MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MACIEJA SZPUNARA

od 26. listopada 2016. ( 1 )

Predmet C507/15

Agro Foreign Trade & Agency Ltd

protiv

Petersime NV

(Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Rechtbank van Koophandel te Gent (trgovački sud u Gentu, Belgija))

„(Direktiva 86/653/EEZ — Trgovački zastupnik koji obavlja djelatnost u Turskoj — Sporazum o pridruživanju između EU-a i Turske — Članak 14. — Dodatni protokol — Članak 41. stavak 1.)“

1. U ovom predmetu, ako se nalogodavac nalazi u Europskoj uniji a trgovački zastupnik ima sjedište i obavlja svoje djelatnosti u Turskoj, sud koji je uputio zahtjev traži pojašnjenje dvaju pitanja: prvo, može li država članica prenijeti Direktivu 86/653/EEZ ( 2 ) na takav način da ograniči primjenu odredaba navedene direktive na situacije u kojima trgovački zastupnik obavlja svoje djelatnosti samo na unutarnjem tržištu.

2. Moj odgovor je: „da”.

3. Drugo, bi li takvo ograničenje bilo spriječeno odredbama Sporazuma o pridruživanju između Europske ekonomske zajednice i Turske potpisanog u Ankari 12. rujna 1963. između Republike Turske, s jedne strane, i država članica EEZ-a i Zajednice, s druge strane, te sklopljenog, odobrenog i potvrđenog u ime Zajednice Odlukom Vijeća 64/732/EEZ od 23. prosinca 1963. (SL 1973., C 113, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 115., str. 3.; u daljnjem tekstu: Sporazum o pridruživanju) i Dodatnim protokolom potpisanim 23. studenoga 1970. u Bruxellesu, sklopljenim, odobrenim i potvrđenim u ime Zajednice Uredbom Vijeća (EEZ) br. 2760/72 od 19. prosinca 1972. (SL 1977., L 361, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 54., str. 3.; u daljnjem tekstu: Dodatni protokol)?

4. Moj odgovor je: „ne”.

I – Pravni okvir

A – Pravo Unije

1. Direktiva 86/653

5. Druga uvodna izjava u preambuli Direktive 86/653 glasi: „[…] razlike u nacionalnim pravima, koje se odnose na trgovačko zastupanje, značajno utječu na uvjete tržišnog natjecanja i na provođenje djelatnosti zastupanja unutar Zajednice, te su štetne kako za zaštitu koja se pruža trgovačkim zastupnicima u odnosu na njihove nalogodavce, tako i za sigurnost trgovačkih poslova; […] štoviše, te su razlike takve da u značajnoj mjeri sprečavaju sklapanje i izvršavanje ugovora o trgovačkom zastupanju u kojima nalogodavac i trgovački zastupnici imaju poslovni nastan u različitim državama članicama”.

6. U skladu s člankom 17. stavkom 1. Direktive 86/653: „Države članice poduzimaju neophodne mjere kako bi osigurale da trgovački zastupnik, nakon raskida ugovora o zastupanju, bude obeštećen sukladno stavku 2. ovog članka, odnosno da mu se nadoknadi šteta sukladno stavku 3. ovog članka.”

2. Sporazum o pridruživanju

7. Članak 9. Sporazuma o pridruživanju glasi kako slijedi: „Ugovorne stranke prepoznaju da je u području primjene Sporazuma, ne dovodeći u pitanje posebne odredbe koje bi mogle biti utvrđene u skladu s člankom 8., svaka diskriminacija na nacionalnoj osnovi zabranjena u skladu s načelom navedenim u članku 7. Ugovora o osnivanju Zajednice.”

8. U skladu s člankom 14. Sporazuma o pridruživanju: „Ugovorne stranke sporazumne su da će se voditi člancima 55. i 56. te člancima od 58. do 65. Ugovora o osnivanju Zajednice kako bi među sobom uklonile ograničenja u pogledu slobode pružanja usluga.”

3. Dodatni protokol

9. Članak 41. Dodatnog protokola glasi kako slijedi: „1. Ugovorne stranke među sobom ne uvode nikakva nova ograničenja u pogledu slobode poslovnog nastana i slobode pružanja usluga. 2. Vijeće za pridruživanje, u skladu s načelima utvrđenima u člancima 13. i 14. [Sporazuma o pridruživanju], određuje vremenski raspored i pravila prema kojima ugovorne stranke postupno među sobom ukidaju ograničenja u području slobode poslovnog nastana i slobode pružanja usluga. […]”

B – Belgijsko pravo

10. Članak 27. wet van betreffende de handelsagentuurovereenkomst (Zakon o ugovoru o trgovačkom zastupanju) od 13. travnja 1995. (u daljnjem tekstu: Handelsagentuurwet) kojim se Direktiva 86/653 prenosi u belgijsko pravo, glasi kako slijedi: „Ne dovodeći u pitanje primjenu međunarodnih ugovora koje je sklopila Belgija, svaka djelatnost trgovačkog zastupnika čije se glavno mjesto poslovanja nalazi u Belgiji podliježe belgijskom pravu i u nadležnosti je belgijskih sudova.”

II – Činjenice iz kojih proizlazi spor, glavni postupak i prethodno pitanje

11. Agro Foreign Trade & Agency Ltd (u daljnjem tekstu: Agro), tužitelj u glavnom postupku, društvo je sa sjedištem u Ankari (Turska) i bavi se uvozom i distribucijom poljoprivrednih proizvoda. Petersime, tuženik u glavnom postupku, društvo je sa sjedištem u Olseneu (Belgija) i bavi se razvojem, proizvodnjom i opskrbom valionica i opreme za tržište peradi.

