ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
15

Za porezne obveznike koji nemaju poslovni nastan u Austriji i tamo ni ne ostvaruju promet, člankom 3. Verordnunga des Bundesministers für Finanzen, mit der ein eigenes Verfahren für die Erstattung der abziehbaren Vorsteuern an ausländische Unternehmer geschaffen wird (Uredba saveznog ministra financija o uvođenju posebnog postupka za povrat pretporeza koji se mogu odbiti naplaćenih od inozemnih poduzetnika) od 21. travnja 1995. (BGBI. 279/1995), u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku (BGBl. II 158/2014), predviđa se da se, što se tiče poreznih obveznika s poslovnim nastanom u drugim državama članicama, ako po isteku roka od 4 mjeseca i 10 radnih dana od kada porezno tijelo zaprimi zahtjev za povrat to tijelo ne isplati iznos koji treba vratiti, utvrđuje naknada za kašnjenje od 2 % iznosa poreza koji nije pravodobno plaćen u korist poreznog obveznika. Ako porezno tijelo zahtijeva dodatne informacije, taj rok iznosi 6 mjeseci i 10 radnih dana, a u slučaju druge opomene iznosi 8 mjeseci i 10 radnih dana. Druga naknada za kašnjenje u visini od 1 % neplaćenog iznosa utvrđuje se ako se iznos poreza ne vrati najkasnije tri mjeseca nakon isteka navedenog roka. Naposljetku, treću naknadu za kašnjenje, također u visini od 1 % neplaćenog iznosa, treba utvrditi ako se iznos poreza ne vrati najkasnije tri mjeseca nakon isteka roka koji dovodi do druge naknade za kašnjenje.
83

Kao što je to nezavisni odvjetnik u biti istaknuo u točki 94. svojeg mišljenja, to je tumačenje potvrđeno člankom 57. CISA‑e, prema kojem tijela države ugovornice u kojoj je osoba optužena za kazneno djelo mogu, kad opravdano smatraju da se optužba odnosi na ista djela za koja je protiv te osobe sudski postupak već pravomoćno okončan u drugoj državi ugovornici, zatražiti od nadležnih tijela potonje države informacije koje su potrebne za utvrđivanje primjenjuje li se načelo ne bis in idem. Naime, iz te odredbe proizlazi da sama mogućnost da se to načelo primjenjuje nije dovoljna da bi se državu ugovornicu spriječilo da poduzme sve mjere progona protiv dotične osobe.
239

Među tim je elementima posebno važna činjenica da je u ovom slučaju, kao što to proizlazi iz spisa kojim Sud raspolaže, konačno utvrđeno postojanje pravosudne pogreške u okviru postupka za utvrđivanje odgovornosti države i da je to utvrđenje potrebno u okviru postupka pokrenutog regresnom tužbom koja se odnosi na to da se utvrdi osobna odgovornost dotičnog suca, i to iako ga se nije saslušalo u okviru prvog postupka. Takvo pravilo ne samo da može stvoriti mogućnost vanjskih pritisaka na sudačku aktivnost nego može i povrijediti njihova prava obrane, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
43

U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuju prethodna pitanja proizlazi da je djelatnost društva CNP naplata potraživanja od osiguravajućih društava. Ta okolnost, koju treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev, sprečava da se to društvo smatra strankom u slabijem položaju u odnosu na suprotnu stranku, u smislu sudske prakse navedene u točkama 40. do 42. ove presude, tako da ono ne može uživati posebna pravila o sudskoj nadležnosti predviđena člancima 10. do 16. Uredbe br. 1215/2012.
28

