19

Opći je sud zatim prihvatio prvi žalbeni razlog i prvi dio drugog žalbenog razloga, koji su se temeljili na povredi članka 4. Priloga V Pravilniku i članka 1.e stavka 2. Pravilnika, izjasnivši se kako slijedi u točkama od 38. do 56. te presude: „38. [...] [Službenički sud] zaključio je da se člankom 1.e stavkom 2. Pravilnika [...] zahtijeva da odredbe predviđene Pravilnikom koje se odnose na organizaciju radnog vremena i, među ostalim, godišnji odmor budu u skladu s minimalnim uvjetima utvrđenima člankom 7. stavkom 1. Direktive 2003/88 ili barem istovjetne njima, kako su tumačeni u okviru sudske prakse Suda i, posebno, prethodno navedene presude Schultz‑Hoff i dr. [...] 40. Međutim, valja istaknuti da su direktive upućene državama članicama, a ne institucijama Unije. Slijedom toga, odredbe Direktive 2003/88 ne mogu se smatrati odredbama kojima se institucijama nameću obveze u pogledu njihovih odnosa s osobljem [...] […] 42. Međutim, iako se određenom direktivom kao takvom ne obvezuju institucije i na njoj se ne može temeljiti prigovor nezakonitosti odredbe Pravilnika, ipak se ne može isključiti činjenica da je moguće na pravila i načela propisana tom direktivom pozivati se protiv institucija ako se ona sama pojavljuju kao poseban izraz temeljnih pravila Ugovora [o EZ‑u] i općih načela koja se izravno nameću tim institucijama (vidjeti u tom smislu presudu Suda od 9. rujna 2003., Rinke, C‑25/02, Zb., str. I‑8349., t. 25. do 28. [...]). 43. Isto tako, određenom bi se direktivom moglo obvezivati neku instituciju ako je ona, u okviru svoje organizacijske autonomije i u granicama Pravilnika, namjeravala izvršiti posebnu obvezu navedenu u nekoj direktivi ili pak u slučaju da se nekim općim aktom za internu primjenu izričito upućuje na mjere koje je usvojio zakonodavac Unije na temelju Ugovorâ (presuda [Službeničkog suda] Aayhan i dr./Parlament, [F‑65/07, Zb. SS, str. I‑A-1-1054. i II‑A-1-567.], t. 116.). […] 45. Međutim, prethodno navedene iznimke prema kojima odredbe neke direktive neizravno mogu obvezivati neku instituciju u određenim okolnostima […] ne primjenjuju se u ovom slučaju. 46. U tom pogledu valja kao prvo istaknuti […] da, u skladu s ustaljenom sudskom praskom, pravo na plaćeni godišnji odmor iz članka 7. Direktive 2003/88 valja shvatiti kao načelo socijalnog prava Unije koje ima posebnu važnost te od kojega se ne može odstupiti i koje nacionalna nadležna tijela mogu provesti samo unutar granica koje su izričito navedene u samoj toj direktivi (vidjeti presudu Suda od 24. siječnja 2012., Dominguez, C‑282/10, t. 16. i navedenu sudsku praksu). 47. Drugo, valja istaknuti da je pravo na godišnji odmor izričito utvrđeno u članku 31. stavku 2. [Povelje] kojemu se na temelju članka 6. stavka 1. UEU‑a [...] daje ista pravna vrijednost kao i Ugovorima (vidjeti u tom smislu presude Suda od 22. studenoga 2011., KHS, C‑214/10, još neobjavljenu u Zborniku, t. 37., od 3. svibnja 2012., Neidel, C‑337/10, t. 40., i od 21. lipnja 2012., ANGED, C‑78/11, t. 17.). 48. Treće, pravo na godišnji odmor ne može se tumačiti na ograničavajući način (vidjeti prethodno navedenu presudu ANGED, t. 18. i navedenu sudsku praksu). 49. Međutim, čak i ako pretpostavimo da se pravo na godišnji odmor može shvatiti kao opće načelo prava u smislu sudske prakse iz gornje točke 42., koje se izravno nameće institucijama i na temelju kojega bi se mogla ocjenjivati zakonitost nekog od njihovih akata, ni u kojem se slučaju ne može zaključiti da se člankom 4. Priloga V. Pravilniku G. Strack lišava uživanja tog prava. 