12. Petersime je 1. srpnja 1992. sklopio ugovor za prodaju svojih valionica i opreme u Turskoj s trgovačkim zastupnikom pojedincem, kojeg je nakon toga, ugovorom od 1. kolovoza 1996., zamijenio Agro koji je imenovan umjesto njega. U skladu s ugovorom, Petersime je Agru dodijelio ekskluzivna prava za prodaju svojih proizvoda u Turskoj. Ugovor, koji je prvotno sklopljen na razdoblje od jedne godine, predviđao je automatsko produljenje, svake godine, na dodatno razdoblje od 12 mjeseci, osim ako ga bilo koja od stranaka raskine preporučenim pismom najmanje tri mjeseca prije isteka jednogodišnjeg razdoblja. Ugovor je nadalje sadržavao odredbu prema kojoj je podlijegao belgijskom pravu, pri čemu su samo sudovi u Gentu bili nadležni u slučaju sporova.

13. Dopisom od 26. ožujka 2013. Petersime je poslao obavijest o raskidu ugovora s učinkom od 30. lipnja 2013. Dopisom od 28. listopada 2013. Agro je poslao opomenu Petersimeu radi tražbine zbog neplaćanja naknade zbog raskida i tražio posebnu naknadu, povrat preostalih zaliha, kao i plaćanje dospjelih potraživanja.

14. Dana 15. siječnja 2015. Agro je pokrenuo sudski postupak protiv Petersimea pred sudom koji je uputio zahtjev tražeći naknadu zbog raskida ugovora, posebnu naknadu, povrat preostalih zaliha, kao i plaćanje dospjelih potraživanja.

15. U prilog svojoj tužbi Agro tvrdi da se primjenjuju odredbe Handelsagentuurweta jer su stranke valjano izabrale belgijsko pravo. S druge strane, Petersime tvrdi da je primjenjivo samo belgijsko opće pravo jer se Handelsagentuurwet primjenjuje samo ako trgovački zastupnik obavlja djelatnosti u Belgiji, što nije slučaj u postojećoj situaciji.

16. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, u ugovoru između Agra i Petersimea postojao je jasan odabir belgijskog prava. Unatoč tome, to ne mora nužno značiti da je Handelsagentuurwet primjenjiv u ovome predmetu. Čini se da sud koji je uputio zahtjev pretpostavlja da članak 27. Handelsagentuurweta prestaje imati obvezujuću snagu u situaciji poput one u ovom predmetu ako trgovački zastupnik ima poslovni nastan i obavlja svoju djelatnost izvan Belgije.

17. Rechtbank van Koophandel te Gent (trgovački sud u Gentu) je u kontekstu ovog postupka odlukom od 3. rujna 2015., koju je Sud zaprimio 24. rujna 2015., uputio sljedeće prethodno pitanje: „Je li [Handelsagentuurwet], koji u belgijsko nacionalno pravo prenosi [Direktivu 86/653], u skladu s tom direktivom i/ili sa Sporazumom o pridruživanju, kojemu je izričit cilj pristupanje Turske Europskoj uniji, i/ili s uzajamnim obvezama Turske i Europske unije u pogledu uklanjanja [ograničenja] slobodnom [pružanju] usluga između jedne i druge strane, ako taj [Handelsagentuurwet] propisuje da se primjenjuje samo na trgovačke zastupnike s [glavnim mjestom poslovanja] u Belgiji, odnosno da se ne primjenjuje u slučaju u kojemu su nalogodavac s [poslovnim nastanom] u Belgiji i trgovački zastupnik s [poslovnim nastanom] u Turskoj kao [primjenjivo] izričito odabrali belgijsko pravo?”

III – Analiza

18. Prvim dijelom svog pitanja sud koji je uputio zahtjev u osnovi pita protivi li se Direktivi 86/653 zakon države članice prema kojemu se zaštita na temelju navedene direktive pruža samo ako trgovački zastupnik obavlja svoju djelatnost u toj državi članici, a ne ako nalogodavac ima poslovni nastan u toj državi članici, a trgovački zastupnik ima poslovni nastan i obavlja svoju djelatnost u Turskoj.

19. Drugim dijelom svojeg pitanja, sud koji je uputio zahtjev traži pojašnjenje o tome protivi li se Sporazumu o pridruživanju ili Dodatnom protokolu zakon države članice prema kojemu se zaštita na temelju Direktive 86/653 pruža samo ako trgovački zastupnik obavlja svoju djelatnost u toj državi članici, a ne ako nalogodavac ima poslovni nastan u toj državi članici a trgovački zastupnik ima poslovni nastan i obavlja svoju djelatnost u Turskoj.

20. Nakon kratkih uvodnih razmatranja, analizirat ću ovo pitanje iz perspektive Direktive 86/653, a potom iz perspektive Sporazuma o pridruživanju i Dodatnog protokola.

A – Uvodna razmatranja

1. Tumačenje članka 27. Handelsagentuurweta na nacionalnoj razini

21. Jasno je da postoji neslaganje oko tumačenja članka 27. Handelsagentuurweta između suda koji je uputio zahtjev, s jedne strane, i belgijske vlade, s druge strane.

22. Belgijska je vlada na raspravi tvrdila da predmetno belgijsko pravo u postupku na nacionalnoj razini, članak 27. Handelsagentuurweta, nema samoograničavajući karakter koji sud koji je uputio zahtjev tvrdi da ima. Ta se odredba, zapravo, prema belgijskoj vladi, primjenjuje i u situaciji poput one u glavnom predmetu, što znači da ako stranke izaberu da je primjenjivo belgijsko pravo, djelatnosti trgovačkog zastupnika izvan Belgije, ili pak Europske unije, također su pokrivene.

23. Sud koji je uputio zahtjev treba razmotriti te argumente, s obzirom na to da, ako se ispostavi da je ta tvrdnja točna, pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev ne bi bilo samo hipotetsko nego i suvišno.

24. Ipak, s obzirom na to da je upućivanje zahtjeva za prethodnu odluku postupak između sudova, dijalog sudaca, Sud je vezan nacionalnim pravnim okvirom kako je opisan od strane nacionalnog suca u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje. S tim u vezi, isključivo je na nacionalnom sudu, pred kojim je pokrenut postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena, da uvažavajući posebnosti predmeta ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu ( 3 ).

25. U ovom je predmetu na nacionalnom sudu koji je utvrdio namjeru stranaka i smatrao da se belgijsko pravo primjenjuje na ugovor između stranaka, da odluči koje točno odredbe belgijskog prava uređuju ugovorni odnos.