U predmetnom slučaju iz navoda suda koji je uputio zahtjev proizlazi da, iako je člankom 28. latvijskog zakona o obveznom osiguranju motornih vozila predviđena obveza osiguravatelja od građanskopravne odgovornosti da pokrije troškove vuče oštećenog vozila ili olupine od mjesta nezgode do mjesta boravišta njegova vlasnika ili ovlaštenog korisnika koji je upravljao vozilom u trenutku prometne nezgode ili do mjesta popravka tog vozila, ta obveza, međutim, vrijedi samo kad se vuča obavlja na latvijskom državnom području. Osim toga, iako taj članak osiguravatelja od građanskopravne odgovornosti obvezuje da pokrije troškove parkiranja oštećenog vozila, to je samo pod uvjetom da su ti troškovi postali nužni „u okviru istrage u kaznenom postupku ili zbog bilo kojeg drugog razloga”.
68

Najprije valja podsjetiti na to da, kao što je to navedeno u točkama 28. i 63. ove presude, unatoč odgovoru na prvo pitanje u točki 57. te presude, sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku ne može, zbog članka 8:69a Awb‑a, poništiti na traženje pojedinca kao što je to osoba X zahtjev koji se nalazi u okolišnoj dozvoli o kojoj je riječ u glavnom postupku samo zato što je suprotan članku 5. stavku 1. Direktive 2008/68 s obzirom na to da, prema vlastitim utvrđenjima, potonja odredba nije namijenjena zaštiti interesa osobe X za dobivanje materijalne zaštite stambene četvrti koja se nalazi u blizini predmetne punionice, te se stoga taj zahtjev u ovoj fazi mora smatrati načelno pravno neoborivim od strane pojedinca kao što je to osoba X. Budući da je to slučaj, sud koji je uputio zahtjev navodi da, primjenjujući načelo nizozemskog upravnog prava na osnovi kojeg dozvola, čak i ako je u načelu postala pravno neoborivom od strane osobe kao što je osoba X, ne može nametnuti nijedan zahtjev čije poštovanje od strane adresata nadležno tijelo ne može osigurati putem kasnije odluke kojom se provodi taj zahtjev, osoba X može, in fine, ishoditi poništenje predmetnog zahtjeva u okviru svoje tužbe protiv dozvole kojom se propisuje taj zahtjev koja je također u tijeku pred sudom koji je uputio zahtjev, pod uvjetom da je ispunjen kriterij očitosti, to jest, kao što se to podsjeća u točki 29. ove presude, pravilo nizozemskog prava prema kojem mora biti očito, na temelju sažetog ispitivanja koje ne ostavlja mjesta nikakvoj sumnji, da se predmetni zahtjev ne može nametnuti zbog povrede pravnih pravila nadređenog prava.
35

Što se tiče mjere iz 2005., iako se njezin cilj poklapa s ciljem mjera iz 1997. i 1999., to jest refinanciranjem naknade štete predviđene člankom 1. Regionalnog zakona br. 12/1989, njome je istodobno predviđeno, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 53. svojeg mišljenja, povećanje proračuna dodijeljenog programu potpora koji je Komisija odobrila u svojoj odluci iz 2002. za 20 milijuna eura i produljenje razdoblja refinanciranja naknade štete za razdoblje od 2000. do 2006.
24

