ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
12

Poddio A tog dodatka, naslovljen „Integrirani ATP tečaj osposobljavanja – avioni”, sadržava sljedeći odlomak: „OPĆENITO […] 4. Tečaj mora sadržavati: (a) osposobljavanje za teorijsko znanje do razine znanja potrebne za ATPL(A); i (b) osposobljavanje za vizualno i instrumentalno letenje; i (c) osposobljavanje za MCC za rad na višepilotnim avionima. […] LETAČKO OSPOSOBLJAVANJE 9. Letačko osposobljavanje, ne uključujući tečaj osposobljavanja za ovlaštenje za tip, mora sadržavati ukupno najmanje 195 sati, koji uključuju sve testove napretka, od čega najviše do 55 sati za cjelokupni tečaj može biti instrumentalni nalet na uređaju. Unutar ukupnih 195 sati, podnositelji zahtjeva moraju imati najmanje: (a) 95 sati osposobljavanja s instruktorom, od čega najviše do 55 sati za cjelokupni tečaj može biti instrumentalni nalet na uređaju; (b) 70 sati kao PIC, uključujući VFR nalet i instrumentalni nalet u avionu kao učenik PIC (SPIC). Instrumentalni nalet u avionu kao SPIC smatrat će se kao PIC nalet, do maksimalno 20 sati. (c) 50 sati rutnog letenja kao PIC, uključujući VFR rutno navigacijski let od najmanje 540 km (300 NM), tijekom kojeg se moraju obaviti slijetanja sa zaustavljanjem na dva aerodroma različita od aerodroma polijetanja; (d) 5 sati naleta mora se obaviti po noći, sadržavajući 3 sata osposobljavanja s instruktorom, koje će uključivati najmanje 1 sat rutnog letenja i 5 samostalnih polijetanja i 5 samostalnih slijetanja sa zaustavljanjem; i; (e) 115 sati instrumentalnog naleta koji sadrži, najmanje: 1. 20 sati kao SPIC; 2. 15 sati MCC, koji se mogu izvesti na FFS‑u ili FNTP‑u II; 3. 50 sati letačkog osposobljavanja za instrumentalno letenje, od čega najviše: i. 25 sati može biti instrumentalnog naleta na uređaju na FNPT I, ili ii. 40 sati može biti instrumentalnog naleta na uređaju na FNPT‑u II, FTD‑u 2 ili FFS‑u, od čega najviše do 10 sati može biti izvedeno na FNPT‑u I. Podnositelju zahtjeva koji ima certifikat o završenom osposobljavanju za osnovni instrumentalni letački modul, priznat će se najviše do 10 sati naleta osposobljavanja za instrumentalno letenje. Sati koji su izvedeni na [osnovnom sustavu za osposobljavanje za instrumentalno letenje (Basic Instrument Training Device – BITD)] se ne priznaju. (f) 5 sati izvedenih u avionu certificiranom za prijevoz najmanje 4 osobe koji ima elisu promjenjivog koraka i uvlačeći stajni trap. ISPIT PRAKTIČNE OSPOSOBLJENOSTI 10. Po završetku odgovarajućeg letačkog osposobljavanja, podnositelj zahtjeva mora pristupiti CPL(A) ispitu praktične osposobljenosti ili na jednomotornom ili na višemotornom avionu i pristupiti IR ispitu praktične osposobljenosti na višemotornom avionu.”
33

Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja podsjetiti na to da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pravo poreznih obveznika da od PDV‑a koji su obvezni platiti odbiju ulazni PDV koji moraju platiti ili koji su platili za robu koju su stekli i usluge koje su primili temeljno načelo zajedničkog sustava PDV‑a uspostavljenog zakonodavstvom Unije. Pravo na odbitak iz članka 167. i sljedećih u Direktivi o PDV‑u čini sastavni dio mehanizma PDV‑a te se ono, načelno, ne može ograničiti. Konkretno, to se pravo odmah ostvaruje za sve poreze koji su teretili ulazne transakcije. Svrha je sustava odbitaka u cijelosti rasteretiti poduzetnika tereta PDV‑a, koji mora platiti ili koji je platio u okviru svih svojih gospodarskih djelatnosti, a zajednički sustav PDV‑a jamči neutralnost oporezivanja svih gospodarskih djelatnosti, ma kakvi bili njihovi ciljevi ili rezultati, pod uvjetom da navedene aktivnosti i same načelno podliježu PDV‑u (vidjeti u tom smislu presudu od 7. ožujka 2018., Dobre, C‑159/17, EU:C:2018:161, t. 28. do 30. i navedenu sudsku praksu).
33

