitivanje prijave za registraciju treba provesti u svakom konkretnom slučaju, s obzirom na to da registracija znaka kao žiga ovisi o posebnim mjerilima koja se primjenjuju na okolnosti predmetnog slučaja i koja služe tomu da se provjeri je li znak o kojemu je riječ obuhvaćen jednim od razloga za odbijanje navedenih u Uredbi br. 207/2009.
57

Opseg naznaka na kojima se temelji prvi razlog podnositelja zahtjeva treba ispitati uzimajući u obzir ta razmatranja. Čini se da prva informacija iz točke 12. petog stavka tehničkih specifikacija, odnosno „popis sličnih objekata koje je izravno izveo poduzetnik ponuditelj, uključujući i pomoćnu građevinsku, mehaničku i elektro‑instrumentalnu opremu, s naznakom glavnih značajki svake od njih, upućuje na točku III.2.3. podtočku (c) poziva na nadmetanje, koja navodi „popis glavnih radova sličnih glavnom predmetu postupka javne nabave, obavljenih tijekom posljednjih 10 godina, s naznakom iznosa, instalirane električne energije, datumima ili rokovima za izvršenje te javnim i privatnim korisnicima“. Treba napomenuti, s jedne strane, da „se za svaki od obavljenih radova treba priložiti potvrda o konačnom preuzimanju ili drugi dokument kojim se dokazuje pravilna instalacija (primjerice, konačni račun)“ i, s druge strane, da „najmanje dva od tih projekata trebaju obuhvatiti izgradnju kogeneracijskog postrojenja minimalne električne energije od 8 MW“. Usporedba dviju formulacija omogućuje a priori isključivanje tumačenja koje slijedi podnositelj zahtjeva, a koje daje prednost odnosu između lex generalis i lex specialis jer, iako tekst koji se koristi u tehničkoj specifikaciji sadrži riječ „izravno“, koja može predstavljati pojašnjenje, ta je formulacija u drugim aspektima znatno nejasnija od one korištene u obavijesti o ugovoru. Naime, u prvoj formulaciji nije navedena nikakva vremenska naznaka. Osim toga, čini se da potonja formulacija omogućuje drukčije tumačenje od onoga koje je predložio podnositelj zahtjeva. Naime, može se shvatiti da se takav popis mora dostaviti ako i samo ako je ponuditelj izravno obavio tu vrstu radova. U suprotnom, taj se popis ne mora izraditi jer ne može postojati a da ne sprječava ponuditelja u sudjelovanju u postupku javne nabave, s obzirom na to da može zadovoljiti uvjete sudjelovanja iz poziva na nadmetanje tako da se koristi trećim osobama.
3

Članak 8. Priloga VII. Pravilniku o osoblju koji se primjenjivao do 31. prosinca 2013. određivao je: „1. Dužnosnici svake godine imaju pravo na paušalnu naknadu putnih troškova od mjesta rada do matičnog mjesta definiranu u članku 7. ovog priloga za sebe i, ako imaju pravo na naknadu za kućanstvo, za bračnog druga i uzdržavanike u smislu članka 2. ovog priloga. […] 2. Isplata paušalne naknade temelji se na naknadi prema kilometru udaljenosti između mjesta rada dužnosnika i njegovog mjesta zapošljavanja ili matičnog mjesta; ta se udaljenost izračunava u skladu s metodom utvrđenom u članku 7. stavku 2. prvoj alineji. Naknada za kilometražu iznosi: 0 EUR po kilometru od:0 do 200 km0,3790 EUR po kilometru od:201 do 1.000 km0,6316 EUR po kilometru od:1.001 do 2.000 km0,3790 EUR po kilometru od:2.001 do 3.000 km0,1262 EUR po kilometru od:3.001 do 4.000 km0,0609 EUR po kilometru od:4.001 do 10.000 km0 EUR po kilometru iznad:10.000 km. Prethodno navedenoj naknadi za kilometražu dodaje se paušalni dodatak u iznosu od: […] — 378,93 EUR ako je udaljenost putovanja vlakom između mjesta rada i matičnog mjesta jednaka ili veća od 1 450 km. […] 4. Prethodne odredbe primjenjuju se na dužnosnike čije je mjesto rada na državnom području država članica. […] Naknada tih putnih troškova isplaćuje se u obliku paušalne naknade koja odgovara troškovima putovanja zrakoplovom u razredu odmah iznad ekonomskog razreda.“
23

