MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MACIEJA SZPUNARA

od 26. studenoga 2019. ( 1 )

Predmet C‑344/18

ISS Facility Services NV

protiv

Sonije Govaerts,

Atalian NV, prije Euroclean NV

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Arbeidshof te Gent (Viši radni sud u Gentu, Belgija))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2001/23/EZ – Članak 3. stavak 1. – Prijenosi poduzeća – Zaštita prava zaposlenika – Javna nabava koja se odnosi na usluge čišćenja – Dodjela grupa predmeta nabave dvama novim uspješnim ponuditeljima – Preuzimanje zaposlenika jedinstvenog bivšeg uspješnog ponuditelja raspoređenog u svim grupama predmeta nabave – Posljedice prijenosa gospodarskog subjekta dvama preuzimateljima”

I. Uvod

1. U ovom je predmetu Arbeidshof te Gent (Viši radni sud u Gentu, Belgija) uputio Sudu prethodno pitanje o tumačenju članka 3. stavka 1. Direktive 2001/23/EZ ( 2 ).

2. To je pitanje postavljeno u okviru spora između Sonije Govaerts i, s jedne strane, društva ISS Facility Services NV, u kojem je bila zaposlena, te, s druge strane, društva Atalian NV, u pogledu njezina otkaza i njegovih posljedica nakon ponovne dodjele ugovora o javnoj nabavi potonjem društvu, koji je prvotno imalo društvo ISS Facility Services NV.

3. Ispitivanje tog pitanja dovest će Sud do toga da prvi put odluči o posljedicama prijenosa gospodarskog subjekta dvama preuzimateljima na zaštitu prava i obveza zaposlenika koji su dodijeljeni člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/23.

II. Pravni okvir

A. Pravo Unije

4. Uvodna izjava 3. Direktive 2001/23 glasi: „Treba osigurati zaštitu zaposlenika u slučaju promjene poslodavca, posebno kako bi se osigurala zaštita njihovih prava.”

5. Člankom 1. stavkom 1. točkama (a) i (b) te direktive predviđa se: „(a) Ova se Direktiva primjenjuje na svaki prijenos poduzeća, pogona ili dijela poduzeća ili pogona na drugog poslodavca, koji je posljedica ugovornog prijenosa, pripajanja ili spajanja poduzeća. (b) Podložno podstavku (a) i sljedećim odredbama ovog članka, prijenosom se u smislu ove Direktive smatra prijenos gospodarskog subjekta koji zadržava svoj identitet, znači organizirano grupiranje resursa koje ima za cilj obavljanje gospodarske djelatnosti, bez obzira na to je li ta djelatnost glavna ili sporedna.”

6. Članak 2. stavak 2. navedene direktive glasi kako slijedi: „Ova Direktiva ne dovodi u pitanje nacionalno pravo u pogledu definicije ugovora o radu ili radnog odnosa. Međutim, države članice ne isključuju iz područja uporabe ove Direktive ugovore o radu ili o radnim odnosima samo radi: (a) broja odrađenih radnih sati ili radnih sati koje treba odraditi; […]”

7. U skladu s člankom 3. stavkom 1. prvim podstavkom iste direktive: „Prava i obveze prenositelja, koja na dan prijenosa proizlaze iz postojećeg ugovora o radu ili radnog odnosa, na temelju takvog prijenosa prenose se na preuzimatelja.”

8. Na temelju članka 4. Direktive 2001/23: „1. Prijenos poduzeća, pogona ili dijela poduzeća ili pogona sam po sebi prenositelju ili preuzimatelju ne daje temelje za otpuštanje s radnoga mjesta. Ova odredba ne sprečava moguća otpuštanja iz gospodarskih, tehničkih ili organizacijskih razloga, radi kojih su potrebne promjene u radnoj snazi. […] 2. Ako se ugovor o radu ili radni odnos prekinu zato što prijenos uključuje znatnu promjenu u radnim uvjetima na štetu zaposlenika, smatra se da je poslodavac odgovoran za prestanak ugovora o radu ili radnog odnosa.”

B. Belgijsko pravo

9. Convention collective de travail no 32 bis, du 7 juin 1985, concernant le maintien des droits des travailleurs en cas de changement d’employeur du fait d’un transfert conventionnel d’entreprise et réglant les droits des travailleurs repris en cas de reprise de l’actif après faillite ou concordat judiciaire par abandon d’actif (Kolektivni ugovor o radu br. 32 bis od 7. lipnja 1985. o zaštiti prava zaposlenika u slučaju promjene poslodavca zbog ugovornog prijenosa poduzeća i kojim se uređuju prava zaposlenika koji su preuzeti u slučaju preuzimanja imovine nakon stečaja ili sudske nagodbe otpisom imovine), koji je postao obvezujući na temelju arrêté royal du 25 juillet 1985 (Kraljevska uredba od 25. srpnja 1985.) ( 3 ), kako je izmijenjen putem Convention collective de travail no 32 quinquies du 13 mars 2002 (Kolektivni ugovor o radu br. 32 quinquies od 13. ožujka 2002.), koji je postao obvezujući na temelju arrêté royal du 14 mars 2002 (Kraljevska uredba od 14. ožujka 2002.) ( 4 ) (u daljnjem tekstu: Kolektivni ugovor br. 32 bis), prenosi Direktivu 2001/23 u belgijsko pravo.

10. U skladu s člankom 1. Kolektivnog ugovora br. 32 bis: „Cilj ovog kolektivnog ugovora o radu jest, kao prvo, zajamčiti: 1° s jedne strane, zaštitu prava zaposlenika u svim slučajevima promjene poslodavca zbog ugovornog prijenosa poduzeća ili dijela poduzeća; prijenos proveden u okviru sudske nagodbe ugovorni je prijenos na koji se primjenjuje načelo zaštite prava zaposlenika, podložno iznimkama utvrđenima u članku 8 bis ovog kolektivnog ugovora o radu; 2° s druge strane, određena prava zaposlenika koji su preuzeti u slučaju preuzimanja imovine nakon stečaja. K tomu, ovim se ugovorom uređuje informiranje zaposlenika na koje se prijenos odnosi kada u poduzeću ne postoje predstavnici zaposlenika.”

11. U skladu s člankom 2. Kolektivnog ugovora br. 32 bis: „Za primjenu ovog kolektivnog ugovora o radu pojmove valja tumačiti na sljedeći način: 1° zaposlenici: osobe koje na temelju ugovora o radu ili naukovanju obavljaju posao; 2° poslodavci: fizičke ili pravne osobe koje zapošljavaju osobe iz stavka 1°; 3° prenositelj: fizička ili pravna osoba koja radi prijenosa u smislu članka 1. prestaje biti poslodavac u pogledu zaposlenika u prenesenom poduzeću ili dijelu prenesenog poduzeća; 4° preuzimatelj: svaka fizička ili pravna osoba koja radi prijenosa u smislu članka 1. postaje poslodavac u pogledu zaposlenika u prenesenom poduzeću ili dijelu prenesenog poduzeća; […]”

12. Člankom 6. Kolektivnog ugovora br. 32 bis predviđa se: „Ovo se poglavlje primjenjuje na svaku promjenu poslodavca koja je posljedica ugovornog prijenosa poduzeća ili dijela poduzeća, osim u slučajevima iz poglavlja III. ovog kolektivnog ugovora o radu. Podložno prvom podstavku, prijenosom se u smislu ovog kolektivnog ugovora o radu smatra prijenos gospodarskog subjekta koji zadržava svoj identitet, znači organizirano grupiranje resursa koje ima za cilj obavljanje gospodarske djelatnosti, bez obzira na to je li ta djelatnost glavna ili sporedna.”

13. Članak 7. Kolektivnog ugovora br. 32 bis glasi kako slijedi: „Prava i obveze prenositelja koji na dan prijenosa u smislu članka 1. stavka 1° proizlaze iz postojećih ugovora o radu na temelju takvog prijenosa prenose se na preuzimatelja.”

14. Člankom 10. Kolektivnog ugovora br. 32 bis određuje se: „Ako se ugovor o radu prekine zato što prijenos u smislu članka 1. stavka 1° uključuje znatnu promjenu u radnim uvjetima na štetu zaposlenika, smatra se da je poslodavac odgovoran za prestanak ugovora o radu.”

III. Činjenice iz kojih proizlazi glavni postupak, prethodno pitanje i postupak pred Sudom

15. S. Govaerts je od 16. studenoga 1992. kao spremačicu zapošljavalo društvo Multiple Immo Services NV, a zatim njegovi pravni sljednici, najprije društvo CCA NV te potom društvo ISS Facility Services NV. Ona je sa svojim poslodavcem bila povezana trima ugovorima o radu s nepunim radnim vremenom.