Slijedom toga, u okviru drugog dijela prvog prethodnog pitanja, sud koji je uputio zahtjev vidi upućivanje na opći pojam tržišne vrijednosti kao sredstvo kojim se jamči da je odredba o indeksaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku sastavljena na jasan i razumljiv način. Osim toga, iz drugog prethodnog pitanja proizlazi, među ostalim, da to upućivanje proizlazi iz tumačenja te ugovorne odredbe koje daje sud koji je uputio zahtjev, pri čemu on želi doznati je li, s obzirom na posebne okolnosti glavnog postupka, osobito na dugoročnost ugovora o kreditu i nedostatak posebnog interesa koji su korisnici kredita pokazali tijekom njegova izvršenja, ovlašten preoblikovati ugovornu odredbu o kojoj je riječ u glavnom postupku tako da, na općenitiji način, upućuje na tržišnu vrijednost strane valute.
85

Iz ustaljene sudske prakse također proizlazi da se poboljšanje, u smislu prvog uvjeta iz članka 101. stavka 3. UFEU‑a, ne može poistovjetiti sa svakom prednosti koju partneri imaju od predmetnog sporazuma u pogledu njihove proizvodnje ili distribucije. To poboljšanje mora osobito dovoditi do značajnih objektivnih prednosti, koje mogu kompenzirati probleme do kojih taj sporazum dovodi na planu tržišnog natjecanja (presuda od 11. rujna 2014., MasterCard i dr./Komisija, C‑382/12 P, EU:C:2014:2201, t. 234. i navedena sudska praksa).
46

Sud koji je uputio zahtjev utvrđuje da bi, ako bi se smatralo da je Rohhüttenwerk Ost „potpostrojenje s referentnom vrijednosti za gorivo”, to dovelo do kvalifikacije koncentrata bakra ili barem sumpora koji on sadržava kao „gorivo”.
23

U tom pogledu valja podsjetiti na to da pravo na odbitak, prema ustaljenoj sudskoj praksi, čini sastavni dio mehanizma PDV‑a i da se ono načelno ne može ograničiti. Ostvaruje se odmah za sve poreze na ulazne transakcije. Naime, svrha sustava odbitaka jest poduzetnika u cijelosti rasteretiti PDV‑a koji duguje ili plaća u okviru svih svojih gospodarskih djelatnosti. Tako zajednički sustav PDV‑a jamči neutralnost oporezivanja svih gospodarskih djelatnosti, neovisno o njihovim ciljevima ili rezultatima, pod uvjetom da same te djelatnosti u načelu podliježu PDV‑u. Ako se porezni obveznik, djelujući kao takav u trenutku stjecanja robe ili primanja usluge, koristi tom robom ili uslugom u svrhu svojih oporezovanih transakcija, on može odbiti PDV koji se mora platiti ili koji je plaćen za navedenu robu ili uslugu (presude od 14. rujna 2017., Iberdrola Inmobiliaria Real Estate Investments, C‑132/16, EU:C:2017:683, t. 25. do 27. i od 16. rujna 2020., Mitteldeutsche Hartstein‑Industrie, C‑528/19, EU:C:2020:712, t. 23. do 25. i navedena sudska praksa).
23

Društvo Alpine BAU Slovenija pak tvrdi da se, na temelju članka 4. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000, pravo države članice na čijem je području bio pokrenut stečajni postupak primjenjuje u svim slučajevima, osim ako je Uredbom br. 1346/2000 određeno drugačije. Međutim, ta uredba ne sadržava nijednu odredbu kojom se otklanja primjena nacionalnog prava u pogledu roka koji je u sekundarnom stečajnom postupku određen za to da stečajni upravitelj iz glavnog stečajnog postupka prijavi tražbine. Usto, člankom 32. stavkom 2. Uredbe br. 1346/2000 ne predviđa se nikakvo „posebno pravo” u korist stečajnog upravitelja iz glavnog stečajnog postupka, pri čemu se tom odredbom navedenom stečajnom upravitelju samo omogućava da, kao zakonski zastupnik vjerovnikâ stečajne mase, prijavi tražbine. Tumačenje u skladu s kojim su slovenski vjerovnici vezani strogim rokom za prijavu tražbina u sekundarnom stečajnom postupku, dok vjerovnici iz drugih država članica koje zastupa stečajni upravitelj to nisu, dovodi do nejednakosti u postupanju između tih dviju kategorija vjerovnika. Osim toga, društvo Alpine BAU Slovenija navodi da se tekstom članka 32. stavka 2. Uredbe br. 1346/2000 ne zahtijeva da tražbine koje prijavi stečajni upravitelj iz glavnog postupka i one iz drugih sekundarnih postupaka moraju biti prethodno verificirane i priznate u tim postupcima.
56