U tim je okolnostima Tribunal Superior de Justicia de Madrid (Visoki sud u Madridu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Može li se smatrati da je u skladu s korisnim učinkom članaka 1. i 5. Okvirnog sporazuma uvođenje ugovora o radu na određeno vrijeme, poput interinidad ugovora, radi privremenog zapošljavanja na slobodno radno mjesto, kojim se poslodavcu dopušta da, prilikom odlučivanja hoće li popuniti radno mjesto, kad će to učiniti i koliko će trajati postupak zapošljavanja, slobodno odredi trajanje tog ugovora? 2. Treba li smatrati da je u pogledu interinidad ugovora radi privremenog zapošljavanja na slobodno radno mjesto obveza utvrđena člankom 5. Okvirnog sporazuma o uvođenju jedne ili više njime utvrđenih mjera za sprečavanje zlouporabe zapošljavanja na određeno vrijeme prenesena u španjolsko pravo s obzirom na to da, u skladu sa sudskom praksom, nije određeno najdulje trajanje tih radnih odnosa na određeno vrijeme, nisu navedeni objektivni razlozi koji opravdavaju obnavljanje tih radnih odnosa niti je utvrđeno koliko puta ti radni odnosi mogu biti obnovljeni? 3. Dovodi li se u pitanje cilj i koristan učinak Okvirnog sporazuma time što u španjolskom pravu, u skladu sa sudskom praksom, ne postoji nijedna učinkovita mjera za sprečavanje i sankcioniranje zlouporaba u odnosu na radnike koji su zaposleni na temelju interinidad ugovora radi privremenog zapošljavanja na slobodno radno mjesto, s obzirom na to da se ne ograničava najdulje ukupno trajanje radnih odnosa niti oni ikad postanu radni odnosi na neodređeno vrijeme ili radni odnosi na neodređeno vrijeme koji nisu trajne naravi, neovisno o tome koliko je godina proteklo, niti se radnicima nadoknađuje šteta nakon njihova prestanka, pri čemu se upravi ne nalaže da iznese opravdanje za obnavljanje interinidad ugovora i pri čemu slobodno radno mjesto godinama nije uključeno u poziv za popunjavanje slobodnih radnih mjesta u javnoj službi ili se postupak zapošljavanja odugovlači? 4. Treba li smatrati da je u skladu sa svrhom Okvirnog sporazuma radni odnos bez vremenskog ograničenja, čije je trajanje, u skladu s presudom Suda Europske unije […] u predmetu C‑677/16, neuobičajeno dugo te ga poslodavac može u potpunosti slobodno odrediti, bez ikakva ograničenja ili opravdanja, a da radnik pritom ne može predvidjeti kad će taj odnos prestati te se on može obnavljati do njegova umirovljenja, ili treba smatrati da dolazi do zlouporabe tog radnog odnosa? 5. Može li se smatrati, u skladu s presudom Suda Europske unije […] u predmetu C‑331/17, da se gospodarskom krizom iz 2008. može in abstracto opravdati nepostojanje bilo kakve mjere koja sprečava zlouporabu uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme u smislu članka 5. stavka 1. Okvirnog sporazuma i kojom se moglo spriječiti i odvratiti od toga da se trajanje radnog odnosa između osobe JN i Comunidada de Madrid (Autonomna zajednica Madrid) produljuje između 2003. i 2008., što je razdoblje u kojem se taj odnos obnavljao, i nakon toga do 2016., čime se interinidad ugovor produljivao 13 godina?”
5