16. S. Govaerts 1. rujna 2004. sklopila je novi ugovor o radu na neodređeno vrijeme s društvom ISS Facility Services, pri čemu je sačuvala svoj radni staž koji je stekla od 16. studenoga 1992. Društvo ISS Facility Services bilo je zaduženo za čišćenje i održavanje različitih objekata u gradu Gentu podijeljenih u tri grupe predmeta nabave. Prva se sastojala od muzeja i povijesnih građevina, druga od knjižnica i društvenih centara, a treća od upravnih zgrada. S. Govaerts postala je 1. travnja 2013. upraviteljica za tri lokacije koje odgovaraju tim grupama. Bila je nesposobna za rad od 23. travnja do 26. srpnja 2013.

17. Grad Gent pokrenuo je postupak javne nabave koji se odnosi na sve prethodno navedene grupe za razdoblje od 1. rujna 2013. do 31. kolovoza 2016. Po završetku tog postupka 13. lipnja 2013., društvo ISS Facility Services nije bilo prihvaćeno. Prva i treća grupa dodijeljene su društvu Atalian, dok je druga grupa dodijeljena društvu Cleaning Masters.

18. Društvo ISS Facility Services 1. srpnja 2013. obavijestilo je društvo Atalian da, s obzirom na to da je S. Govaerts u punom radnom vremenu radila na tim lokacijama koje je društvo Atalian preuzelo u visini od 85 %, na nju treba primijeniti Kolektivni ugovor br. 32 bis. Društvo Atalian tu je analizu osporavalo od 3. srpnja 2013.

19. Preporučenim pismom od 30. kolovoza 2013. društvo ISS Facility Services obavijestilo je S. Govaerts da, zbog prijenosa poduzeća i njezina rasporeda na lokacijama koje odgovaraju grupama 1 i 3, ulazi u službu društva Atalian od 1. rujna 2013., odnosno datuma od kojeg više nije dio osoblja društva ISS Facility Services. Posljedično, društvo ISS Facility Services izdalo je S. Govaerts potvrdu o nezaposlenosti u kojoj se navodi datum 31. kolovoza 2013. kao posljednji dan zaposlenja.

20. Preporučenim pismom od 30. kolovoza 2013. društvo ISS Facility Services napomenulo je društvu Atalian da će mu se ugovor o radu S. Govaerts prenijeti ipso iure počevši od 1. rujna 2013. i da se od ponedjeljka, 2. rujna 2013. S. Govaerts može obratiti samo društvu Atalian.

21. Društvo Atalian 3. rujna 2013. obavijestilo je društvo ISS Facility Services da ne smatra da je došlo do prijenosa poduzeća u smislu Kolektivnog ugovora br. 32 bis i da ga stoga nikakav ugovorni odnos ne veže sa S. Govaerts.

22. S. Govaerts podnijela je 18. studenoga 2013. Arbeidsrechtbanku te Gent (Radni sud u Gentu, Belgija) tužbu protiv društva ISS Facility Services kao i društva Atalian radi isplate naknade zbog povrede otkaznog roka, premije na kraju godine pro rata temporis kao i naknade za godišnji odmor za godišnja referentna razdoblja 2012. i 2013.

23. Taj je sud presudom od 15. listopada 2015. smatrao da je otkaz S. Govaerts nezakonit te je naložio društvu ISS Facility Services plaćanje naknade zbog povrede otkaznog roka u iznosu od 81561,07 eura, premije na kraju godine u iznosu od 1841,92 eura i naknade za godišnji odmor od 4343,28 eura, pri čemu se ta tri iznosa uvećavaju za kamate. Tužba protiv društva Atalian proglašena je pak nedopuštenom.

24. Taj je sud, među ostalim, presudio da Kolektivni ugovor br. 32 bis nije bio primjenjiv na S. Govaerts jer je, kao upraviteljica, bila zadužena za planiranje radova čišćenja i njihovu provedbu, odnosno jer je bila zadužena za upravne i organizacijske zadaće i na lokacijama grada Genta nije sudjelovala u obavljanju poslova čišćenja koji su bili predmet prijenosa. Prema tome, S. Govaerts 1. rujna 2013. nije automatski stupila u službu društva Atalian.

25. Društvo ISS Facility Services protiv te presude podnijelo je žalbu Arbeidshofu te Gent (Viši radni sud u Gentu). Tvrdi da je, u skladu s Kolektivnim ugovorom br. 32 bis, ugovor o radu S. Govaerts od 1. rujna 2013. u visini od 85 % bio prenesen društvu Atalian te u visini od 15 % društvu Cleaning Masters.

26. Za razliku od Arbeidsrechtbanka te Gent (Radni sud u Gentu), sud koji je uputio zahtjev smatra da se u ovom predmetu identitet gospodarskog subjekta zadržao u smislu članka 1. Direktive 2001/23 i da je stoga došlo do prijenosa poduzeća u smislu te odredbe. Na temelju toga zaključuje da su – u skladu s člankom 7. Kolektivnog ugovora br. 32 bis, u kojem je preuzet tekst članka 3. stavka 1. Direktive 2001/23 – prava i obveze prenositelja koji proizlaze iz postojećih ugovora o radu na dan prijenosa, odnosno 1. rujna 2013., zbog tog prijenosa preneseni ipso iure na društva Atalian i Cleaning Masters u njihovu svojstvu preuzimatelja.

27. Budući da se zadaće S. Govaerts odnose isključivo na lokacije grada Genta, sud koji je uputio zahtjev smatra da je ona 1. rujna 2013. bila dio prenesenog poduzeća. Stoga se pita o posljedicama tog prijenosa poduzeća, s obzirom na članak 3. stavak 1. Direktive 2001/23, u odnosu na ugovor o radu S. Govaerts.

28. U tim je okolnostima Arbeidshof te Gent (Viši radni sud u Gentu), odlukom od 14. svibnja 2018., koju je tajništvo Suda zaprimilo 25. svibnja 2018., odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje: „Treba li odredbe članka 3. stavka 1. Direktive [2001/23] tumačiti na način da se u slučaju istodobnog prijenosa različitih dijelova poduzeća u smislu članka 1. stavka 1. [te direktive], koji se prenose na različite preuzimatelje, prava i obveze iz postojećeg ugovora o radu nekog zaposlenika u trenutku prijenosa, koji je bio zaposlen u svakom od prenesenih dijelova poduzeća, prenose na svakog od stjecatelja, ali razmjerno opsegu poslova navedenog zaposlenika u dijelu poduzeća koji je stekao dotični stjecatelj, ili na način da se navedena prava i obveze u cijelosti prenose na stjecatelja dijela poduzeća u kojem je zaposlenik primarno bio zaposlen, ili, ako se odredbe [navedene direktive] ne mogu tumačiti na jedan od prethodno navedenih načina, na način da se prava i obveze iz ugovora o radu navedenog zaposlenika ne prenose ni na jednog stjecatelja, pri čemu ovo vrijedi i ako nije moguće posebno odrediti opseg poslova zaposlenika u svakom od prenesenih dijelova poduzeća?”

29. Pisana očitovanja podnijeli su S. Govaerts, društva ISS Facility Services i Atalian te Europska komisija. Sve su stranke iznijele usmena očitovanja na raspravi održanoj 8. svibnja 2019.

IV. Analiza

A. Uvodne napomene

30. U prvoj i drugoj uvodnoj izjavi Direktive 77/187/EEZ ( 5 ) navodi se da „gospodarska kretanja na nacionalnoj razini i na razini Zajednice donose sa sobom promjene u strukturi poduzeća, putem prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova pogona na druge poslodavce, kao posljedicu ugovornih prijenosa, pripajanja ili spajanja poduzeća”, i da u tom kontekstu „treba osigurati zaštitu zaposlenika […] posebno kako bi se osigurala zaštita njihovih prava”.

31. Te su uvodne izjave preuzete u Direktivi 2001/23, kojom je ukinuta i zamijenjena Direktiva 77/187 ( 6 ).

32. Valja ukratko podsjetiti, kao što je to Sud naglasio u svojoj sudskoj praksi, na to da Direktiva 77/187 teži samo djelomičnom usklađivanju nacionalnog radnog prava, proširujući u bitnome zaštitu koja je na autonoman način zaposlenicima zajamčena pravom različitih država članica i na slučaj prijenosa poduzeća ( 7 ). Sud je opetovano presudio da se Direktivom 2001/23 žele zaštititi prava zaposlenika u slučaju promjene poslodavca time što im omogućuje da nastave raditi za novog poslodavca pod istim uvjetima kao što su oni dogovoreni s prenositeljem ( 8 ). Prema mišljenju Suda, stoga je svrha Direktive 2001/23 osigurati, koliko je to moguće, da ugovori o radu ili radni odnosi s preuzimateljem ostanu nepromijenjeni kao posljedica prijenosa, kako bi se spriječilo da se dotični zaposlenici stave u nepovoljniji položaj zbog same činjenice prijenosa ( 9 ). Cilj Direktive 2001/23, međutim, nije izbjeći restrukturiranja kojima se poduzeća nastoji učiniti konkurentnijima i učinkovitijima. Naime, ta direktiva razmatra samo socijalne posljedice takvih restrukturiranja, ublažavajući njegove učinke. Iako, u skladu s ciljem te direktive, treba zaštititi interese zaposlenika na koje se prijenos odnosi, ne smiju se zanemariti interesi preuzimatelja, koji mora biti u stanju provesti prilagodbe i promjene nužne za nastavak svoje djelatnosti ( 10 ). Kao što je to Sud također podsjetio u svojoj sudskoj praksi, cilj Direktive 2001/23 nije jedino zaštita interesa zaposlenika prilikom prijenosa poduzeća nego ona također treba osigurati pravednu ravnotežu između interesa zaposlenika, s jedne strane, i interesa preuzimatelja, s druge strane ( 11 ).