26. Shodno tome, moja se analiza temelji na pretpostavci da se članak 27. Handelsagentuurweta, kako se primjenjuje u Belgiji, ne primjenjuje na predmet poput ovoga.

2. O međunarodnom privatnom pravu

27. Direktiva 86/653 ne sadržava pravilo o sukobu zakona. ( 4 )

28. Najprije treba napomenuti da sud koji je uputio zahtjev ne bi bio nadležan postaviti pitanje o tumačenju Rimske konvencije, ( 5 ) za koju se čini da je u načelu primjenjiva ratione temporis, ( 6 ) s obzirom na to da je to pravo ograničeno na nacionalne sudove zadnje instance. ( 7 )

29. U svakom slučaju i Rimska konvencija i „Uredba Rim I” \/ predviđaju da stranke valjano izaberu pravo koje uređuje njihov ugovorni odnos.

30. S obzirom na to da je za sud koji je uputio zahtjev neupitno da su stranke izabrale belgijsko pravo kao pravo koje se primjenjuje, ne mogu se razmatrati pitanja o sukobu zakona. Kao što sam već rekao, nacionalnom sudu glavni problem predstavlja donošenje odluke o tome koje su odredbe belgijskog prava primjenjive. Radi toga nacionalni sud želi utvrditi dvije stvari. Prvo, je li belgijski zakonodavac pravilno primijenio Direktivu 86/853. Drugo, je li belgijsko zakonodavstvo u skladu sa Sporazumom o pridruživanju s Turskom.

31. Analizirajući to pitanje, najprije ću razmotriti Direktivu 86/853, a zatim Sporazum o pridruživanju.

B – Prvi dio pitanja: o Direktivi 86/653

1. Cilj i struktura

32. Cilj je Direktive 86/653 (dalje u tekstu: direktiva) uskladiti pravo država članica u pogledu pravnih odnosa između stranaka ugovora o trgovačkom zastupanju ( 8 ). Sud je više puta objasnio da je cilj Direktive zaštititi trgovačke zastupnike u njihovim odnosima s nalogodavcima i da u tu svrhu propisuje, među ostalim, pravila kojima se uređuju sklapanje i raskid ugovora o zastupanju (članci 13. do 20. direktive) ( 9 ). Direktivom se uspostavljaju obvezujuća ( 10 ) pravila kojima se određuje minimalna zaštita za trgovačkog zastupnika ( 11 ). Stoga se pravila kojima se propisuje dosuđivanje odštete trgovačkim zastupnicima nakon raskida ugovornog odnosa s nalogodavcem iz članka 17. Direktive moraju tumačiti tako da služe cilju zaštite trgovačkih zastupnika ( 12 ).

33. Ono što nije definirano u Direktivi njezino je teritorijalno područje primjene. U njoj se ne navodi treba li nalogodavac imati sjedište na nekom određenom mjestu, niti se navodi gdje trgovački zastupnik treba obavljati svoje djelatnosti da bi se primjenjivale odredbe direktive. Stoga se postavlja pitanje je li cilj direktive da proizvodi učinke samo unutar Unije, na unutarnjem tržištu, ili se njezini učinci protežu i izvan granica unutarnjeg tržišta ( 13 ).

34. Cilj je direktive uskladiti privatno pravo država članica. Ona sadrži neke od bitnih odredbi ugovora o trgovačkom zastupanju. Pravo koje se primjenjuje na ugovor o trgovačkom zastupanju treba se utvrditi propisima o sukobu zakona koja se primjenjuju u državi nadležnog suda. Primjenjivo pravo može se odrediti bilo – kao u ovom predmetu – klauzulom stranaka o izboru prava ili pravilima o izboru prava koja se primjenjuju ako stranke ne naprave taj izbor.

35. U načelu, kao posljedica toga, ako je pravo koje se primjenjuje na ugovor o trgovačkom zastupanju pravo države članice, primjenjuju se nacionalne odredbe kojima se provodi direktiva. To, međutim, ne znači da nacionalni zakonodavac nipošto ne može ograničiti teritorijalno područje primjene odredbi za provedbu navedene direktive. Ipak, pritom nacionalni zakonodavac mora imati na umu u kakvim je situacijama primjena direktive obavezna.

36. Što točno znači da je primjena direktive obvezna? U tom pogledu treba razlikovati dvije situacije. Prvo, „obvezujuća priroda” može se odnositi na odredbe koje definiraju materijalna prava i obveze stranaka ugovora o trgovačkom zastupanju. Radi toga, u direktivi je upotrijebljeno nekoliko načina za opisivanje „obvezujuće prirode” njezinih odredaba. U nekim slučajevima navodi se da „stranke [uopće] ne mogu odstupati od [nekih] odredbi” ( 14 ). U drugim slučajevima propisuje da „stranke ne mogu odstupati” od nekih odredbi „na štetu zastupnika” ( 15 ) ili da se neke odredbe primjenjuju „u nedostatku bilo kakvog sporazuma [...] između stranaka” ( 16 ). Konačno, direktiva ponekad ograničava ugovornu autonomiju stranaka na druge – konkretnije – načine ( 17 ).

37. Drugo, „obvezujuća priroda” može se odnositi i na teritorijalno područje primjene zaštite koje proizlazi iz direktive. Stoga se postavlja pitanje je li namjera zakonodavca Zajednice bila da osigura da zaštita iz direktive bude obvezna u svim ugovorima o trgovačkom zastupanju sklopljenima u cijelom svijetu, svaki put kada se pravo države članice primjenjuje u skladu s propisima o izboru prava (uključujući, naravno, izbor prava koji su napravile stranke). Kao što ću pokazati u naknadnoj analizi, moj je odgovor „ne”.

38. Problem u ovom predmetu jest sljedeći: je li zaštita iz članaka 17. i 18. direktive obvezujuća ako nalogodavac ima poslovni nastan u državi članici, a trgovački zastupnik ima poslovni nastan i obavlja svoju djelatnost u trećoj zemlji?