U skladu s točkama 23. do 26. Obavijesti o suradnji iz 2006., koje se nalaze u njezinoj glavi III., naslovljenoj „Smanjenje kazne”: „(23) Poduzetnici koji otkrivaju svoje sudjelovanje u navodnom kartelu koji utječe na [Uniju], a ne ispunjavaju uvjete prema odjeljku II., mogu ostvariti pogodnost smanjenja kazne koja bi u protivnome bila izrečena. (24) Kako bi ispunio uvjete, poduzetnik mora dostaviti Komisiji dokaze o navodnoj povredi, sa znatnom dodanom vrijednošću u odnosu na dokaze koje Komisija već posjeduje, te mora ispuniti kumulativne uvjete iz točke 12. (a) do (c). (25) Pojam ‚dodane vrijednosti’ odnosi se na opseg u kojem dostavljeni dokazi jačaju, svojim karakterom i/ili svojom razinom iscrpnosti, sposobnost Komisije da dokaže postojanje navodnog kartela. U toj procjeni, Komisija općenito smatra da pismeni dokazi koji potječu iz vremena na koje se odnose činjenice imaju veću vrijednost od dokaza koji su naknadno utvrđeni. Općenito se smatra da inkriminirajući dokazi koji su izravno bitni za predmetne činjenice imaju veću vrijednost od onih koji imaju samo neizravan značaj. Slično tomu, na vrijednost tih dokaza također utječe stupanj potrebe za dopunom dokaza iz drugih izvora, kako bi se i protiv drugih poduzetnika uključenih u slučaj mogli upotrijebiti dostavljeni dokazi, tako da se samostalnim dokazima priznaje veća vrijednost u odnosu na dokaze, kao što su izjave, koje je u slučaju osporavanja potrebno dodatno potkrijepiti. (26) Komisija u svakoj konačnoj odluci donesenoj na kraju upravnog postupka određuje stupanj smanjenja koji se odobrava poduzetniku, s obzirom na kaznu koja bi u protivnome bila propisana. Za: – prvog poduzetnika koji dostavi dokaz koji predstavlja značajnu dodanu vrijednost: smanjenje od 30 % do 50 %, – drugog poduzetnika koji dostavi dokaz koji predstavlja značajnu dodanu vrijednost: smanjenje od 20 % do 30 %, – sljedeće poduzetnike koji dostave dokaze koji predstavljaju značajnu dodanu vrijednost: smanjenje do 20 %. Kako bi se odredio stupanj smanjenja unutar svakog od ovih raspona, Komisija uzima u obzir vrijeme kada je dostavljen dokaz koji ispunjava uvjet iz točke 24., kao i opseg u kojem on predstavlja dodanu vrijednost. Ako podnositelj zahtjeva za smanjenje kazne prvi preda samostalni dokaz u smislu točke 25., koji Komisija koristi da bi utvrdila dodatne činjenice koje povećavaju ozbiljnost ili trajanje povrede, Komisija ne uzima u obzir takve dodatne činjenice prilikom određivanja kazne koja će biti propisana za poduzetnika podnositelja dokaza.”
34

U tim je okolnostima Bundesverwaltungsgericht (Savezni upravni sud) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. (a) Obuhvaća li područje primjene Direktive [2008/115] zabranu ulaska izrečenu državljaninu treće zemlje za potrebe koje ,nisu povezane s migracijom’ u svakom slučaju ako država članica nije iskoristila mogućnost predviđenu člankom 2. stavkom 2. točkom (b) te direktive? (b) U slučaju negativnog odgovora na pitanje 1.a: Je li takva zabrana ulaska izuzeta iz područja primjene Direktive 2008/115 i u slučaju kada državljanin treće zemlje, neovisno o nalogu za protjerivanje koji je protiv njega izdan i na koji se nadovezuje zabrana ulaska, nema zakonit boravak te je stoga u načelu obuhvaćen područjem primjene te direktive? (c) Ubraja li se u zabrane ulaska izrečene za potrebe koje ,nisu povezane s migracijom’ i zabrana ulaska koja je izrečena u vezi s protjerivanjem određenim zbog razloga javnoga poretka i javne sigurnosti (u ovom slučaju: isključivo zbog općih preventivnih razloga s ciljem borbe protiv terorizma)? 2. Ako odgovor na prvo pitanje bude glasio da je predmetna zabrana ulaska obuhvaćena područjem primjene Direktive 2008/115: (a) Ima li upravno poništenje odluke o vraćanju (u ovom slučaju: nalog za napuštanje državnog područja pod prijetnjom udaljavanja) za posljedicu to da zabrana ulaska u smislu članka 3. točke 6. Direktive 2008/115, koja je određena istodobno kada i ta odluka o vraćanju, postane nezakonita? (b) Dolazi li do te pravne posljedice i u slučaju kada upravni nalog za protjerivanje koji prethodi odluci o vraćanju postane pravomoćan?”
24