Što se tiče tužbe radi prekida nezakonite poslovne prakse, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, nije isključeno da se, kao što to navodi nezavisni odvjetnik u točki 50. svojeg mišljenja, ako se postupkom koji je pokrenuo StWL nastoji prekinuti eprimovo buduće ponašanje, Uredba 2016/679 također primjenjuje ratione temporis u okviru glavnog postupka i to iako su se činjenice iz kojih proizlazi taj spor dogodile prije 25. svibnja 2018., kad je ta uredba postala primjenjiva, uzimajući u obzir to da je Direktiva 95/46 njome stavljena izvan snage s učinkom na isti datum.
37

Međutim, s obzirom na to da iz točaka 30. do 32., 34. i 35. ove presude proizlazi da radnik u svakom slučaju ima pravo na naknadu za dane plaćenog godišnjeg odmor koji nije iskoristio i to neovisno o razlogu zbog kojeg ih nije mogao iskoristiti, nacionalni sud ne treba ispitati je li za tog radnika bilo nemoguće koristiti te dane plaćenog godišnjeg odmora.
80

S druge strane, mogućnost, koju navodi sud koji je uputio zahtjev, da ukidanje obiteljskih naknada za stručnjake za razvojnu pomoć može spriječiti slobodno kretanje radnika i, ovisno o slučaju, učiniti ga manje privlačnim, odnosno dovesti do smanjenja potražnje za zanimanje „stručnjaka za razvojnu pomoć”, čak i kad bi se ona činjenično utvrdila, u svakom slučaju ne može biti uzrok situacije suprotne člancima 45. i 48. UFEU‑a. Naime, kao što to proizlazi iz točaka 71. i 72. ove presude, te odredbe ne predviđaju usklađivanje sustava socijalne sigurnosti država članica, s obzirom na to da one, uz poštovanje prava Unije, zadržavaju svoju nadležnost za uređivanje svojih sustava socijalne sigurnosti i da UFEU ne jamči radniku da proširenje njegovih aktivnosti u više od jedne države članice ili njihov prijenos u drugu državu članicu bude neutralan u području socijalne sigurnosti. S obzirom na razlike između zakonodavstava država članica u području socijalne sigurnosti, takvo proširenje ili takav prijenos može za radnika, ovisno o slučaju, biti više ili manje povoljan odnosno nepovoljna kad je riječ o socijalnoj sigurnosti. Iz toga proizlazi da, čak i u slučaju kad je primjena takvog zakonodavstva nepovoljnija, ono je i dalje u skladu s člancima 45. i 48. UFEU‑a, ako radnika o kojem je riječ ne stavlja u nepovoljniji položaj u odnosu na one koji cjelokupnu svoju djelatnost izvršavaju u državi članci u kojoj se to zakonodavstvo primjenjuje ili u odnosu na one koji su prethodno već bili obveznici te ako ne dovodi jednostavno do nepovratne uplate socijalnih doprinosa (vidjeti u tom smislu presudu od 14. ožujka 2019., Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, t. 32. i navedenu sudsku praksu).
46

Međutim, priznanje da bračni drug istodobno može imati uobičajeno boravište u više država članica značilo bi naštetiti pravnoj sigurnosti, s obzirom na to da bi se otežalo određivanje unaprijed sudova koji bi mogli odlučivati o raskidu bračne veze te bi se sudu pred kojim je pokrenut postupak provjera vlastite nadležnosti učinila složenijom. Kao što je to nezavisni odvjetnik u biti istaknuo u točki 94. svojeg mišljenja, to bi stoga predstavljalo rizik da se međunarodna nadležnost konačno ne utvrdi kriterijem „uobičajenog boravišta” u smislu članka 3. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 2201/2003, nego kriterijem koji se temelji na jednostavnom boravištu jednog ili drugog bračnog druga, čime se povređuje ta uredba.
74