2. Sudska praksa

39. Sud je u presudi Centrosteel presudio da „je cilj direktive uskladiti pravo država članica u pogledu pravnih odnosa između stranaka ugovora o trgovačkom zastupanju, neovisno o bilo kakvim prekograničnim elementima” ( 18 ). Smatram da se ova izjava odnosi samo na situacije unutar EU-a, i to zbog dva razloga. Prvo, kontekst ove izjave bio je usklađivanje prava država članica. Drugo, Sud je dodao da je područje primjene direktive bilo „stoga šire od temeljnih sloboda utvrđenih u [UFEU-u]”. ( 19 ) Po mojem mišljenju, Sud je samo želio istaknuti prilično uvriježenu tvrdnju da mjera za usklađivanje, poput Direktive 86/653, može nadilaziti četiri slobode u smislu da se ne ograničava na transnacionalne situacije i da prekogranični element nije potreban.

40. Stoga za ovaj predmet presuda Centrosteel ne pruža adekvatan odgovor.

41. U presudi Ingmar Sud je presudio da se odredba kao što je članak 17. Direktive 86/653 primjenjuje iako je ugovor uređen pravom treće države ( 20 ). Sud je to učinio jer je trgovački zastupnik obavljao svoje djelatnosti na unutarnjem tržištu. Sud je posebice utvrdio da „cilj kojemu služe [članci 17. i 18. direktive] zahtijeva da se primjenjuju ako je situacija blisko povezana sa Zajednicom, posebice ako trgovački zastupnik obavlja svoju djelatnost na području države članice, neovisno o pravu za koje su stranke željele da se primjenjuje na ugovor” ( 21 ).

42. Ipak, presuda Ingmar odnosila se na situaciju koja je bila u potpunosti suprotna od situacije u ovom predmetu. Nalogodavac se nalazio izvan Unije, a trgovački zastupnik obavljao je svoje djelatnosti u Uniji, dok se u ovom predmetu nalogodavac nalazi u Uniji, a trgovački zastupnik obavlja svoje djelatnosti izvan Unije.

43. U presudi Unamar ( 22 ) Sud je presudio, obiter dicta, da „članci 17. i 18. direktive imaju odlučujuću važnost jer određuju razinu zaštite za koju je zakonodavac Unije smatrao da ju je razumno osigurati trgovačkim zastupnicima u okviru uspostavljanja jedinstvenog tržišta” ( 23 ).

44. Stoga je moje shvaćanje da presude Ingmar i Unamar upućuju na to da članke 17. i 18. Direktive 86/653 treba smatrati obvezujućima u smislu da kad god trgovački zastupnik obavlja svoje djelatnosti na unutarnjem tržištu, dodjeljuje se zaštita iz članaka 17. i 18. Direktive 86/653, neovisno o pravu koje se primjenjuje na ugovor između stranaka. A contrario, članci 17. i 18. nisu obvezujući ako trgovački zastupnik obavlja svoje djelatnosti izvan unutarnjeg tržišta. To stoga znači da država članica može ograničiti teritorijalno područje primjene zaštite članaka 17. i 18. na trgovačke zastupnike koji obavljaju svoje djelatnosti na unutarnjem tržištu.

3. Tekst

45. U skladu s drugom uvodnom izjavom direktive, „razlike u nacionalnim pravima, koje se odnose na trgovačko zastupanje, značajno utječu na uvjete tržišnog natjecanja i na provođenje djelatnosti zastupanja unutar Zajednice, te su štetne kako za zaštitu koja se pruža trgovačkim zastupnicima u odnosu na njihove nalogodavce, tako i za sigurnost trgovačkih poslova” ( 24 ). U istoj se uvodnoj izjavi dodaje da su „te razlike takve da u značajnoj mjeri sprečavaju sklapanje i izvršavanje ugovora o trgovačkom zastupanju u kojima nalogodavac i trgovački zastupnici imaju poslovni nastan u različitim državama članicama” ( 25 ).

46. Isto tako, treća uvodna izjava direktive navodi da bi se „trgovina robom između država članica trebala odvijati pod uvjetima sličnim onima na jedinstvenom tržištu, te da to iziskuje usklađivanje pravnih sustava država članica do one mjere koja osigurava uredno djelovanje zajedničkog tržišta” ( 26 ).

47. Takav tekst, po mojem mišljenju, upućuje na to da je Direktiva 86/653 ograničena na situacije na unutarnjem tržištu, za razliku od situacija izvan njega ( 27 ).

4. Zakonodavna povijest

48. Prvotni prijedlog Komisije sadržavao je upućivanje na trgovačke zastupnike koji obavljaju svoju djelatnost izvan Unije. Nacrt članka 35. stavka 1. navodio je da ako stranke odstupe, na štetu trgovačkog zastupnika, od čitavog niza odredbi direktive koje se zatim utvrđuju, takve bi odredbe bile nevažeće. U članku 35. stavku 2. zatim se dodaje da „osim slučajeva odstupanja dozvoljenih na temelju članka 21. stavka 4. i članka 33., stranke mogu odstupiti od obvezujućih odredbi navedenih u prethodnoj točki u vezi s onim djelatnostima koje trgovački zastupnik obavlja izvan Zajednice” ( 28 ).

49. Direktiva 86/653 ne sadržava odredbu kao članak 35. stavak 2. u svojem prvotnom nacrtu. To može značiti da Vijeće, u to vrijeme, nije željelo ograničiti direktivu na unutarnje tržište.

50. To, međutim, nije tumačenje direktive koje bih predložio Sudu. Koliko to mogu utvrditi, od punog teksta nacrta članka 35. odustalo se tijekom zakonodavnog postupka jer je Parlament smatrao da je popis odredbi u nacrtu članka 35. točke 1. bio previše krut ( 29 ). Ono što Parlament nije kritizirao bilo je upućivanje na „djelatnosti koje trgovački zastupnik obavlja izvan Zajednice”. Iz toga zaključujem da je Parlament prihvatio ovo teritorijalno razgraničenje.

51. Slično tome, Gospodarski i socijalni odbor imao je određene primjedbe u vezi članka 35. nacrta koje su, po mojem mišljenju, također bile ograničene na definiranje područja primjene obvezujućih odredbi ( 30 ).