U točkama 18. i 21. do 23. presude od 8. travnja 1976., Defrenne (43/75, EU:C:1976:56) Sud je osobito istaknuo da se diskriminacija koja proizlazi iz zakonskih odredbi ili kolektivnih ugovora ubraja među one koje se mogu utvrditi samo na temelju kriterija istovjetnosti rada i jednakosti plaća iz članka 119. UEEZ‑a (koji je nakon izmjene postao članak 141. UEZ‑a, a koji je postao članak 157. UFEU‑a), za razliku od one koja se može utvrditi isključivo na temelju izričitijih provedbenih odredbi. Dodao je da isto vrijedi i u slučaju nejednake plaće muškaraca i žena za jednak rad koji se obavlja u istoj poslovnoj jedinici ili privatnoj ili javnoj službi te da u takvoj situaciji sud može utvrditi sve činjenične elemente koji mu omogućuju da ocijeni prima li radnica ženskog spola plaću nižu od plaće radnika muškog spola koji obavlja jednake zadatke.
33

U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku i očitovanja stranaka u glavnom postupku, kao i iz informacija dobivenih na raspravi, a koje je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 33. svojeg mišljenja, proizlazi da se specijalizirani pretraživač poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku ne koristi obrascima pretrage internetskih stranica na kojima omogućava pretraživanje i ne prevodi u stvarnom vremenu zahtjeve svojih korisnika u kriterije kojima se ti obrasci koriste. Međutim, on redovito indeksira te stranice i njihovu kopiju pohranjuje na svojim vlastitim poslužiteljima. Potom, zahvaljujući vlastitom obrascu pretrage, on omogućava korisnicima pretraživanje prema kriterijima koje sam nudi, pri čemu se to pretraživanje odvija među podacima koji su bili indeksirani.
47

Kada je riječ o drugom cilju koji iznosi talijanska vlada, kao što je to istaknuto u točki 34. ove presude, članak 6. stavak 1. točka (c) Direktive 2000/78 omogućava određivanje maksimalne dobi za zapošljavanje s obzirom na osposobljavanje za određeno radno mjesto. Međutim, kao što je to naglašeno u točki 35. ove presude, s obzirom na to da je za kandidate koji su prošli javnobilježnički natječaj to osposobljavanje ograničeno na obvezni vježbenički staž od 120 dana, a pritom ti kandidati mogu obavljati svoju djelatnost do 75 godine, očito je da činjenica da se sudjelovanje na tom natječaju ograničava samo na kandidate mlađe od 50 godina prelazi ono što je nužno za postizanje cilja osiguravanja osposobljavanja propisanog za tu djelatnost.
–

za The North of England P & I Association Ltd, pravnog sljednika Marine Shipping Mutual Insurance Company, C. Möser i U. Grünwald, Rechtsanwälte,
37

Kao što to navodi sud koji je uputio zahtjev, jedina povreda koju je za referentno razdoblje utvrdila Služba za podršku ruralnim područjima bila je preuranjena košnja, pri čemu na skupini usjeva nije utvrđena nikakva promjena. U tim okolnostima valja smatrati da to što je Plaukti pokosio predmetnu površinu prije za to predviđenog datuma ne znači da je došlo do promjene prijavljene skupine usjeva koja bi opravdala isključivanje zainteresirane osobe iz dodjele potpore, u skladu s člankom 16. stavkom 5. trećim podstavkom Uredbe br. 65/2011.
33

U tom pogledu iz objašnjenja koja je Sudu dao sud koji je uputio zahtjev proizlazi da nepravilnost o kojoj je riječ u glavnom postupku proizlazi iz pogreške u ocjeni koju su počinile stranke transakcije kad je riječ o njezinoj oporezivosti s obzirom na to da su te stranke smatrale da isporuka predmetnog objekta podliježe PDV‑u iako nisu podnijele odgovarajuću izjavu propisanu nacionalnim zakonodavstvom kojom bi odabrale oporezivanje te isporuke. Osim toga, iz utvrđenja suda koji je uputio zahtjev proizlazi da se predviđena sankcija primjenjuje kako na situaciju poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku – u kojoj uvećanje iznosa viška PDV‑a proizlazi iz pogreške u ocjeni koju su počinile stranke transakcije kad je riječ o oporezivosti potonje, a koju obilježava nepostojanje naznake o utaji i koja štoviše, prema tom sudu, nije dovela ni do kakvog gubitka poreznih prihoda – tako na situaciju u kojoj ne postoje takve posebne okolnosti koje prema tom sudu treba uzeti u obzir.
8