U slučajevima u kojima nacionalno tijelo odgovorno za kazneni postupak najprije smatra da je dotični dužnosnik ili službenik radnju poduzeo u službenom svojstvu, ono mora izravno dotičnoj instituciji Unije uputiti zahtjev za skidanje njegova imuniteta ako želi nastaviti taj postupak. U skladu s pravilom navedenim u članku 17. drugom stavku Protokola o povlasticama i imunitetima, koje je poseban izraz obveze lojalne suradnje institucija, tijela, ureda i agencija Unije prema državama članicama, tom zahtjevu za skidanje imuniteta mora se udovoljiti, osim ako se utvrdi da mu se protive interesi Unije. Ta funkcionalna i stoga relativna narav povlastica i imuniteta Unije, koju je Sud već imao priliku naglasiti (rješenje od 13. srpnja 1990., Zwartveld i dr., C‑2/88 IMM, EU:C:1990:315, t. 20.), još je važnija jer učinkovitost progona – osobito kaznenog – u državama članicama i sâma može izravno ulaziti u interese Unije, osobito ako je riječ o njezinim financijskim interesima (vidjeti u tom smislu presude od 2. svibnja 2018., Scialdone, C‑574/15, EU:C:2018:295, t. 27. do 29., od 5. lipnja 2018., Kolev i dr., C‑612/15, EU:C:2018:392, t. 53. do 55. i od 18. svibnja 2021., AsociaţiaForumul Judecătorilor din România i dr., C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 i C‑397/19, EU:C:2021:393, t. 212. do 214.).
26

Kad je riječ o ciljevima kojima teži Direktiva 2015/2366, valja istaknuti da se njome želi potaknuti daljnju integraciju unutarnjeg tržišta platnih usluga kao i zaštititi korisnike tih usluga i, osobito, ponuditi višu razinu zaštite korisnicima koji imaju svojstvo potrošača, kao što to osobito proizlazi iz uvodnih izjava 6. i 53. te direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 11. studenoga 2020., DenizBank, C‑287/19, EU:C:2020:897, t. 102. i navedenu sudsku praksu), s obzirom na to da je zaštita potrošača u politikama Unije, osim toga, sadržana u članku 169. UFEU‑a i u članku 38. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (vidjeti po analogiji presudu od 2. ožujka 2017., Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main, C‑568/15, EU:C:2017:154, t. 28.).
20

Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev pita se o tumačenju članka 22. točke 5. Uredbe br. 44/2001, koji se primjenjuje u postupcima koji se odnose na izvršenje sudskih odluka, s obzirom na to da je ova tužba za povrat neosnovano plaćenih iznosa podnesena u kontekstu ovršnog postupka. Taj sud u tom pogledu pojašnjava da, iako je tužitelj iz glavnog postupka pokrenuo poseban parnični postupak, on je to učinio samo zato što je rok koji je nacionalnim pravom predviđen za podnošenje prijedloga za protuovrhu u okviru ovršnog postupka bio protekao.
32

To može biti slučaj kada identitet stvarnog dobavljača nije naveden na računu koji se odnosi na robu ili usluge na temelju kojih se ostvaruje pravo na odbitak, ako to sprečava identificiranje tog dobavljača i, prema tome, dokazivanje njegova svojstva poreznog obveznika jer je, kao što je to navedeno u točki 25. ove presude, to svojstvo jedan od materijalnih uvjeta za ostvarivanje prava na odbitak PDV‑a (presuda od 11. studenoga 2021., Ferimet, C‑281/20, EU:C:2021:910, t. 37.).
44

Naime, kao što je to već navedeno u točki 23. ove presude, ona je na temelju tih informacija poreznog obveznika mogla identificirati tri kategorije zahtjeva, odnosno, kao prvo, one koji su već doveli do povrata, u pogledu kojih stoga nije ponovno izvršila povrat, kao drugo, one koji se odnose na račune čiji je iznos PDV‑a bio niži od iznosa koji je bio naveden u zahtjevu za povrat, u pogledu kojih je izvršila povrat u visini iznosa PDV‑a iskazanog na navedenim računima, i, kao treće, one kod kojih je iznos PDV‑a iskazan na predmetnim računima bio viši od iznosa koji je bio naveden u zahtjevu za povrat, u pogledu kojih je došlo samo do djelomičnog povrata, u visini iznosa PDV‑a navedenog u tom zahtjevu. Tužitelj iz glavnog postupka osporava samo odbijanje mađarske porezne uprave u pogledu te treće vrste zahtjeva.
39