52. Shodno tome, revidiranim nacrtom Komisije kasnije je promijenjen prvi stavak nacrta članka 35., ali je drugi stavak ostao nepromijenjen ( 31 ).

53. Kada je nekoliko godina poslije Vijeće donijelo Direktivu 86/653, nacrt je znatno izmijenjen. Suprotno prijedlogu, direktiva više nije nastojala regulirati sva pravna pitanja u vezi s ugovorima trgovačkih zastupnika. Oko polovine predloženih odredbi je izostavljeno ( 32 ). S tim u vezi, više ne postoji odredba kao što je bio članak 35. nacrta. Toj prvotno predloženoj odredbi najviše se približava članak 19. Direktive 86/653 prema kojemu stranke ne mogu odstupiti od članaka 17. ( 33 ) i 18. ( 34 )na štetu trgovačkog zastupnika prije isteka ugovora o zastupanju.

54. Stoga, iako bi se kao posljedica gore navedenog moglo smatrati da je teritorijalno područje primjene direktive ograničeno na djelatnost trgovačkih zastupnika na unutarnjem tržištu, zakonodavna povijest prilično je nejasna što se tiče teritorijalnog područja primjene direktive. Ne može se jasno zaključiti da je direktiva ograničena na unutarnje tržište, niti da nije.

5. Cilj unutarnjeg tržišta

55. Propise Unije o privatnom pravu poput onih iz Direktive 86/653 treba ocijeniti s obzirom na kontekst i sustav unutarnjeg tržišta. ( 35 )

56. Donesena 1986. na temelju onoga što su sada članak 53. stavak 1. ( 36 ) i članak 115. UFEU-a, ( 37 ) početna logika direktive bila je da se stvore ravnopravni uvjeti za nalogodavce koji obavljaju svoje djelatnosti na unutarnjem tržištu putem trgovačkih zastupnika: da bi nalogodavci ulagali i poslovali, moraju znati kojim propisima podliježu što se tiče naknade i plaćanja trgovačkim zastupnicima koje upotrebljavaju.

57. Po mojem mišljenju, ta logika u vezi s unutarnjim tržištem ne dovodi se u pitanje kasnijom i ustaljenom sudskom praksom Suda, prema kojoj direktiva utvrđuje obvezujuća ( 38 ) pravila kojima se određuje minimalna zaštita za trgovačkog zastupnika, ( 39 ) kojom direktiva posebice želi zaštititi trgovačke zastupnike u njihovim odnosima s nalogodavcima ( 40 ).

58. Iz gore navedenog zaključujem da se direktiva odnosi samo na situacije u kojima trgovački zastupnik obavlja svoje djelatnosti na unutarnjem tržištu. Odlučujući je faktor stoga djelatnost zastupnika, a ne poslovni nastan nalogodavca ( 41 ).

59. Pri tumačenju članka 27. Handelsagentuurweta, nacionalni sud stoga treba uzeti u obzir sljedeće: Direktiva 86/653 nalaže da takva odredba obuhvaća situacije u kojima trgovački zastupnik obavlja svoje djelatnosti u Belgiji ili drugdje na unutarnjem tržištu. Direktiva 86/653, međutim, ne nalaže da se takva odredba primjenjuje na situacije izvan unutarnjeg tržišta. Stoga, bilo da belgijske vlasti smatraju da članak 27. Handelsagentuurweta obuhvaća situacije izvan unutarnjeg tržišta ili ne, to nije pitanje kojim se direktiva namjeravala baviti.

6. Predloženi odgovor

60. Stoga je moj odgovor na prvi dio pitanja da članak 17. Direktive 86/653 nalaže obveznu zaštitu trgovačkog zastupnika koji obavlja svoju djelatnost na unutarnjem tržištu. Ne protivi mu se zakon države članice u skladu s kojim se takva zaštita ne daje trgovačkom zastupniku koji obavlja svoju djelatnost izvan unutarnjeg tržišta.

C – Drugi dio pitanja – o Sporazumu o pridruživanju i Dodatnom protokolu

61. Pretpostavljam da „odredbe Sporazuma o pridruživanju” koje sud koji je uputio zahtjev navodi u svom pitanju znače članak 14. Sporazuma o pridruživanju i članak 41. Dodatnog protokola.

62. U svojem pisanom očitovanju Agro se, nadalje, poziva na članak 9. Sporazuma o pridruživanju.

1. Članak 14. Sporazuma o pridruživanju i članak 41. stavak 1. Dodatnog protokola

63. Članak 14. Sporazuma o pridruživanju propisuje da su ugovorne stranke „sporazumne da će se voditi člancima 55. i 56. te člancima od 58. do 65. [UFEU-a] kako bi među sobom uklonile ograničenja u pogledu slobode pružanja usluga”. Članak 41. stavak 1. Dodatnog protokola sadrži takozvanu „standstill klauzulu” u kojoj navodi da ugovorne stranke „među sobom ne uvode nikakva nova ograničenja u pogledu slobode poslovnog nastana i slobode pružanja usluga”.

64. Agro tvrdi da postoji ograničenje slobode turskog trgovačkog zastupnika kojeg je belgijska tvrtka angažirala za pružanje usluga jer taj trgovački zastupnik ne dobiva jednaku zaštitu na temelju Direktive 86/653 kao trgovački zastupnik koji djeluje na unutarnjem tržištu.

65. U tom je pogledu potrebno istaknuti sljedeće.

66. Trgovački zastupnik poput Agra ne može se pozivati na subjektivno pravo na slobodu pružanja usluga na temelju Sporazuma o pridruživanju ili Dodatnog protokola na način usporediv s člankom 56. UFEU-a.

67. Člankom 14. Sporazuma o pridruživanju i člankom 41. Dodatnog protokola članak 56. nije samo prenesen na situaciju između Unije i Turske. Članak 56. UFEU-a osigurava razvijeniju i dublju razinu integracije na unutarnjem tržištu između država članica Unije koja daleko nadilazi razinu utvrđenu odredbama Sporazuma o pridruživanju i njegova Dodatnog protokola.