33. Direktiva 77/187 najprije je bila izmijenjena u meritumu Direktivom 98/50/EZ ( 12 ), kako bi se uzela u obzir sudska praksa Suda, te je potom kodificirana bez izmjena u meritumu Direktivom 2001/23. Među ostalim, pojam „prijenos poduzeća” uveden je Direktivom 98/50 te se navodi u članku 1. stavku 1. točki (b) Direktive 2001/23. Stoga je sudska praksa Suda o Direktivi 77/187 vrlo korisna za tumačenje odredbi Direktive 2001/23. Ta sudska praksa, s obzirom na to da se u bitnome temelji na ocjeni u svakom slučaju zasebno, također je korisna za shvaćanje pojma „prijenos poduzeća” u smislu Direktive 2001/23 i posljedica koje za zaposlenika ima takav prijenos na temelju članka 3. stavka 1. te direktive.

B. O prethodnom pitanju

34. Iz činjeničnog i pravnog okvira predmeta o kojem je riječ u glavnom postupku proizlazi da je S. Govaerts zaposlilo društvo ISS Facility Services, kao odgovorno za usluge čišćenja i održavanja koje to poduzeće pruža za grad Gent. Taj ugovor o javnoj nabavi, koji se odnosio na komunalne objekte podijeljene u tri grupe, bio je predmet novog postupka javne nabave, nakon kojeg su te grupe dodijeljene dvama novim poduzećima za čišćenje, društvu Atalian, s jedne strane, kojem su dodijeljene dvije grupe, i društvu Cleaning Masters, s druge strane, kojem je dodijeljena jedna grupa.

35. Svojim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud treba li članak 3. stavak 1. Direktive 2001/23 tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo na temelju kojeg se, u slučaju istodobnog prijenosa na različite preuzimatelje različitih dijelova poduzeća u smislu članka 1. stavka 1. te direktive, prava i obveze koji na dan prijenosa proizlaze iz postojećeg ugovora o radu za svaki dio prenesenog poduzeća prenose svakom preuzimatelju razmjerno poslovima koje obavlja zaposlenik.

36. Kako bi se odgovorilo na to pitanje, potrebno je prethodno utvrditi je li Direktiva 2001/23 primjenjiva u ovom slučaju. Naime, Direktiva 2001/23 primjenjuje se u glavnom postupku samo ako postoji „prijenos poduzeća” u smislu njezina članka 1. stavka 1.

37. Najprije podsjećam na to da su ocjene činjeničnih elemenata potrebne radi utvrđivanja postoji li prijenos poduzeća obuhvaćene nadležnošću nacionalnog suda, s obzirom na elemente tumačenja određene u sudskoj praksi Suda ( 13 ).

38. Valja utvrditi da, iako sud koji je uputio zahtjev u svojoj odluci ne izražava dvojbe o primjenjivosti Direktive 2001/23 na glavni postupak, stranke koje su Sudu podnijele očitovanja, suprotno tomu, zagovarale su različito stajalište o tome je li riječ o „prijenosu poduzeća” u smislu članka 1. stavka 1. te direktive.

39. Društvo ISS Facility Services i Komisija tvrde da je gospodarski subjekt bio prenesen u smislu članka 1. stavka 1. Direktive 2001/23. Suprotno tomu, S. Govaerts i društvo Atalian tvrde da ne može biti prijenosa poduzeća u smislu te odredbe ako je jedan gospodarski subjekt prenesen na različite preuzimatelje.

40. Iz toga slijedi da ću, kao prvo, ispitati primjenjivost Direktive 2001/23, prije nego što pojasnim, kao drugo, opseg zaštite prava i obveza zaposlenika dodijeljenih člankom 3. stavkom 1. te direktive.

1. Pitanje primjenjivosti Direktive 2001/23

41. Najprije valja podsjetiti na to da se, na temelju članka 1. stavka 1. točke (c) Direktive 2001/23, ona primjenjuje na javna i privatna poduzeća koja se bave gospodarskim djelatnostima, bez obzira na to rade li za dobit ili ne. Osim toga, prijenos gospodarske djelatnosti pravne osobe javnog prava prema pravnoj osobi privatnog prava ( 14 ) ili, suprotno tomu, privatnog poduzeća prema javnom sektoru ( 15 ) nije isključen iz područja primjene te direktive. Naime, isključena je samo reorganizacija struktura javne uprave ili prijenos upravnih ovlasti između javnih uprava ( 16 ). Iz toga slijedi da se činjenica da je jedna od zainteresiranih stranaka, kao u glavnom postupku, općina, odnosno grad Gent, sama po sebi ne protivi primjenjivosti Direktive 2001/23 ( 17 ).

42. Zatim, iz samog teksta članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 2001/23 proizlazi da njezina primjena ovisi o trima uvjetima: prijenos mora rezultirati promjenom poslodavca, mora se odnositi na poduzeće, pogon ili dio pogona te se mora temeljiti na ugovoru. Ta je tri uvjeta Sud već ispitao u opsežnoj sudskoj praksi. Radi jasnoće, želim se ipak kratko vratiti na svaki od tih uvjeta tako da ću razmotriti samo aspekte povezane s posebnostima ovog predmeta.

a) Prijenos mora biti povezan s promjenom poslodavca te se mora temeljiti na ugovoru

43. Što se tiče uvjeta prema kojima prijenos mora biti povezan s promjenom poslodavca te se mora temeljiti na ugovoru, valja podsjetiti na to da je Sud u svojoj sudskoj praksi smatrao da pojam „ugovorni prijenos” u smislu članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 2001/23 treba tumačiti „dovoljno fleksibilno kako bi se ispunio cilj direktive, a koji je zaštita zaposlenika u slučaju prijenosa njihova poduzeća” ( 18 ). Tako je Sud više puta presudio da područje primjene Direktive 2001/23 obuhvaća „sve slučajeve promjena, u okviru ugovornih odnosa, fizičkih ili pravnih osoba odgovornih za rad poduzeća koje ugovaraju obveze poslodavca u odnosu na zaposlenike poduzeća” ( 19 ), neovisno o tome je li došlo do prijenosa vlasništva ili postoje izravni ugovorni odnosi između prenositelja i preuzimatelja ( 20 ). Prema tome, Sud je, time što se oslanjao na cilj koji se nastoji postići Direktivom 2001/23, presudio da se ona može primijeniti neovisno o prirodi pravnog posla kojim poduzeće nasljeđuje drugo poduzeće i o nepostojanju izravnih ugovornih veza između uzastopnih poslodavaca ( 21 ). Iz te sudske prakse jasno proizlazi da načini prijenosa nisu relevantni.

44. K tomu, Sud je u svojoj sudskoj praksi potvrdio primjenu Direktive 2001/23 na javnu nabavu usluga ( 22 ), uključujući javnu nabavu ( 23 ). Stoga, ako je ugovor o javnoj nabavi koji se odnosi na usluge čišćenja komunalnih objekata, kao što je to ovdje slučaj, predmet novog postupka javne nabave, nakon kojeg je dodijeljen jednom ili više novih uspješnih ponuditelja, primjena te direktive u načelu nije isključena.

45. Također moram podsjetiti na to da je Sud već smatrao da okolnost da se odredbama kolektivnog ugovora novom poduzeću nalaže preuzimanje ugovora o radu u svakom slučaju ne utječe na činjenicu da se prijenos odnosi na gospodarski subjekt ( 24 ). Iz te sudske prakse proizlazi da područje primjene Direktive 2001/23 nije ograničeno samo na prijenose koji se temelje na dobrovoljno sklopljenim ugovorima između predmetnih stranaka i također uključuje prijenose koji se temelje na obvezi propisanoj kolektivnim ugovorom.