S obzirom na pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev vezano uz to nalaže li se pravom Unije usklađeno tumačenje nacionalnog prava ili da se izuzme iz primjene odredba članka 248. stavka 3. Zakonika o kaznenom postupku, u obliku u kojem je nakon izmjene usvojene 2017., kako bi se primijenila odredba koja je do tada postojala i omogućilo da se prekine sudski postupak i vrati predmet državnom odvjetniku, važno je podsjetiti na to da, kako bi se osigurala učinkovitost svih odredbi prava Unije, načelo nadređenosti tog prava nalaže nacionalnim sudovima da u najvećoj mogućoj mjeri tumače svoje nacionalno pravo u skladu s pravom Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 24. lipnja 2019., Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, t. 57.).
39

Sud koji je uputio zahtjev navodi da treba utvrditi je li moguće u 2015. dobiti povrat PDV‑a plaćenog na kupnje obavljene 2012. za koje su valjani fiskalni računi izdani tek u 2015. Smatra da je situacija društva Wilo Salmson netipična u odnosu na slučajeve predviđene Direktivom 2008/9 ili one koje je Sud već ispitao, s obzirom na to da su računi koje je društvo Zollner izdalo 2012. poništeni storniranjem, imajući u vidu njihovu nepravilnost koju su utvrdila rumunjska porezna tijela, da su za istu kupnju izdani valjani računi tek tijekom 2015., da je društvo Wilo Salmson iskoristilo svoje pravo na traženje povrata zahtjevom podnesenim 2015., koji je sadržavao račune izdane 2015., i da to društvo do tada nije dobilo traženi povrat.
12

Na temelju članka 290. stavka 9. točke 16. prve mogućnosti, u vezi s člankom 290. stavkom 1. točkom 16. tog zakona, u slučaju povrede zahtjeva koji proizlaze iz propisa Europske unije, pravnim osobama i trgovcima pojedincima izreče se, osim ako nije drukčije propisano, novčana kazna od 5000 do 1000000 leva (BGN) (otprilike 2500 do 510000 eura) i, u slučaju ponovljene povrede, novčana kazna od 10000 do 2000000 BGN (otprilike 5000 do 1020000 eura).
23

Osim toga, Sud je podsjetio na to da se Direktivom 92/83 želi izbjeći to da korist od primjene sniženih trošarina bude dodijeljena pivovarama čija bi veličina i kapacitet proizvodnje mogli dovesti do narušavanja tržišnog natjecanja na unutarnjem tržištu (presuda od 2. travnja 2009.,Glückauf Brauerei, C‑83/08, EU:C:2009:228, t. 26.). Međutim, takav cilj nije nipošto povrijeđen primjenom sniženih stopa trošarina na pivo koje proizvedu dvije ili više manjih pivovara čija ukupna proizvodnja ne prelazi granice utvrđene člankom 4. te direktive.
24

Žalbeni sud odbio je Ferrari, ocijenivši neosnovanima njegove zahtjeve podnesene na temelju navedenih neregistriranih dizajna Zajednice. Taj je sud smatrao da prvi dizajn Zajednice za koji se traži zaštita, koji se odnosi na dio Ferrarija FXX K opisan u točki 18. ove presude, nije nikad postojao s obzirom na to da Ferrari nije dokazao da je ispunjen minimalni uvjet u vidu određene samostalnosti i određenog jedinstva oblika. Drugi dizajn Zajednice za koji Ferrari traži zaštitu, koji se odnosi na vanjski izgled dvoslojnog prednjeg spojlera, također ne postoji jer ni on ne ispunjava uvjet jedinstva oblika. Glede trećeg dizajna za koji se traži zaštita, koji se temelji na prepoznatljivom izgledu Ferrarija FXX K uzetog u cjelini, on doista postoji, ali ga društvo Mansory Design nije povrijedilo.
8

U članku 49. stavku 1. točki 5. WNSchG‑a propisane su sankcije za povredu njegova članka 10. stavka 3. točke 4. U skladu s potonjom odredbom, kaznit će se novčanom kaznom do 21000 eura ili, u slučaju neplaćanja, zamjenskom kaznom oduzimanja slobode do četiri tjedna i, u slučaju ponavljanja, novčanom kaznom do 35000 eura ili, u slučaju njezina neplaćanja, zamjenskom kaznom oduzimanja slobode do šest tjedana svaka osoba koja u suprotnosti s člankom 10. stavkom 3. točkom 4. WNSchG‑a ošteti ili uništi lokalitete za razmnožavanje ili lokalitete za odmor strogo zaštićenih životinja.
2