68. U pogledu članaka 12. ( 42 ) i 13. ( 43 ) Sporazuma o pridruživanju, Sud je već presudio da nijedna od tih odredbi nema izravni učinak jer nisu dovoljno precizne i bezuvjetne ( 44 ). Ne može se zauzeti nijedan drugi stav glede članka 14. Sporazuma o pridruživanju, čija je formulacija gotovo jednaka onoj u člancima 12. i 13. Štoviše, kako je Sud utvrdio u presudi Demirkan, upotreba riječi „voditi se” u članku 14. Sporazuma o pridruživanju ne obvezuje stranke potpisnice da izravno primjenjuju odredbe Osnivačkog ugovora u području slobode pružanja usluga kao ni odredbe usvojene radi njihove provedbe, nego samo da ih promatraju kao izvor nadahnuća prilikom donošenja mjera za provedbu ciljeva utvrđenih tim sporazumom ( 45 ).

69. Što se tiče članka 41. stavka 1. Dodatnog protokola, iako Sud smatra da je ovdje ta odredba u načelu izravno primjenjiva, ( 46 ) to je učinio samo u situacijama u kojima su turski državljani željeli poslovno se nastaniti ili pružati usluge u Europskoj uniji. To ovdje nije slučaj, kao što smo prethodno vidjeli. Osim toga, u vezi sa „standstill” klauzulom u članku 41. stavku 1. Dodatnog protokola, Sud je – pribjegavanjem ustaljenoj sudskoj praksi – u presudi Demirkan utvrdio da navedeno tumačenje odredaba prava EU-a, uključujući odredbe Ugovora, nije moguće automatski prenijeti na tumačenje sporazuma Unije sklopljenog s trećom zemljom, osim ako je to izričito predviđeno odredbama samog sporazuma ( 47 ).

70. Sud je u presudi Demirkan napomenuo da se „cilj članka 41. stavka 1. Dodatnog protokola kao i kontekst u koji je smještena ta odredba sadrže temeljne razlike u odnosu na cilj i kontekst članka 56. UFEU-a”. Točno je da se presuda ( 48 ) Demirkan odnosila na nešto ekstremniju situaciju turskog državljanina koji se želio pozvati na pasivnu slobodu pružanja usluga kako bi izbjegao zahtjev za vizom. Ne iznenađuje što je Sud utvrdio da sloboda pružanje usluga u kontekstu članka 41. stavka 1. Dodatnog protokola nije uključivala pasivnu slobodu pružanja usluga u skladu sa sudskom praksom u presudi Luisi i Carbone ( 49 ). Ipak, opći zaključci iz gore navedene presude Demirkan ( 50 ) primjenjuju se i na ovaj predmet.

2. Članak 9. Sporazuma o pridruživanju

71. U skladu s člankom 9. Sporazuma o pridruživanju, „ugovorne stranke prepoznaju da je u području primjene Sporazuma, ne dovodeći u pitanje posebne odredbe koje bi mogle biti utvrđene u skladu s člankom 8., svaka diskriminacija na nacionalnoj osnovi zabranjena u skladu s načelom navedenim u [članku 18. UFEU-a]”.

72. Tekst ove odredbe vrlo je jasan. On mora biti „u području primjene Sporazuma”. Upravo se to, međutim, ne može reći i za ovaj predmet. Ne radi se o slobodnom kretanju usluga i, pored toga, ne primjenjuje se Direktiva 86/653.

73. Kao posljedica toga, kao ni na članak 18. UFEU-a, ne može se pozivati na članak 9. Sporazuma o pridruživanju sam po sebi.

3. Predloženi odgovor

74. Stoga predlažem da se na drugi dio pitanja odgovori da se niti Sporazumu o pridruživanju niti Dodatnom protokolu ne protivi zakon države članice prema kojemu se zaštita na temelju Direktive 86/653 pruža samo ako trgovački zastupnik obavlja svoju djelatnost u toj državi članici, a ne ako nalogodavac ima poslovni nastan u toj državi članici, a trgovački zastupnik ima poslovni nastan i obavlja svoju djelatnost u Turskoj.

IV – Zaključak

75. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem da Sud na prethodno pitanje koje je uputio Rechtbank van Koophandel (trgovački sud u Gentu) odgovori kako slijedi: Članak 17. Direktive Vijeća 86/653/EEZ od 18. prosinca 1986. o usklađivanju prava država članica u vezi samozaposlenih trgovačkih zastupnika nalaže obveznu zaštitu trgovačkog zastupnika koji obavlja svoju djelatnost na unutarnjem tržištu. Ne protivi mu se zakon države članice u skladu s kojim se takva zaštita ne daje trgovačkom zastupniku koji obavlja svoju djelatnost izvan unutarnjeg tržišta. Niti Sporazumu o pridruživanju između Europske ekonomske zajednice i Turske potpisanom u Ankari 12. rujna 1963. između Republike Turske, s jedne strane, i država članica EEZ-a i Zajednice, s druge strane, te sklopljenom, odobrenom i potvrđenom u ime Zajednice Odlukom Vijeća 64/732/EEZ od 23. prosinca 1963. niti Dodatnom protokolu potpisanom 23. studenoga 1970. u Bruxellesu, te sklopljenom, odobrenom i potvrđenom u ime Zajednice Uredbom Vijeća (EEZ) br. 2760/72 od 19. prosinca 1972. ne protivi se zakon države članice prema kojemu se zaštita na temelju Direktive 86/653 pruža samo ako trgovački zastupnik obavlja svoju djelatnost u toj državi članici, a ne ako nalogodavac ima poslovni nastan u toj državi članici, a trgovački zastupnik ima poslovni nastan i obavlja svoju djelatnost u Turskoj.

( 1 ) Izvorni jezik: engleski

( 2 ) Direktiva Vijeća od 18. prosinca 1986. o usklađivanju prava država članica u vezi samozaposlenih trgovačkih zastupnika (SL 1986., L 382, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 45.).

( 3 ) Vidjeti, primjerice, presudu od 17. listopada 2013., Unamar (C-184/12, EU:C:2013:663, t. 28. i navedenu sudsku praksu).