46. Stoga činjenica da se prijenos cjelokupnog osoblja koje obavlja poslove čišćenja ne temelji na autonomnoj volji predmetnih stranaka, nego na obvezi koja se predviđa sektorskim kolektivnim ugovorom, ne isključuje ovaj predmet iz područja primjene te direktive ( 25 ).

b) Prijenos se mora odnositi na poduzeće, pogon ili dio pogona

47. Što se tiče uvjeta prema kojem se prijenos mora odnositi na poduzeće, pogon ili dio pogona, S. Govaerts tvrdi, suprotno onomu što je presudio sud koji je uputio zahtjev, da ne može biti prijenosa poduzeća u smislu članka 1. Direktive 2001/23 ako je jedan gospodarski subjekt prenesen na različite preuzimatelje. S. Govaerts tvrdi, na temelju točaka 36. i 41. presude CLECE ( 26 ), koja se odnosi na prijenos poduzeća u okviru dodjele ugovora o uslugama čišćenja, kao i presude Botzen i dr. ( 27 ), da prijenos poduzeća ne obuhvaća zaposlenike koji su, s obzirom na to da su raspoređeni u administrativnu službu poduzetnika koji sam nije bio prenesen, obavljali određene zadaće u korist prenesenog dijela poduzeća. S. Govaerts na temelju toga zaključuje ( 28 ) da, s obzirom na to da nije dugotrajno i posebno bila raspoređena na poslove u okviru jedne ili više prenesenih usluga, ona nije bila obuhvaćena gospodarskim subjektom koji je bio predmet prijenosa poduzeća. Pojašnjava da „gotovo uopće” nije radila na predmetnim lokacijama za čišćenje, uzimajući u obzir datum na koji su joj te lokacije bile povjerene i njezinu nesposobnost za rad u razdoblju između 23. travnja i 26. srpnja 2013.

48. Tu argumentaciju, koja se prema mojem mišljenju temelji na pogrešnom tumačenju tih presuda, ne smatram uvjerljivom.

49. Kao prvo, podsjećam to da se pojam „zaposlenik” u smislu Direktive 2001/23 u članku 2. stavku 1. točki (d) definira kao „svaka osoba koja je u dotičnoj državi članici zaštićena kao zaposlenik prema nacionalnim propisima koji se odnose na zapošljavanje” ( 29 ). Takva se osoba, kada je kao zaposlenik zaštićena nacionalnim propisom i kada je nositelj ugovora o radu na dan prijenosa, može smatrati „zaposlenikom” te ona ima pravo na zaštitu Direktive 2001/23 ( 30 ). Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se kolektivni ugovor koji se primjenjuje u ovom slučaju odnosi na sve zaposlenike koji obavljaju poslove čišćenja na lokacijama obuhvaćenima jednom od triju grupa predmeta nabave grada Genta ( 31 ). Suprotno tomu, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje ni iz spisa kojim Sud raspolaže ne proizlazi da S. Govaerts nije zaštićena kao „zaposlenik” nacionalnim pravom i, prema tome, da se smatra „zaposlenikom”.

50. Kao drugo, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, za utvrđivanje toga postoji li „prijenos” poduzeća u smislu članka 1. stavka 1. Direktive 2001/23 odlučujući je kriterij onaj koji pokazuje je li predmetni subjekt sačuvao svoj identitet, što osobito proizlazi iz stvarnog nastavka rada ili njegova preuzimanja ( 32 ). Ta je formulacija uvedena Direktivom 98/50 u tekstu Direktive 77/187 te se nalazi u članku 1. stavku 1. točki (b) Direktive 2001/23.

51. Stoga, kako bi se utvrdilo zadržava li takav subjekt svoj identitet, valja uzeti u obzir sve činjenične okolnosti koje obilježavaju predmetnu transakciju, među kojima se osobito nalaze vrste poduzeća ili pogona o kojima je riječ, je li došlo do prijenosa materijalnih sredstava poput zgrada i pokretnina, vrijednost nematerijalnih sredstava u trenutku prijenosa, je li novi poslodavac preuzeo većinu zaposlenika, je li bilo prijenosa klijenata kao i stupanj sličnosti između djelatnosti koje su se obavljale prije i nakon prijenosa te trajanje eventualnog prekida tih djelatnosti. Prema mišljenju Suda, ti su elementi, međutim, samo djelomični aspekti procjene dane cjeline i zbog toga se ne mogu odvojeno ocjenjivati ( 33 ).

52. Sud je također istaknuo da gospodarski subjekt u pojedinim sektorima može djelovati bez znatne materijalne ili nematerijalne imovine, tako da zadržavanje identiteta takvog subjekta nakon transakcije koje je taj subjekt predmet ne može, logično gledano, ovisiti o prijenosu tih elemenata ( 34 ). Sud je od presude Süzen ( 35 ) smatrao da – s obzirom na to da u pojedinim sektorima u kojima se djelatnost u bitnome temelji na radnoj snazi, kao što je to osobito slučaj kod usluga čišćenja, skupina zaposlenika koji trajno obavljaju zajedničku djelatnost može biti gospodarski subjekt – „takav subjekt može zadržati svoj identitet nakon prijenosa kada novi poslodavac ne samo da nastavlja s obavljanjem predmetne djelatnosti nego i preuzme znatan dio zaposlenika, u smislu njihova broja i stručnosti, a koje je njegov prethodnik posebno rasporedio na obavljanje te zadaće”. U tom slučaju Sud je presudio da „novi poslodavac preuzima strukturiranu cjelinu elemenata koja mu omogućuje redovito obavljanje djelatnosti ili određenih djelatnosti poduzeća prenositelja” ( 36 ).

53. Kao treće, valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, „[gospodarski subjekt] čini svaka dovoljno strukturirana i samostalna cjelina organiziranih osoba i elemenata koji omogućuju provođenje gospodarske djelatnosti s vlastitim ciljem” ( 37 ). Stoga, u svrhu primjene Direktive 2001/23, predmetni gospodarski subjekt treba prije prijenosa osobito uživati dovoljnu funkcionalnu samostalnost, pri čemu se pojam „samostalnost” odnosi na ovlasti dodijeljene odgovornim osobama u predmetnoj skupini zaposlenika da organiziraju, na relativno slobodan i neovisan način, rad unutar navedene skupine i, konkretnije, da daju upute i podijele zadatke podređenim zaposlenicima te skupine bez neposrednog miješanja dijela drugih organizacijskih struktura poslodavca ( 38 ).

54. Posljedično, prema mojem mišljenju, s obzirom na to da je, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, S. Govaerts, kao upraviteljica, bila dio samostalne skupine prenesenih zaposlenika za koji je trebala predvidjeti poseban okvir, na lokaciji i u sjedištu poduzeća, očito je da je bila, kao što je to pravilno istaknula Komisija, raspoređena u prenesenom gospodarskom subjektu. Situacija bi bila drukčija da S. Govaerts nije izvršavala većinu svojih aktivnosti u okviru predmetnog gospodarskog subjekta, nego „da je, [s obzirom na to da je bila raspoređena] u administrativnu službu poduzeća koje sâmo [nije bilo] preneseno, [izvršavala] određene zadaće u korist prenesenog dijela” ( 39 ). Međutim, to u ovom predmetu nije slučaj jer se S. Govaerts unutar prenesenog gospodarskog subjekta brinula za planiranje i organizaciju poslova koje treba obaviti na lokacijama obuhvaćenim trima grupama predmeta nabave grada Genta i stoga je bila sastavni dio zaposlenika na koje se odnosio prijenos poduzeća. Odlučujući element za utvrđivanje pripadnosti S. Govaerts gospodarskom subjektu nije stoga trajanje razdoblja tijekom kojeg je bila povezana s tim gospodarskim subjektom prije prijenosa, nego činjenica da je bila upraviteljica za prenesene tri grupe predmeta nabave i da je, prema tome, osiguravala koordinaciju i upravljanje osobljem za čišćenje unutar tog gospodarskog subjekta, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

55. Naposljetku, također podsjećam na to da je Sud već presudio da okolnost da je gospodarski subjekt likvidiran i njegove djelatnosti prenesene na druga dva subjekta nije sama po sebi prepreka primjenjivosti Direktive 2001/23 ( 40 ). Štoviše, u suprotnom bi slučaju bilo lako zaobići primjenu te direktive.

56. Iz prethodno navedenog proizlazi da je prijenos poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku obuhvaćen materijalnim područjem primjene Direktive 2001/23. U tom je slučaju na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi, s obzirom na sve prethodno navedene elemente tumačenja, je li zadržan identitet prenesenog subjekta.

2. Pitanje koje se odnosi na posljedice prijenosa gospodarskog subjekta dvama preuzimateljima na zaštitu prava i obveza zaposlenika koji im se dodjeljuju člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/23

57. Iz prethodno navedenog proizlazi da okolnost da su djelatnosti gospodarskog subjekta kojem je pripadala S. Govaerts prenesene na druga dva subjekta, odnosno na društva Atalian i Cleaning Masters, ne znači da se ne može smatrati da je došlo do prijenosa poduzeća u smislu članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 2001/23.