Članak 27. Uredbe Dublin III glasi: „1. Podnositelj zahtjeva […] ima pravo na djelotvoran pravni lijek, u obliku žalbe protiv odluke o transferu ili činjeničnog i pravnog preispitivanja te odluke pred sudom. 2. Države članice osiguravaju razuman rok u kojem predmetna osoba može ostvariti svoje pravo na djelotvoran pravni lijek u skladu sa stavkom 1. 3. Za potrebe žalbi protiv odluka o transferu ili preispitivanja tih odluka, države članice u svom nacionalnom pravu određuju da: (a) predmetna osoba na temelju žalbe ili preispitivanja ima pravo ostati u predmetnoj državi članici do ishoda žalbe ili preispitivanja; ili (b) se transfer automatski odgađa i takva odgoda prestaje nakon isteka određenog razumnog roka tijekom kojeg je sud, nakon detaljnog i temeljitog razmatranja, odlučio o tome hoće li žalbi ili preispitivanju dodijeliti suspenzivni učinak; ili (c) predmetna osoba ima mogućnost da u razumnom roku od suda zatraži odgodu izvršenja odluke o transferu do ishoda žalbe ili preispitivanja. Države članice odgađanjem transfera do donošenja odluke o prvom zahtjevu za odgodu osiguravaju da je na raspolaganju djelotvoran pravni lijek. […] 4. Države članice mogu odrediti da nadležna tijela po službenoj dužnosti mogu odlučiti da odgode izvršenje odluke o transferu do ishoda žalbe ili preispitivanja. 5. Države članice osiguravaju da predmetna osoba ima pristup pravnoj pomoći i, kada je to potrebno, jezičnoj pomoći. 6. Države članice osiguravaju da se na zahtjev odobrava besplatna pravna pomoć kada predmetna osoba ne može pokriti s tim povezane troškove. […]”
12

Nasuprot tomu, predsjednik vlade smatra da su imenovanja od 25. travnja 2019. u skladu s Ustavom i pravom Unije. Nema nikakve razlike između tih imenovanja i ikojeg drugog imenovanja sudaca do kojeg je došlo nakon donošenja Ustava 1964. godine, osim činjenice da je za razliku od imenovanja do kojih je došlo prije 2016. godine prikladnost kandidata koji su se tijekom 2019. godine prijavili za predmetne funkcije ispitao Odbor za imenovanje sudaca koji je uveden člankom 96.A Ustava. Stoga se argumenti koje je istaknula Repubblika u biti odnose na svako imenovanje sudaca do kojeg je dosad došlo.
8

U točkama 1. do 7., 56. do 61. i 81. do 93. pobijane presude Opći sud je sažeo činjenični okvir iz kojeg proizlazi spor koji se pred njim vodi. Što se tiče razmatranja ove žalbe, valja utvrditi sljedeće.
9