( 4 ) S tim u vezi također vidjeti Basedow, J., „Europäisches Internationales Privatrecht”, u Neue Juristische Wochenschrift, 1996., str. 1921.-1929., na str. 1925., koji u pogledu postupanja u situacijama koje uključuju treće zemlje ističe poteškoće koje proizlaze iz toga.

( 5 ) Konvencija o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze otvorena za potpisivanje u Rimu 19. lipnja 1980. (SL 1980., L 266, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 13., str. 7.).

( 6 ) U vezi s ugovorima sklopljenima nakon 17. prosinca 2009., Rimska konvencija zamijenjena je Uredbom (EZ) br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) (SL 2008., L 177, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 109. i ispravak u SL-u 2015., L 66, str. 22.), vidi članak 28. navedene uredbe.

( 7 ) Na temelju članka 1. Protokola br. 1 od 19. prosinca 1988. o tumačenju Rimske konvencije od strane Suda (SL 1998., C 27, str. 47.), koji je stupio na snagu 1. kolovoza 2004., Sud je nadležan odlučivati o zahtjevima za prethodnu odluku koji se odnose na tumačenje odredaba navedene konvencije. Sud koji je uputio zahtjev nije naveden na popisu iz članka 2. točke (a) tog protokola kao sud koji je nadležan uputiti Sudu zahtjev za prethodnu odluku (u Belgiji takvu nadležnost imaju samo Cour de cassation i Conseil d’État).

( 8 ) Vidjeti presude od 30. travnja 1998., Bellone (C-215/97, EU:C:1998:189, t. 10.); od 13. srpnja 2000., Centrosteel (C-456/98, EU:C:2000:402, t. 13.); od 23. ožujka 2006., Honyvem Informazioni Commerciali (C-465/04, EU:C:2006:199, t. 18.); od 26. ožujka 2009., Semen (C-348/07, EU:C:2009:195, t. 14.); i od 17. listopada 2013., Unamar (C-184/12, EU:C:2013:663, t. 36.). Vidjeti na primjer i Fock, T., „Die europäische Handelsvertreter-Richtlinie“, Nomos Verlagsgesellschaft, Baden-Baden, 2001., str. 25.

( 9 ) Vidjeti presude od 30. travnja 1998., Bellone (C-215/97, EU:C:1998:189, t. 13.); od 9. studenoga 2000., Ingmar (C-381/98, EU:C:2000:605, t. 20. i 21.); od 23. ožujka 2006., Honyvem Informazioni Commerciali (C-465/04, EU:C:2006:199, t. 19. i 22.); od 17. siječnja 2008., Chevassus-Marche (C-19/07, EU:C:2008:23, t. 22.), od 26. ožujka 2009., i Semen (C-348/07, EU:C:2009:195, t. 14.). Vidjeti također Macgregor, L., „Case Comment Compensation for commercial agents: an end to plucking figures from the air?”, u Edinburgh Law Review 2008., str. 86.-93., na str. 87.

( 10 ) Vidjeti presude od 9. studenoga 2000., Ingmar (C-381/98, EU:C:2000:605, točke 21. i 22.); od 23. ožujka 2006., Honyvem Informazioni Commerciali (C-465/04, EU:C:2006:199, točke 22. i 34.), i od 17. listopada 2013., Unamar (C-184/12, EU:C:2013:663, točka 40.).

( 11 ) Vidjeti presudu od 17. listopada 2013., Unamar (C-184/12, EU:C:2013:663, t. 52.). Vidjeti također Rott-Pietrzyk, E., Agent Handlowy — Regulacje Polskie i Europejskie, C.H. Beck, Varšava, 2006., str. 68.

( 12 ) Vidjeti presudu od 9. studenoga 2000., Ingmar (C-381/98, EU:C:2000:605, točka 24.).

( 13 ) Budući Jedinstveni europski akt, Ugovor, sada u članku 26. stavku 2. UFEU-a definira unutarnje tržište kao „područje bez unutarnjih granica na kojem se slobodno kretanje robe, osoba, usluga i kapitala osigurava u skladu s odredbama Ugovora”. U ovome Mišljenju, posebno kada se citira zakonodavstvo i sudska praksa EU-a, pojmovi „unutarnje tržište”, „zajedničko tržište” i „jedinstveno tržište” upotrebljavaju se naizmjenično.

( 14 ) Vidjeti članak 5. Direktive 86/653.

( 15 ) Vidjeti članak 10. stavak 4., članak 11. stavak 3., članak 12. stavak 3. ili članak 19. Direktive 86/653.

( 16 ) Vidjeti članak 6. stavak 1. Direktive 86/653.

( 17 ) Vidjeti članak 13. stavak 1. i članak 15. stavak 3. Direktive 86/653.

( 18 ) Vidjeti presudu od 13. srpnja 2000., Centrosteel (C-456/98, EU:C:2000:402, t. 13.).

( 19 ) Vidjeti presudu od 13. srpnja 2000., Centrosteel (C-456/98, EU:C:2000:402, t. 13.).

( 20 ) Vidjeti presudu od 9. studenoga 2000., Ingmar (C-381/98, EU:C:2000:605, t. 26.).

( 21 ) Vidjeti presudu od 9. studenoga 2000., Ingmar (C-381/98, EU:C:2000:605, t. 25.).

( 22 ) Presuda Unamar odnosila se na situaciju unutar EU-a u vezi s pravilnom primjenom (građanskog) prava jedne od dviju država članica koje su obje pravilno prenijele direktivu 86/653: vidjeti presudu od 17. listopada 2013. (C-184/12, EU:C:2013:663, t. 51.).

( 23 ) Vidjeti presudu od 17. listopada 2013., Unamar (C-184/12, EU:C:2013:663, t. 39.). Moje isticanje.

( 24 ) Moje isticanje.

( 25 ) Moje isticanje.

( 26 ) Moje isticanje

( 27 ) Gledano iz ove perspektive, gore navedena presuda Centrosteel nije u suprotnosti s mojim zaključkom.