58. Međutim, valja još ispitati temeljno pitanje, koje su posljedice istodobnog prijenosa na dva preuzimatelja s obzirom na zaštitu prava i obveza zaposlenika zajamčenih člankom 3. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive 2001/23. Konkretnije, valja utvrditi jesu li prava i obveze društva ISS Facility Services koji na dan prijenosa proizlaze iz postojećeg ugovora o radu S. Govaerts bili preneseni na društvo Atalian ili društvo Cleaning Masters ili pak na oba društva.

59. Člankom 3. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive 2001/23 predviđa se da se prava i obveze prenositelja koji na dan prijenosa proizlaze iz postojećeg ugovora o radu ili radnog odnosa na temelju takvog prijenosa prenose na preuzimatelja. Tom se odredbom, međutim, ne pojašnjava kako među tim novim gospodarskim subjektima treba raspodijeliti preneseno osoblje.

60. U ovom predmetu sud koji je uputio zahtjev predlaže četiri tumačenja članka 3. stavka 1. prvog podstavka Direktive 2001/23. Što se tiče intervenijenata u sporu, njihova se stajališta razlikuju u dijelu koji se odnosi na tumačenje te odredbe.

61. Društvo ISS Facility Services tvrdi da su prava i obveze koji proizlaze iz predmetnog ugovora preneseni u cijelosti na preuzimatelja koji je stekao dio poduzeća u kojem je dotični zaposlenik primarno bio zaposlen i za koji treba smatrati da je taj zaposlenik u njemu bio raspoređen. Društvo ISS Facility Services tek podredno navodi mogućnost da se usluge koje S. Govaerts pruža za svaku od predmetnih grupa podijele na način da se smatra da je ona povezana sa svakim preuzimateljem ugovorom o radu s nepunim radnim vremenom ( 41 ). Naime, rješenje koje je najprije predložilo društvo ISS Facility Services podudara se s drugim slučajem koji je sud koji je uputio zahtjev iznio u svojem pitanju, dok rješenje koje podredno predlaže odgovara prvom slučaju navedenom u prethodnom pitanju ( 42 ).

62. S. Govaerts smatra da su prava i obveze, pod pretpostavkom da je doista došlo do prijenosa poduzeća ( 43 ), u cijelosti preneseni na preuzimatelja koji je kupio dio poduzeća u kojem je bila dugotrajno zaposlena. U slučaju više istodobnih prijenosa poduzeća, mogućnost prijenosa zaposlenika s nepunim radnim vremenom na više poduzeća ne samo da bi bila protivna pojmu „prijenos gospodarskog subjekta koji zadržava svoj identitet” nego bi k tomu ugrozila cilj Direktive 2001/23, a to je zaštita zaposlenika u slučaju promjene poduzeća.

63. Društvo Atalian u biti se slaže s potonjom tvrdnjom S. Govaerts te dodaje da, u skladu s belgijskim zakonodavstvom, tjedno trajanje rada s nepunim radnim vremenom ne može biti kraće od trećine tjednog trajanja rada s punim radnim vremenom. Prema tome, raspodjela udjela prava i obveza koji proizlaze iz ugovora o radu između više subjekata preuzimatelja može dovesti do povrede nacionalnog prava.

64. Naposljetku, Komisija smatra, kao što to proizlazi iz njezinih pisanih očitovanja, da se na pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev odgovor može pronaći u presudi Botzen i dr. ( 44 ). Stoga smatra da je dovoljno ugovor o radu s punim radnim vremenom o kojem je riječ u glavnom postupku podijeliti na dva ugovora o radu s nepunim radnim vremenom razmjerno djelatnosti koja se obavlja kod svakog preuzimatelja.

65. Smatram da, iako je točno da odgovor na pitanje suda koji je uputio zahtjev treba pojasniti, ta presuda Suda ipak je polazišna točka za ispitivanje tog pitanja.

a) Prijenos prava i obveza prenositelja koji proizlaze iz ugovora o radu ili radnog odnosa zbog prijenosa poduzeća: zaključci iz presude Botzen i dr.

66. Kako bi se dobro shvatio doseg presude Botzen i dr. ( 45 ), ukratko ću podsjetiti na činjenice iz te presude. Taj se predmet odnosio na prijenos bivših zaposlenika društva koje je proglasilo stečaj na novo društvo. Potonje je društvo osnovano, među ostalim, s ciljem očuvanja dijela radnih mjesta. Sklopljen je sporazum između tih dvaju društava kojim se predvidjelo, među ostalim, preuzimanje osoblja iz određenih odjela društva u stečaju. Međutim, opće i administrativne usluge bile su isključene. Sud je u tom kontekstu ispitao obuhvaća li Direktiva 77/187 također prava i obveze prenositelja koji na dan prijenosa proizlaze iz postojećeg ugovora o radu sklopljenog sa zaposlenicima koji su, iako nisu bili dio prenesenog dijela poduzeća, obavljali određene djelatnosti koje uključuju uporabu sredstava iskorištavanja koja su bila raspoređena u taj dio ili koji su, s obzirom na to da su bili raspoređeni u administrativnu službu poduzeća koje sâmo nije bilo preneseno, obavljali određene zadaće u korist prenesenog dijela. Sud je na temelju kriterija prema kojem je „radni odnos u biti obilježen vezom koja postoji između zaposlenika i dijela poduzeća ili pogona u koji je raspoređen za obavljanje svoje zadaće” presudio da je, kako bi se ocijenilo jesu li ta prava i obveze preneseni na temelju Direktive 77/187, „dovoljno utvrditi u koji je dio poduzeća ili pogona dotični zaposlenik bio raspoređen” ( 46 ). U svojoj je presudi Sud odgovorio da u okviru predmetnog prijenosa prava i obveze prenositelja nisu bili preneseni na preuzimatelja.

67. Točno je da se predmet u kojem je donesena presuda Botzen i dr. ( 47 ) odnosio na prijenos poduzeća samo na jednog preuzimatelja te da bi se moglo smatrati da se ona ne može prihvatiti po analogiji. Međutim, čini mi se da je ta presuda ipak relevantna za ocjenu toga jesu li prava i obveze prenositelja koji proizlaze iz tog radnog odnosa zbog tog prijenosa bili preneseni na preuzimatelja. Stoga je ključno doznati u kojem je dijelu poduzeća, neovisno o tome je li on bio predmet prijenosa, zaposlenik obavljao svoje dužnosti: ako je zaposlenik obavljao svoje dužnosti u dijelu poduzeća ili gospodarskog subjekta koji je prenesen, prava i obveze prenositelja koji proizlaze iz ugovora o radu tog zaposlenika također su stoga trebali biti preneseni.

68. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je S. Govaerts bila raspoređena u preneseni gospodarski subjekt i da su, u skladu s člankom 7. Kolektivnog ugovora br. 32 bis, prava i obveze društva ISS Facility Services koji na dan prijenosa proizlaze iz postojećih ugovora o radu zaposlenika bili preneseni ipso iure na društva Atalian i Cleaning Masters.

69. Stoga se postavlja pitanje isključuje li u glavnom postupku činjenica da gospodarski subjekt nije bio prenesen na jednog, nego na dva preuzimatelja, primjenu kriterija veze koja postoji između zaposlenika i dijela prenesenog poduzeća u ocjeni jesu li prava i obveze prenositelja koji proizlaze iz ugovora o radu preneseni na navedene preuzimatelje.

70. Mislim da ne. Naime, s obzirom na to da je gospodarski subjekt s kojim je zaposlenik bio povezan prenesen, prava i obveze prenositelja koji proizlaze iz ugovora o radu prenose se na preuzimatelja. Činjenica da je došlo do prijenosa na preuzimatelja ili na nekoliko njih istodobno, prema mojem mišljenju, ne utječe na prijenos prava i obveza. Kao što to navodi sud koji je uputio zahtjev, ako su tri grupe predmeta nabave grada Genta dodijeljene isključivo društvu Atalian, očito je da su prava i obveze društva ISS Facility Services koji proizlaze iz ugovora o radu S. Govaerts preneseni na društvo Atalian.