Međutim, neovisno o pitanju odgovaraju li razlozi na koje se žaliteljica poziva u tom dopisu podrobno obrazloženom zahtjevu koji bi opravdao odstupanje od prvotnog odabira jezika koji je ona izvršila pred Službeničkim sudom, treba napomenuti da zahtjev za odstupanje od pravila o jeziku koji je podnesen nakon isteka roka za podnošenje žalbe, a čiji je predmet upravo žalba sastavljena na jeziku različitom od jezika postupka, kao što je to slučaj sa zahtjevom žaliteljice u ovom predmetu, ne može dovesti do retroaktivnog odobravanja upotrebe tog drugog jezika u zahtjevu i, na taj način, do naknadnog usklađivanja s pravilima o jeziku predviđenima u Poslovniku.
111

U tom pogledu i kao što to ističe tužitelj u svojem zahtjevu za privremenu pravnu zaštitu, potrebno je naglasiti važnost uvjeta solidarnosti u okviru tog postupka javne nabave zbog veličine predmetnog tržišta i njezina utjecaja na cijenu ponude. Naime, s obzirom na iznos kapitala o kojima se radi i na mogućnost nastanka štete velikih razmjera, važno je da osiguravatelji budu obvezani odredbom o solidarnosti kako bi se spriječilo da svaki pokriva samo financijske posljedice za dio ugovora koji izvršava i kako bi mu se, u slučaju neispunjenja obveze jednog od njih, nadoknadio dio štete koji mu pripada. Međutim, za društvo za osiguranje taj zahtjev otkriva njegovu sposobnost, dakle njegov kapital, do najvećeg iznosa obveze svih rizika zajamčenih ugovorom o uslugama. Budući da ta obveza može dovesti do prekoračenja financijske sposobnosti svakog osiguravatelja, potrebno je da dobije tu dodatnu sposobnost primjenom mehanizama kao što je bankarsko jamstvo ili reosiguranje, kojima se stvara dodatni financijski rizik i nastaju dodatni troškovi. Prema tome, premija predložena za ugovor kojim se nudi solidarnost između svih sudionika bit će a priori viša od premije za ugovor kojim se ne nudi ta solidarnost. [omissis]
Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 26. studenoga 2015. – One of Us i dr. protiv Parlamenta i dr.

(predmet T‑561/14)

„Institucionalno pravo — Europska građanska inicijativa — Obavijest Komisije temeljem članka 10. stavka 1. točke (c) Uredbe (EU) br. 211/2011 — Rok za tužbu — Djelomična nedopuštenost“

Tužba za poništenje — Rokovi — Dan od kojega rok počinje teći — Datum objave predmetnog akta — Izračun — Zakašnjela tužba — Očita nedopuštenost (čl. 263. st. 6. UFEU‑a; Poslovnik Općeg suda (1991.), čl. 101. st. 2. i čl. 102. st. 1. i 2.; Uredba br. 211/2011 Europskog parlamenta i Vijeća) (t. 21.‑24.)

Predmet

Zahtjev za poništenje Komunikacije Komisije COM (2014) 355 final od 28. svibnja 2014 o europskoj građanskoj inicijativi „One of us“ i, podredno, članka 10. stavka 1. točke (c) Uredbe (EU) br. 211/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 2011. o europskoj građanskoj inicijativi (SL L 65., str. 1.).

Izreka

1. Tužba se odbacuje kao nedopuštena u dijelu u kojem je usmjerena protiv članka 10. stavka 1. točke (c) Uredbe (EU) br. 211/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 2011. o europskoj građanskoj inicijativi.