( 28 ) Vidjeti prijedlog Komisije za direktivu Vijeća o usklađivanju prava država članica u vezi (samozaposlenih) trgovačkih zastupnika, koji je Komisija podnijela Vijeću 17. prosinca 1976. (SL 1977., C 13, str. 2.) [neslužbeni prijevod].

( 29 ) Vidjeti rezoluciju koja sadržava mišljenje Europskog parlamenta o prijedlogu Komisije Europskih zajednica Vijeću za direktivu o usklađivanju prava država članica u vezi (samozaposlenih) trgovačkih zastupnika (SL 1978., C 239, str. 20.) [neslužbeni prijevod], točka 17.: „… smatra da je zbog dugačkog popisa odredbi sadržanog u članku. 35. direktiva previše nefleksibilna i stoga zahtijeva od Komisije da dostavi revidiranu verziju tog članka”.

( 30 ) Vidjeti Mišljenje o prijedlogu za direktivu Vijeća o usklađivanju prava država članica u vezi (samozaposlenih) trgovačkih zastupnika (SL 1978., C 59, str. 31.) [neslužbeni prijevod], točka 2.9.10.: „Odbor predlaže da se upućivanje na članak 21. stavak 4. u članku 35. stavku 2. izbriše i smatra da članak 35. stavak 2. znači da su ugovorne stranke one koje imaju pravo odstupiti od obvezujućih odredbi navedenih u članku 35. stavku 1”.

( 31 ) Vidjeti Izmjenu prijedloga Komisije za direktivu Vijeća o usklađivanju prava država članica u vezi (samozaposlenih) trgovačkih zastupnika (koji je Komisija 29. siječnja 1979. podnijela Vijeću u skladu s člankom 149. stavkom 2. EEZ-a) (SL 1979., C 56, str. 21.) [neslužbeni prijevod].

( 32 ) Vidjeti Fock, loc. cit., str. 19.

( 33 ) O obvezi plaćanja odštete ili naknade štete trgovačkom zastupniku nakon raskida ugovora o trgovačkom zastupanju.

( 34 ) O iznimkama od obveze plaćanja odštete ili naknade štete iz članka 17. Direktive 86/653.

( 35 ) S tim u vezi vidjeti također Müller-Graff, P.-Chr, „Allgemeines Gemeinschaftsprivatrecht”, u Gebauer, M./Teichmann, Chr. (izd.), Europäisches Privat- und Unternehmensrecht (Enzyklopädie Europarecht, Band 6), Nomos, Baden-Baden, 2014., str. 69.-151., t. 43. i slj.

( 36 ) Bivši članak 57. stavak 2. EEZ-a

( 37 ) Bivši članak 100. EEZ-a. O ovoj odredbi se odlučuje jednoglasnom odlukom Vijeća. Donošenje direktive prethodilo je Jedinstvenom europskom aktu koji je stupio na snagu 1. srpnja 1987. i koji je uveo novu odredbu, članak 100.a EEZ-a (sada članak 114. UFEU-a).

( 38 ) Vidjeti presude od 9. studenoga 2000., Ingmar (C-381/98, EU:C:2000:605, t. 21. i 22.); od 23. ožujka 2006., Honyvem Informazioni Commerciali (C-465/04, EU:C:2006:199, t. 22. i 34.), i od 17. listopada 2013., Unamar (C-184/12, EU:C:2013:663, t. 40.).

( 39 ) Vidjeti presudu od 17. listopada 2013., Unamar (C-184/12, EU:C:2013:663, točka 52.). Vidjeti također Rott-Pietrzyk, E., Agent Handlowy — Regulacje Polskie i Europejskie, C.H. Beck, Varšava, 2006., str. 68.

( 40 ) I u tu svrhu propisuje, među ostalim, pravila kojima se uređuju sklapanje i raskid ugovora o trgovačkom zastupanju (članci 13. do 20. Direktive). Vidjeti presude od 30. travnja 1998., Bellone (C-215/97, EU:C:1998:189, t. 13.); od 9. studenoga 2000., Ingmar (C-381/98, EU:C:2000:605, t. 20. i 21.); od 23. ožujka 2006., Honyvem Informazioni Commerciali (C-465/04, EU:C:2006:199, t. 19. i 22.); od 17. siječnja 2008., Chevassus-Marche (C-19/07, EU:C:2008:23, t. 22.), i od 26. ožujka 2009., Semen (C-348/07, EU:C:2009:195, t. 14.).

( 41 ) Shodno tome, ako bi trgovački zastupnik obavljao svoje djelatnosti ne samo u Turskoj nego i recimo i Grčkoj, imali bismo situaciju na unutarnjem tržištu.

( 42 ) O slobodnom kretanju radnika

( 43 ) O slobodi poslovnog nastana

( 44 ) Vidjeti, u pogledu članka 12. Sporazuma o pridruživanju, presudu od 30. rujna 1987., Demirel (12/86, EU:C:1987:400, t. 23.) i, u pogledu članka 13. Sporazuma o pridruživanju, presudu od 11. svibnja 2000., Savas (C-37/98, EU:C:2000:224, t. 42. i 45.).

( 45 ) Vidjeti presudu od 24. rujna 2013., Demirkan (C-221/11, EU:C:2013:583, t. 45.).

( 46 ) Vidjeti presude od 11. svibnja 2000., Savas (C-37/98, EU:C:2000:224, t. 54.), i od 21. listopada 2003., Abatay i drugi (C-317/01 i C-369/01, EU:C:2003:572, t. 58.).

( 47 ) Ovo je ustaljena sudska praksa od presude od 9. veljače 1982., Polydor i RSO Records (270/80, EU:C:1982:43, t. 16.). Vidjeti također presudu od 24. rujna 2013., Demirkan (C-221/11, EU:C:2013:583, t. 44. i navedenu sudsku praksu).

( 48 ) Vidjeti presudu od 24. rujna 2013., Demirkan (C-221/11, EU:C:2013:583, t. 49.).

( 49 ) Vidjeti presudu od 31. siječnja 1984., Luisi i Carbone (286/82 i 26/83, EU:C:1984:35, t. 10.).

( 50 ) Vidjeti presudu od 24. rujna 2013., Demirkan (C-221/11, EU:C:2013:583, t. 62.).