50. Naime, tim se člankom utvrđuju samo načini prijenosa i naknade u slučaju neiskorištenih dana godišnjeg odmora te se njime daje ovlast automatskog prijenosa dvanaest neiskorištenih dana godišnjeg odmora u sljedeću godinu i predviđa mogućnost prijenosa dana čiji broj premašuje tu granicu ako oni nisu iskorišteni zbog razloga koji su povezani sa zahtjevima službe. Stoga se ne može zaključiti da na temelju članka 4. Priloga V. Pravilniku odobrenje ili uživanje prava na godišnji odmor podliježe uvjetu kojim se to pravo lišava njegove biti ili da navedeni članak 4. nije u skladu sa strukturom i svrhom članka 7. stavka 1. Direktive 2003/88. Nadalje, zahtijevanje da se prijenos i naknada koji se odnose na neiskorišteni godišnji odmor podvrgnu određenim uvjetima čini se opravdanim kako radi potrebe da se izbjegne neograničeno akumuliranje neiskorištenih dana godišnjeg odmora tako i radi zaštite financijskih interesa Unije. […] 52. Konačno, valja istaknuti da se na temelju čitanja teksta članka 1.e stavka 2. Pravilnika ne može zaključiti da taj članak odgovara situaciji iz gornje točke 43., prema kojoj su institucije uključivanjem tog članka u Pravilnik namjeravale izvršiti posebnu obvezu navedenu u Direktivi 2003/88, ili da se upućivanje iz tog članka na minimalne uvjete koji se primjenjuju u okviru mjera donesenih u području zdravstvene i sigurnosne zaštite na temelju Ugovorâ, odnosi na članak 7. stavak 1. te direktive jer se cilj te direktive razlikuje od cilja članka 1.e Pravilnika. 53. Naime, prvo valja istaknuti kako se čini da se članak 1.e Pravilnika, koji je uključen u opće odredbe glave I. tog pravilnika te se tiče usklađenosti uvjeta rada dužnosnika u aktivnoj službi s ‚odgovarajućim zdravstvenim i sigurnosnim standardima’, odnosi na minimalne tehničke standarde u pogledu zdravstvene i sigurnosne zaštite radnika na njihovu radnome mjestu, koji nisu uređeni drugim odredbama Pravilnika, a ne na opće minimalne sigurnosne i zdravstvene uvjete koji istovremeno obuhvaćaju i uvjete u pogledu organizacije radnog vremena iz Direktive 2003/88 i, posebno, godišnjeg odmora. Kao što Komisija ističe, tako široko tumačenje članka 1.e stavka 2. Pravilnika bilo bi protivno autonomiji zakonodavca Unije u području javne službe, koja je utvrđena u članku 336. UFEU‑a. 54. Drugo, Pravilnik u okviru glave IV. i Priloga V. sadržava posebne odredbe o organizaciji radnog vremena i godišnjeg odmora. Pitanje istaknuto u ovom slučaju, koje se odnosi na načine prijenosa ili nadoknade neiskorištenih dana godišnjeg odmora u sljedeću godinu, posebno je uređeno člankom 4. Priloga V. Pravilniku. Budući da se u toj odredbi navodi jasno i konkretno pravilo kojim se ograničava pravo prijenosa i nadoknade godišnjeg odmora u odnosu na broj neiskorištenih dana godišnjeg odmora, odredbe Direktive 2003/88 ne mogu se, u skladu s argumentacijom koja po analogiji proizlazi iz prethodno navedene presude Schultz‑Hoff i dr., na temelju nekih drugih odredaba Pravilnika, kao što je članak 1.e, smatrati opće primjenjivim pravilom kojim se omogućuje odstupanje od posebnih odredaba Pravilnika u ovom području. To bi dovelo do tumačenja contra legem Pravilnika, kao što je to Komisija s pravom istaknula pred Službeničkim sudom. 55. Iz toga proizlazi da je Službenički sud pogrešno primijenio članak 1.e stavak 2. Pravilnika, umjesto da se oslonio na članak 4. Priloga V. tom pravilniku. 56. Stoga valja zaključiti da je Službenički sud počinio dvostruku pogrešku koja se tiče prava primijenivši članak 7. Direktive 2003/88 na situaciju G. Stracka na temelju članka 1.e stavka 2. Pravilnika, unatoč ograničenjima sadržanima u članku 4. Priloga V. Pravilniku te zaključivši da se potonjim ne uređuje pitanje istaknuto u ovom slučaju.”