Zahtjev je upućen u okviru spora između Associazione per gli Studi Giuridici sull’Immigrazione (ASGI), Avvocati per niente onlus (APN) i Associazione NAGA – Organizzazione di volontariato per l’Assistenza Socio‑Sanitaria e per i Diritti di Cittadini Stranieri, Rom e Sinti, s jedne strane, i Presidenza del Consiglio dei Ministri – Dipartimento per le politiche della famiglia (Odjel za obiteljsku politiku Predsjedništva Vijeća ministara, Italija) i Ministero dell’Economia e delle Finanze (Ministarstvo gospodarstva i financija, Italija), s druge strane, povodom isključivanja državljana trećih zemalja iz pogodnosti korištenja iskaznicom koja se izdaje obiteljima i koja omogućuje ostvarivanje popusta ili sniženja cijena prilikom kupnje robe ili usluga (u daljnjem tekstu: obiteljska iskaznica).
30

Uvodno valja pojasniti da su, s obzirom na to da je u predmetu C‑197/20 spor proizašao iz OTI‑ja koji je 10. veljače 2016. izdao Glavni carinski ured u Hannoveru i da su se u predmetu C‑216/20 činjenice u glavnom postupku dogodile tijekom 2015. godine, verzije KN‑a primjenjive ratione temporis na glavne postupke one koje proizlaze iz Provedbene uredbe 2015/1754, koja je stupila na snagu 1. siječnja 2016., i iz Provedbene uredbe br. 1101/2014, koja je stupila na snagu 1. siječnja 2015. (vidjeti u tom smislu presude od 8. rujna 2016., Schenker, C‑409/14, EU:C:2016:643, t. 10. i od 2. svibnja 2019., Onlineshop, C‑268/18, EU:C:2019:353, t. 22. do 24.). Međutim, kao što je to istaknuto u točki 8. ove presude, odredbe te nomenklature koje su relevantne za glavne postupke zadržale su isti tekst.
26

Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. i članak 23. stavak 2. Direktive 2011/95 tumačiti na način da im se protivi to da država članica na temelju povoljnijih nacionalnih odredbi odobri izvedeni status izbjeglice u svrhu održavanja obiteljskog jedinstva maloljetnom nevjenčanom djetetu državljanina treće zemlje kojem je taj status priznat na temelju sustava uspostavljenog tom direktivom, uključujući slučaj u kojem je to dijete rođeno na državnom području te države članice i preko drugog roditelja ima državljanstvo druge treće zemlje na čijem državnom području ne postoji rizik da će ga se progoniti. U tom kontekstu taj sud također pita je li za odgovor na to pitanje relevantno to je li za dijete i njegove roditelje moguće i razumno prihvatljivo nastaniti se na državnom području te treće zemlje.
31

Osim toga, svako drugo tumačenje omogućilo bi izuzimanje iz primjene članka 3. stavka 5. i članka 11. stavka 1. točke (i) Uredbe br. 1013/2006 i in fine načelâ samodostatnosti i blizine – čije se poštovanje, kao što je to istaknuto u točki 23. ove presude, osigurava tim odredbama – miješanog komunalnog otpada koji je nakon postupka obrade klasificiran pod oznaku EKO‑a različitom od one koja je namijenjena miješanom komunalnom otpadu a da se pritom tom obradom njegova bitna narav ne mijenja.
37

To može biti slučaj kada identitet stvarnog dobavljača nije naveden na računu koji se odnosi na robu ili usluge na temelju kojih se ostvaruje pravo na odbitak, ako to sprečava identificiranje tog dobavljača i, prema tome, dokazivanje njegova svojstva poreznog obveznika jer je, kao što je to navedeno u točki 27. ove presude, to svojstvo jedan od materijalnih uvjeta za ostvarivanje prava na odbitak PDV‑a.
26

Valja podsjetiti na to da je u okviru suradnje Suda s nacionalnim sudovima, uspostavljene člankom 267. UFEU‑a, samo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji treba preuzeti odgovornost za sudsku odluku koju će donijeti da ocijeni, imajući u vidu posebnosti predmeta, nužnost donošenja prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Slijedom navedenog, ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud načelno mora donijeti odluku (presuda od 15. srpnja 2021., The Department for Communities in Northern Ireland, C‑709/20, EU:C:2021:602, t. 54. i navedena sudska praksa).