71. S obzirom na prethodno navedeno, čini mi se da Komisija ide još dalje u razmatranju prema kojem veza koja postoji između zaposlenika i dijela prenesenog poduzeća također može biti prenesena u slučaju eventualne podjele ugovora o radu zaposlenika raspoređenog u različite dijelove poduzeća koji su istodobno preneseni na dva preuzimatelja. U tom pogledu Komisija tvrdi da je dovoljno ugovor o radu s punim radnim vremenom o kojem je riječ u glavnom postupku podijeliti na dva ugovora s nepunim radnim vremenom razmjerno djelatnosti koja se obavlja kod svakog preuzimatelja.

b) Prijenos prava i obveza prenositelja koji proizlaze iz ugovora o radu ili radnog odnosa zbog prijenosa poduzeća na preuzimatelja: primjena kriterija „glavnog preuzimatelja” ili kriterija prijenosa na dva preuzimatelja razmjerno poslovima koje zaposlenik obavlja

72. Valja podsjetiti na to da je, kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 32. ovog mišljenja, cilj Direktive 2001/23 osigurati da zaposlenici na koje se odnosi prijenos poduzeća budu zaštićeni u svojim radnim odnosima s preuzimateljem na isti način kao što su bili u svojim radnim odnosima s prenositeljem, i to na način „da se ipak u obzir uzimaju interesi preuzimatelja” ( 48 ). Naime, cilj te direktive nije jedino sačuvati ili zaštititi interese zaposlenika prilikom prijenosa poduzeća, nego ona također treba osigurati pravednu ravnotežu između interesa zaposlenika, s jedne strane, i interesa preuzimatelja, s druge strane ( 49 ). Suprotno tomu, na navedenu direktivu ne može se korisno pozivati kako bi se poboljšali uvjeti plaća ili drugi radni uvjeti prilikom prijenosa poduzeća ( 50 ).

73. Iz toga slijedi da, s obzirom na ciljeve Direktive 2001/23, treba odbiti argument društva ISS Facility Services prema kojem su prava i obveze koji proizlaze iz predmetnog ugovora o radu u cijelosti preneseni na preuzimatelja koji je stekao dio poduzeća u kojem je dotični zaposlenik primarno bio zaposlen, s obzirom na to da on podrazumijeva poboljšanje radnih uvjeta zaposlenika na kojeg se prijenos odnosi ( 51 ).

74. U ovom slučaju S. Govaerts bila je upraviteljica za tri lokacije koje su odgovarale trima dodijeljenim grupama predmeta nabave, od kojih su dvije grupe bile dodijeljene društvu Atalian, a jedna društvu Cleaning Masters. Stoga bi primjena kriterija „poduzeća ili dijela poduzeća u kojem je dotični zaposlenik primarno bio zaposlen” ili kriterija „glavnog preuzimatelja”, koju zastupa društvo ISS Facility Services, dovela do situacije u kojoj bi S. Govaerts imala koristi od ugovora o radu s punim radnim vremenom sklopljenog s društvom Atalian, dok je ona prije prijenosa radila u visini od 66 % na lokacijama koje su odgovarale dvjema grupama dodijeljenima tom društvu. Stoga bi taj preuzimatelj bio obvezan u visini od 100 % preuzeti zaposlenika koji je radio za prenositelja u visini od samo 66 % u odnosu na te dvije grupe predmeta nabave. Štoviše, kao što je to pravilno istaknula Komisija, primjena tog kriterija još je teža u slučaju u kojem se poduzeće prenosi osobito na tri ili četiri preuzimatelja.

75. Suprotno tomu, čini mi se da je činjenica da je ugovor o radu s punim radnim vremenom nakon prijenosa poduzeća podijeljen na više ugovora s nepunim radnim vremenom te, prema tome, da su prava i obveze dotičnih zaposlenika koji proizlaze iz navedenog ugovora podijeljeni s prenositeljem razmjerno poslovima koje obavlja zaposlenik u skladu s ciljem Direktive 2001/23.

76. Takvo rješenje potkrijepljeno je tekstom članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2001/23, kojim se predviđa da „države članice ne isključuju iz područja uporabe ove Direktive ugovore o radu ili o radnim odnosima samo radi […] broja odrađenih radnih sati ili radnih sati koje treba odraditi”. Iz toga slijedi da su radni odnosi s nepunim radnim vremenom obuhvaćeni materijalnim područjem primjene te direktive.

77. S obzirom na to, valja uzeti u obzir posljedice takvog rješenja s obzirom na cilj zaštite zaposlenika iz Direktive 2001/23. Stoga valja podsjetiti na to da se na tu direktivu ne može, na isti način na koji se na nju ne može pozivati radi poboljšanja radnih uvjeta zaposlenika na kojeg se odnosi prijenos poduzeća, pozivati radi narušavanja tih uvjeta.

78. Valja podsjetiti na to da iz članka 4. stavka 2. Direktive 2001/23 proizlazi da, „[a]ko se ugovor o radu ili radni odnos prekinu zato što prijenos uključuje znatnu promjenu u radnim uvjetima na štetu zaposlenika, smatra se da je poslodavac odgovoran za prestanak ugovora o radu ili radnog odnosa” ( 52 ).

79. Stoga, u slučaju da se podjela predmetnog ugovora o radu između dvaju preuzimatelja pokaže nemogućom ili da ugrožava zaštitu prava zaposlenika zajamčenih navedenom direktivom, ili ako zaposlenik nakon prijenosa poduzeća odbije podjelu svojeg ugovora, predmetni ugovor o radu ili radni odnos može se prekinuti i treba smatrati da je do tog prekida došlo zbog jednog preuzimatelja ili više njih na temelju članka 4. stavka 2. Direktive 2001/23 ( 53 ). Naime, čini mi se da je mogućnost da zaposlenik odbije takvu podjelu svojeg ugovora o radu i da se pozove na članak 4. stavak 2. navedene direktive opravdana činjenicom da navedena podjela po svojoj prirodi može uključivati bitne neugodnosti za zaposlenika, osobito u pogledu obavljanja njegove zadaće ( 54 ).

V. Zaključak

80. S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na pitanje koje je postavio Arbeidshof te Gent (Viši radni sud u Gentu, Belgija) odgovori na sljedeći način: 1. Članak 3. stavak 1. Direktive Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalno zakonodavstvo na temelju kojeg se, u slučaju istodobnog prijenosa različitih dijelova poduzeća u smislu članka 1. stavka 1. te direktive na različite preuzimatelje, prava i obveze koji na dan prijenosa proizlaze iz postojećeg ugovora o radu za svaki od tih dijelova prenesenog poduzeća prenose na svakog od preuzimatelja razmjerno poslovima koje obavlja zaposlenik. 2. Međutim, u slučaju da je predmetni ugovor o radu nemoguće podijeliti između dvaju preuzimatelja ili da ta podjela ugrožava zaštitu prava zaposlenika zajamčenih Direktivom 2001/23, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, ili ako zaposlenik nakon prijenosa poduzeća odbije podjelu svojeg ugovora o radu, predmetni ugovor o radu ili radni odnos može se prekinuti i treba smatrati da je do tog prekida došlo zbog jednog preuzimatelja ili više njih na temelju članka 4. stavka 2. te direktive.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski.

( 2 ) Direktiva Vijeća od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona (SL 2001., L 82, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 151.)

( 3 ) Moniteur belge od 9. kolovoza 1985., str. 11527.

( 4 ) Moniteur belge od 29. ožujka 2002., str. 13328.

( 5 ) Direktiva Vijeća od 14. veljače 1977. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona (SL 1977., L 61, str. 26.)

( 6 ) Vidjeti uvodne izjave 2. i 3. Direktive 2001/23.

( 7 ) Vidjeti osobito presudu od 11. srpnja 1985., Foreningen af Arbejdsledere i Danmark (105/84, EU:C:1985:331, t. 26.). U pogledu Direktive 2001/23 vidjeti presudu od 6. ožujka 2014., Amatori i dr. (C‑458/12, EU:C:2014:124, t. 41. i navedena sudska praksa). Zakonodavac Unije smatrao je da su razlike u razini koje su postojale između država članica u pogledu opsega zaštite zaposlenika u slučaju restrukturiranja poduzeća mogle imati izravan utjecaj na funkcioniranje unutarnjeg tržišta i da bi te razlike trebalo smanjiti. Vidjeti drugu i treću uvodnu izjavu Direktive 77/187. Vidjeti u tom pogledu uvodnu izjavu 4. Direktive 2001/23.

( 8 ) Presuda od 7. kolovoza 2018., Colino Sigüenza (C‑472/16, EU:C:2018:646, t. 48. i navedena sudska praksa)

( 9 ) Vidjeti osobito presude od 11. srpnja 1985., Foreningen af Arbejdsledere i Danmark (105/84, EU:C:1985:331, t. 26.); od 18. ožujka 1986., Spijkers (24/85, EU:C:1986:127, t. 11.); od 12. studenoga 1998., Europièces (C‑399/96, EU:C:1998:532, t. 37.); od 15. prosinca 2005., Güney‑Görres i Demir (C‑232/04 i C‑233/04, EU:C:2005:778, t. 31.); od 29. srpnja 2010., UGT‑FSP (C‑151/09, EU:C:2010:452, t. 40.) kao i od 16. svibnja 2019., Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:424, t. 52.).