Člankom 8. navedene uredbe, naslovljenim „Pravo na vraćanje prevoznine ili preusmjeravanje”, predviđa se: „1. Upućivanjem na ovaj članak, putnicima se nudi izbor između: (a) – nadoknade u roku od 7 dana, u skladu s člankom 7. stavkom 3., cjelokupnog iznosa vrijednosti karte po cijeni po kojoj je kupljena, za dio ili dijelove putovanja koji nisu realizirani i za dio, ili dijelove putovanja koji su već ostvareni, ako let više [ne] služi svrsi prvotnog plana putovanja putnika, zajedno sa, kada je to primjereno, – povratnim letom u prvu točku polazišta, kada je to najranije moguće; (b) preusmjeravanje, po sukladnim uvjetima prijevoza do njihovog konačnog odredišta prvom mogućom prilikom; ili (c) preusmjeravanje po sukladnim uvjetima prijevoza, do njihovog konačnog odredišta kasnijeg dana kako je putniku prihvatljivo, ovisno o dostupnosti slobodnih mjesta. […] 3. Kada, u slučaju kada se mjesto, grad i regija služe s nekoliko zračnih luka, [stvarni] zračni prijevoznik nudi putniku let u zamjensku zračnu luku umjesto u onu za koju je let rezerviran, tada [stvarni] zračni prijevoznik snosi troškove transfera putnika iz te zamjenske zračne luke ili do ove za koju je izvršena rezervacija ili do drugog obližnjeg odredišta u dogovoru s putnikom.”
44

U tom pogledu valja utvrditi da ni tekst ta dva pitanja ni razlozi odluke kojom se upućuje zahtjev koje se na to odnose ne sadržavaju elemente kojima se može utvrditi veza između njih i bilo koje odredbe prava Unije. Međutim, potreba za tumačenjem prava Unije koje će biti korisno nacionalnom sudu zahtijeva da se on strogo pridržava uvjeta u pogledu sadržaja zahtjeva za prethodnu odluku koji su izričito navedeni u članku 94. Poslovnika, a koje sud koji je uputio zahtjev mora poznavati. Stoga je nužno, kako je to predviđeno u navedenom članku 94. Poslovnika i kako postavljena pitanja ne bi bila nedopuštena, da zahtjev za prethodnu odluku sadržava, s jedne strane, sažeti prikaz relevantnih činjenica, ili barem prikaz činjeničnih okolnosti na kojima se temelje pitanja, i, s druge strane, prikaz razloga koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da se zapita o tumačenju ili valjanosti određenih odredaba prava Unije kao i pojašnjenje veze koja po mišljenju tog suda postoji između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku (vidjeti u tom smislu presudu od 19. travnja 2018., Consorzio Italian Management i Catania Multiservizi, C‑152/17, EU:C:2018:264, t. 21., 22. i 24. i navedenu sudsku praksu).
12

Zakupljenu zgradu činila su dva bloka (A i B), od prizemlja do petog kata. Kao moguća varijanta bili su predviđeni mostovi između tih dvaju blokova od prvog do petog kata. Usto, Wiener Wohnen raspolagao je mogućnošću (Call‑Option) jednostranog prava zakupa šestog do osmog kata u bloku B navedene nekretnine, uz prvih pet katova koji su od početka činili zakupljenu zgradu. Dodatak ugovoru o zakupu od 25. listopada 2012. potvrđuje da je Wiener Wohnen iskoristio tu mogućnost.
5

Članak 4. navedene direktive, naslovljen „Dozvole za emisije stakleničkih plinova”, glasi kako slijedi: „Države članice osiguravaju da od 1. siječnja 2005. nijedno postrojenje ne obavlja djelatnosti navedene u Prilogu I. koje dovode do emisija utvrđenih za tu djelatnost, osim ako operater postrojenja ima dozvolu koju mu je za to izdalo nadležno tijelo u skladu s člancima 5. i 6., odnosno ako je to postrojenje isključeno iz [ETS‑a] u skladu s člankom 27. To vrijedi i za postrojenja uključena u skladu s člankom 24.”
51

Isto tako, s obzirom na to da je navedeni pojam „vozilo”, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 43. ove presude, neovisan o namjeri njegova vlasnika ili druge osobe da ga stvarno koristi, činjenica da je taj vlasnik ili druga osoba imala namjeru uništiti to vozilo također ne može dovesti do zaključka da navedeno vozilo gubi, samo zbog te namjere, svojstvo „vozila” u smislu članka 1. točke 1. Direktive 2009/103 te da se tako izbjegava ta obveza osiguranja, inače bi to također naštetilo objektivnosti tog pojma.