( 10 ) Vidjeti presudu od 9. ožujka 2006., Werhof (C‑499/04, EU:C:2006:168, t. 31.).

( 11 ) Vidjeti presudu od 18. srpnja 2013., Alemo‑Herron i dr. (C‑426/11, EU:C:2013:521, t. 25.).

( 12 ) Direktiva Vijeća od 29. lipnja 1998. o izmjeni Direktive 77/187 (SL 1998., L 201, str. 88.). U pogledu te izmjene, uvodnom izjavom 4. Direktive 98/50, čiji je sadržaj preuzet u uvodnoj izjavi 8. Direktive 2001/23, pojasnilo se da radi sigurnosti i transparentnosti treba „pojasniti pojam prijenosa s obzirom na sudsku praksu Suda” i da to pojašnjenje ne mijenja područje primjene Direktive 77/187, kako ga tumači Sud.

( 13 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 18. ožujka 1986., Spijkers (24/85, EU:C:1986:127, t. 14.).

( 14 ) Vidjeti osobito presudu od 18. srpnja 2013., Alemo‑Herron i dr. (C‑426/11, EU:C:2013:521, t. 9. i 26.).

( 15 ) Vidjeti osobito presudu od 20. siječnja 2011., CLECE (C‑463/09, EU:C:2011:24, t. 26.).

( 16 ) Vidjeti presude od 15. listopada 1996., Henke (C‑298/94, EU:C:1996:382, t. 14.); od 26. rujna 2000., Mayeur (C‑175/99, EU:C:2000:505, t. 33.) i od 11. studenoga 2004., Delahaye (C‑425/02, EU:C:2004:706, t. 30.).

( 17 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 20. siječnja 2011., CLECE (C‑463/09, EU:C:2011:24, t. 27.).

( 18 ) Vidjeti presude od 19. svibnja 1992., Redmond Stichting (C‑29/91, EU:C:1992:220, t. 11.); od 7. ožujka 1996., Merckx i Neuhuys (C‑171/94 i C‑172/94, EU:C:1996:87, t. 28.); od 13. rujna 2007., Jouini i dr. (C‑458/05, EU:C:2007:512, t. 24.) kao i od 20. siječnja 2011., CLECE (C‑463/09, EU:C:2011:24, t. 29.).

( 19 ) Vidjeti osobito presude od 17. prosinca 1987., Ny Mølle Kro (287/86, EU:C:1987:573, t. 12.); od 15. lipnja 1988., Bork International i dr. (101/87, EU:C:1988:308, t. 13.); od 19. svibnja 1992., Redmond Stichting (C‑29/91, EU:C:1992:220, t. 11.); od 20. studenoga 2003., Abler i dr. (C‑340/01, EU:C:2003:629, t. 41.); od 15. prosinca 2005., Güney‑Görres i Demir (C‑232/04 i C‑233/04, EU:C:2005:778, t. 37.); od 20. siječnja 2011., CLECE (C‑463/09, EU:C:2011:24, t. 30.) kao i od 7. kolovoza 2018., Colino Sigüenza (C‑472/16, EU:C:2018:646, t. 28.).

( 20 ) Vidjeti osobito presudu od 7. ožujka 1996., Merckx i Neuhuys (C‑171/94 i C‑172/94, EU:C:1996:87, t. 28. i 30.).

( 21 ) Vidjeti osobito presudu od 10. veljače 1988., Foreningen af Arbejdsledere i Danmark (324/86, EU:C:1988:72, t. 11.), u kojoj je Sud smatrao da se Direktiva 77/187 primjenjuje ako ne postoji ugovor između dvaju poslodavaca koji slijede jedan za drugim na čelu poduzeća: „[d]irektiva se primjenjuje u situaciji u kojoj, po isteku ugovora o neprenosivom najmu, vlasnik poduzeća ga iznajmljuje novom najmoprimcu koji i dalje posluje bez prekida, s istim osobljem koje je prethodno dobilo otkaz nakon isteka prvog ugovora o najmu”.

( 22 ) Vidjeti osobito presude od 12. studenoga 1992., Watson Rask i Christensen (C‑209/91, EU:C:1992:436, t. 17.); od 14. travnja 1994., Schmidt (C‑392/92, EU:C:1994:134, t. 12. do 14.) kao i od 11. ožujka 1997., Süzen (C‑13/95, EU:C:1997:141, t. 11.). Sud je u tim presudama smatrao da područje primjene Direktive 77/187 može obuhvaćati situacije u kojima poduzetnik ugovorom može povjeriti drugom poduzetniku odgovornost za iskorištavanje usluge kantine namijenjene zaposlenicima, kojom se ranije upravljalo izravno uz naknadu i različite prednosti za koje su pravila bila utvrđena sporazumom sklopljenim između njih, i odgovornosti za obavljanje poslova čišćenja koji je ranije osiguravao izravno; kao i situaciju u kojoj nalogodavac, koji je povjerio čišćenje svojih prostorija prvom poduzetniku raskida ugovor koji ga je s njim povezivao i radi obavljanja sličnih poslova sklapa novi ugovor s drugim poduzetnikom. Što se tiče sljedništva javne nabave usluga, vidjeti također presude od 10. prosinca 1998., Hernández Vidal i dr. (C‑127/96, C‑229/96 i C‑74/97, EU:C:1998:594, t. 35.) kao i od 20. studenoga 2003., Abler i dr. (C‑340/01, EU:C:2003:629, t. 43.).

( 23 ) Što se tiče, među ostalim, javne komunalne usluge pomoći u kućanstvu za osobe slabog imovinskog stanja, vidjeti presudu od 10. prosinca 1998., Hidalgo i dr. (C‑173/96 i C‑247/96, EU:C:1998:595, t. 34.). Što se tiče tržišta usluga redovnog javnog prijevoza autobusom, vidjeti presudu od 25. siječnja 2001., Liikenne (C‑172/99, EU:C:2001:59, t. 44.). Što se tiče sljedništva s jednog pružatelja na drugog u okviru ugovora o javnim uslugama koji se odnosi na nadzor putnika i njihove prtljage u zračnoj luci, vidjeti presudu od 15. prosinca 2005., Güney‑Görres i Demir (C‑232/04 i C‑233/04, EU:C:2005:778, t. 37.). Naposljetku, kad je riječ o prestanku obavljanja djelatnosti prvog ugovaratelja prije kraja tekuće školske godine i imenovanju novog ugovaratelja na početku sljedeće školske godine za ugovor o javnoj nabavi usluga koji se odnosi na upravljanje gradskom glazbenom školom, vidjeti presudu od 7. kolovoza 2018., Colino Sigüenza (C‑472/16, EU:C:2018:646, t. 46.).

( 24 ) U pogledu preuzimanja osoblja poduzeća za nadzor koje se nalaže kolektivnim ugovorom, vidjeti presudu od 11. srpnja 2018., Somoza Hermo i Ilunión Seguridad (C‑60/17, EU:C:2018:559, t. 38.). Što se tiče preuzimanja dijela osoblja poduzeća za čišćenje koje je podizvođač, propisanog kolektivnim ugovorom, vidjeti presudu od 24. siječnja 2002., Temco (C‑51/00, EU:C:2002:48, t. 27.).

( 25 ) Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, prijenos poduzeća na temelju kolektivnog ugovora u ovom je slučaju doveo do automatske promjene osobe koja je imala autoritet poslodavca nad zaposlenicima u službi. Taj sud navodi da su svi zaposlenici koji obavljaju poslove čišćenja na lokacijama koje odgovaraju trima grupama predmeta nabave grada Genta ušli ipso iure u službu dvaju uspješnih ponuditelja na temelju članka 3. Kolektivnog ugovora o radu, sklopljenog unutar Zajedničkog povjerenstva za poduzeća za čišćenje i dezinfekciju u pogledu preuzimanja osoblja nakon prijenosa ugovora o održavanju koji je postao obvezan na temelju arrêté royal du 19 juillet 2006 (Kraljevska uredba od 19. srpnja 2006.) K tomu, ističe da su, u skladu s člankom 7. Kolektivnog ugovora br. 32 bis, prava i obveze društva ISS Facility Services koji na dan prijenosa 1. rujna 2013. proizlaze iz postojećih ugovora o radu za zaposlenike zbog tog prijenosa bili preneseni društvima Atalian i Cleaning Masters.

( 26 ) Presuda od 20. siječnja 2011. (C‑463/09, EU:C:2011:24)

( 27 ) Presuda od 7. veljače 1985. (186/83, EU:C:1985:58)

( 28 ) Presuda od 10. prosinca 1998. (C‑127/96, C‑229/96 i C‑74/97, EU:C:1998:594)

( 29 ) Što se tiče područja primjene ratione personae Direktive 77/187, Sud je više puta presudio da se samo zaposlenici u smislu nacionalnog prava mogu pozivati na predviđenu zaštitu koja se pruža tom direktivom. Vidjeti osobito presudu od 14. rujna 2000., Collino i Chiappero (C‑343/98, EU:C:2000:441, t. 36. i navedena sudska praksa). To upućivanje na nacionalno pravo kodificirano je Direktivom 98/50, a zatim Direktivom 2001/23.

( 30 ) Vidjeti osobito presudu od 6. rujna 2011., Scattolon (C‑108/10, EU:C:2011:542, t. 39. i navedena sudska praksa).

( 31 ) Vidjeti bilješku 25.

( 32 ) Vidjeti osobito presude od 18. ožujka 1986., Spijkers (24/85, EU:C:1986:127, t. 11.); od 11. ožujka 1997., Süzen (C‑13/95, EU:C:1997:141, t. 10.) kao i od 20. studenoga 2003., Abler i dr. (C‑340/01, EU:C:2003:629, t. 29.). Vidjeti također presude od 6. rujna 2011., Scattolon (C‑108/10, EU:C:2011:542, t. 60.) kao i od 6. ožujka 2014., Amatori i dr. (C‑458/12, EU:C:2014:124, t. 30.).

( 33 ) Vidjeti osobito presude od 18. ožujka 1986., Spijkers (24/85, EU:C:1986:127, t. 13.); od 11. ožujka 1997., Süzen (C‑13/95, EU:C:1997:141, t. 14.); od 20. studenoga 2003., Abler i dr. (C‑340/01, EU:C:2003:629, t. 33.) kao i od 20. siječnja 2011., CLECE (C‑463/09, EU:C:2011:24, t. 34.).

( 34 ) Vidjeti presude od 11. ožujka 1997., Süzen (C‑13/95, EU:C:1997:141, t. 18.); od 10. prosinca 1998., Hernández Vidal i dr. (C‑127/96, C‑229/96 i C‑74/97, EU:C:1998:594, t. 31.); od 29. srpnja 2010., UGT‑FSP (C‑151/09, EU:C:2010:452, t. 28.) kao i od 20. siječnja 2011., CLECE (C‑463/09, EU:C:2011:24, t. 35.).

( 35 ) Presuda od 11. ožujka 1997. (C‑13/95, EU:C:1997:141, t. 18.). Kriterij preuzimanja bitnog dijela osoblja bio je predmet rasprava u pravnoj teoriji. Prema mišljenju određenih autora, prijenos radnih odnosa pravna je posljedica prijenosa i nije istodobno materijalni uvjet. Vidjeti osobito Davies, P., „Taken to the cleaners? Contracting Out of Services Yet Again”, Industrial Law Journal, 1997., br. 26, str. 193.; Laulom, S., „Les dialogues entre juge communautaire et juges nationaux en matière de transfert d’entreprise”, Droit social, 1999., br. 9-10, str. 821. i Viala, Y., „Le maintien des contrats de travail en cas de transfert d’entreprise en droit allemand”, Droit social, 2005., br. 2, str. 203. Vidjeti u tom pogledu mišljenje nezavisnog odvjetnika G. Cosmasa u spojenim predmetima Hernández Vidal i dr. (C‑127/96, C‑229/96 i C‑74/97, EU:C:1998:426, t. 78. do 85. i osobito t. 80.); mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Poiaresa Madura u spojenim predmetima Güney‑Görres i Demir (C‑232/04 i C‑233/04, EU:C:2005:395, t. 52.) i mišljenje nezavisne odvjetnice V. Trstenjak u predmetu CLECE (C‑463/09, EU:C:2010:636, t. 62. do 66.).

( 36 ) Vidjeti presude od 11. ožujka 1997., Süzen (C‑13/95, EU:C:1997:141, t. 21.); od 10. prosinca 1998., Hernández Vidal i dr. (C‑127/96, C‑229/96 i C‑74/97, EU:C:1998:594, t. 32.); od 29. srpnja 2010., UGT‑FSP (C‑151/09, EU:C:2010:452, t. 29.) i od 20. siječnja 2011., CLECE (C‑463/09, EU:C:2011:24, t. 36.). Vidjeti također presudu od 24. siječnja 2002., Temco (C‑51/00, EU:C:2002:48, t. 26.).

( 37 ) Presuda od 6. ožujka 2014., Amatori i dr. (C‑458/12, EU:C:2014:124, t. 31. i navedena sudska praksa)

( 38 ) Presuda od 6. ožujka 2014., Amatori i dr. (C‑458/12, EU:C:2014:124, t. 32. i navedena sudska praksa)

( 39 ) Vidjeti u tom pogledu presudu od 7. veljače 1985., Botzen i dr. (186/83, EU:C:1985:58, t. 16.).

( 40 ) Vidjeti presudu od 20. srpnja 2017., Piscarreta Ricardo (C‑416/16, EU:C:2017:574, t. 44.).

( 41 ) Prema mišljenju društva ISS Facility Services, ugovor s nepunim radnim vremenom u visini od 66 % može se sklopiti s društvom Atalian, a drugi ugovor o radu s nepunim radnim vremenom u visini od 34 % može se sklopiti s društvom Cleaning Masters. Takva se podjela temelji na ekonomskoj vrijednosti grupa predmeta nabave koje je grad Gent dodijelio preuzimateljima za koje je prethodno bilo zaduženo društvo ISS Facility Services.

( 42 ) Treći slučaj koji je iznio sud koji je uputio zahtjev, za slučaj da se prva dva ne prihvate, sastoji se od tumačenja članka 3. stavka 1. Direktive 2001/23 na način da ta prava i obveze koji proizlaze iz ugovora o radu ne mogu zadržati svi preuzimatelji, dok se u četvrtom slučaju ta odredba ponovno tumači na način da se ta prava i obveze ne mogu zadržati ako se pokaže da djelatnost koju obavlja zaposlenik nije moguće podijeliti između dvaju preuzimatelja. Vidjeti u tom pogledu točku 28. ovog mišljenja.

( 43 ) S. Govaerts navela je na raspravi da je prvo smatrala da, čak i da je došlo do prijenosa osoblja za čišćenje koje radi na lokacijama koje odgovaraju različitim grupama predmeta nabave, činjenica da je ona bila zadužena za administrativne i organizacijske zadaće i da na lokacijama grada Genta nije sudjelovala u poslovima čišćenja koji su bili predmet prijenosa treba za posljedicu imati to da nije obuhvaćena gospodarskim subjektom koji je bio predmet prijenosa. Međutim, dodala je da je nakon tog prijenosa osoblja na temelju belgijskog prava bila dužna pozvati se na raskid svojeg ugovora i stoga se više nije mogla kao zaposlenik vratiti u društvo ISS Facility Services.

( 44 ) Presuda od 7. veljače 1985., Botzen i dr. (186/83, EU:C:1985:58)

( 45 ) Presuda od 7. veljače 1985. (186/83, EU:C:1985:58)

( 46 ) Presuda od 7. veljače 1985., Botzen i dr. (186/83, EU:C:1985:58, t. 14. i 15.)

( 47 ) Presuda od 7. veljače 1985. (186/83, EU:C:1985:58)

( 48 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 9. ožujka 2006., Werhof (C‑499/04, EU:C:2006:168, t. 31.).

( 49 ) Vidjeti presudu od 18. srpnja 2013., Alemo‑Herron i dr. (C‑426/11, EU:C:2013:521, t. 25.).

( 50 ) Presuda od 6. rujna 2011., Scattolon (C‑108/10, EU:C:2011:542, t. 77.)

( 51 ) Vidjeti u tom smislu sudsku praksu navedenu u bilješci 52. ovog mišljenja.

( 52 ) Sud je, među ostalim, već presudio da je „promjena razine plaće koja je dodijeljena zaposleniku jedna od bitnih izmjena radnih uvjeta u smislu te odredbe […]. Ako se ugovor o radu ili radni odnos prekinu zato što prijenos uključuje takvu promjenu, smatra se da je poslodavac odgovoran za njihov prestanak”. Presuda od 7. ožujka 1996., Merckx i Neuhuys (C‑171/94 i C‑172/94, EU:C:1996:87, t. 38.). Vidjeti također presude od 11. studenoga 2004., Delahaye (C‑425/02, EU:C:2004:706, t. 33.) kao i od 6. rujna 2011., Scattolon (C‑108/10, EU:C:2011:542, t. 81. i 82.).

( 53 ) Valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 8. te direktive, ona „ne utječe na pravo država članica da primijene ili donesu zakone ili druge propise koji su povoljniji za zaposlenike ili da promiču ili dopuste kolektivne ugovore ili ugovore između socijalnih partnera koji su povoljniji za zaposlenike”.

( 54 ) Među ostalim, što se tiče udaljenosti između sjedišta dvaju preuzimatelja ili usklađivanja godišnjih odmora zaposlenika.