ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
59

Stoga, u dopisu od 21. ožujka 2012. (vidjeti točku 23. ove presude), Komisija je utvrdila da izmjena mjere br. 125 nije usklađena sa zahtjevima članka 71. stavka 2. i članka 75. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 1698/2005. Pojasnila je da su samo izdaci o kojima je odlučilo upravno tijelo predmetnog programa ili za koje je ono odgovorno, u skladu s kriterijima za odabir koje je odredilo nadležno tijelo, bili prihvatljivi za doprinos EPFRR‑a. Međutim, to ovdje nije bio slučaj. Zatim, u dopisu od 28. ožujka 2012. (vidjeti točku 24. ove presude), Komisija je pozvala AGEA‑u da smanji izdatke koji se odnose na mjeru br. 125 izjave o izdacima za regiju Basilicata za posljednje tromjesečje 2011., s obzirom na to da se ne mogu pripisati EPFRR‑u. S jedne strane, Komisija je uputila na prethodni dopis od 21. ožujka 2012. i ponovila je obrazloženja za to isključenje, kao i iste primjenjive zakonske odredbe i, s druge strane, podsjetila je na odredbu članka 10. stavka 1. Uredbe br. 1974/2006 kako bi zatražila to smanjenje. Dopisom od 15. svibnja 2012. (vidjeti točku 26. ove presude) ponovila je obrazloženja iz prethodnih dopisa i navela je da će, u nedostatku relevantnih podataka, Komisija provesti poravnanje računa, pri čemu će smanjiti izdatke koji se odnose na mjeru br. 125, odnosno iznos od 5006487,10 eura. Osim toga, dopisom od 11. rujna 2012. (vidjeti točku 29. ove presude), u kojem je odbacila elemente koje su podnijele talijanske vlasti, Komisija je ponovno, na temelju istih obrazloženja i istih odredbi, zaključila da sporni iznos nije prihvatljiv.
31

Kako bi obrazložio argument prema kojemu prijavljeni žig ima razlikovni karakter, tužitelj se oslanja na OHIM‑ovu praksu odlučivanja koja, prema njegovu mišljenju, dokazuje da su trodimenzionalni žigovi slični prijavljenom žigu registrirani za proizvode na koje se odnosi razred 28 i da je žalbeno vijeće trebalo uzeti te odluke u obzir. On također tvrdi da se, nasuprot onomu što je žalbeno vijeće zaključilo u točki 12. pobijane odluke, to jest da je prijavljeni žig bio samo varijacija jednoga tipa prikaza i da je pakiranje posve uobičajeno za proizvode u pitanju, prijavljeni žig značajno razlikuje od standarda i trgovačkih običaja u sektoru igara. On navodi u tom pogledu da žalbeno vijeće nije objasnilo što podrazumijeva pod „osnovni oblici“ i da, u svakom slučaju, ne postoje „osnovni oblici“ igre remija, nego velik broj načina na koji se ta igra može prikazati i sastaviti. Slijedom toga, on smatra da je žalbeno vijeće trebalo posvetiti posebnu pažnju načinu na koji su različiti elementi igre remija u ovom slučaju izrađeni i sastavljeni.
14

Žalbeno je vijeće utvrdilo da se, s obzirom na to da je raniji žig žig Zajednice, relevantno područje za ocjenu vjerojatnosti dovođenja u zabludu zbog ranijeg žiga proteže na Europsku uniju i da se dotična javnost, čija pažnja varira od prosječne do povećane, sastojala od opće javnosti i stručnjaka (točke 11. i 33. pobijane odluke). Osim toga, istaknulo je da su „maloprodajne usluge i usluge online trgovine vezane za prodaju […] sportskih artikala“ iz razreda 35., obuhvaćene žigom za koji je podnesena prijava, različite od proizvoda i usluga iz razreda 31. i 35. obuhvaćenih ranijim žigom te da se posljedično prigovor registraciji žiga za koji je podnesena prijava ne može prihvatiti u pogledu spomenutih usluga (točke 13. do 20. i 36. pobijane odluke). S druge strane, utvrdilo je da, kao što proizlazi iz točaka 21. do 23. pobijane odluke, postoji istovjetnost drugih proizvoda i usluga iz razreda 31. i 35. obuhvaćenih suprotstavljenim znakovima, a osobito usluga „promicanja sportskih natjecanja i/ili događanja za treće osobe, to jest zabava u obliku glazbenih i kazališnih predstava, manifestacija i edukativnih, kulturnih i građanskih izložbi“ iz razreda 35. obuhvaćenih žigom za koji je podnesena prijava i usluga „oglašavanja“ obuhvaćenih ranijim žigom. U točkama 27. do 29. pobijane odluke žalbeno je vijeće utvrdilo da je stupanj vizualne sličnosti suprotstavljenih znakova veći od prosječnog, da su istovjetni u fonetskom pogledu te da je njihova usporedba konceptualno neutralna. U točki 35. pobijane odluke zaključilo je da, uzimajući u obzir istovjetnost proizvoda i usluga obuhvaćenih suprotstavljenim znakovima, stupanj vizualne sličnosti spomenutih znakova koji je veći od prosječnog, njihovu fonetsku istovjetnost kao i uobičajeni razlikovni karakter ranijeg žiga, između spomenutih znakova postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu u smislu članka 8. stavka 1. točaka (a) i (b) Uredbe br. 2007/2009 i to uzimajući u obzir natprosječnu razinu pažnje relevantnog potrošača.
46

Kao prvo, tužitelj smatra da Vijeće nije dokazalo da je on povrijedio propise Unije ili da je pružao potporu iranskoj vladi. On pojašnjava u tom kontekstu da, s obzirom na to da je on u vlasništvu tadžičkog društva Arzish, nije povezan s iranskom vladom i nikada nije obavljao transakcije s iranskim društvima ni transakcije u pogledu navodnih plaćanja povezanih s iranskom sirovom naftom.
3

EPSO je 20. prosinca 2012. u Službenom listu Europske unije objavio Obavijest o otvorenom natječaju EPSO/AST/125/12 u svrhu dobivanja popisa uspješnih kandidata radi zapošljavanja asistenata u područjima revizije, računovodstva, i statistike (SL C 394 A, str. 1.) kao i Obavijest o otvorenom natječaju EPSO/AST/126/12 u svrhu dobivanja popisa uspješnih kandidata radi zapošljavanja u područjima biologije, znanosti o životu i zdravlju, kemije, fizike i znanosti o materijalima, nuklearnog istraživanja, građevinarstva i strojarstva te elektrotehnike i elektronike (SL C 394 A, str. 11.). EPSO je 31. siječnja 2013. u Službenom listu Europske unije objavio Obavijest o otvorenom natječaju EPSO/AD/248/13 u svrhu dobivanja popisa uspješnih kandidata radi zapošljavanja administratora (AD 6) u području osiguranja zgrada te građevinskog inženjerstva (SL C 29 A, str. 1.). Radi se o obavijestima o natječajima čije se poništenje zahtijeva ovim tužbama (u daljnjem tekstu zajedno nazvane: pobijane obavijesti).
116

Ta se ocjena ne dovodi u pitanje činjenicom da opća pretpostavka, na kojoj Komisija može temeljiti svoju odluku kad zajedno odlučuje o zahtjevima koji se sami odnose na niz dokumenata iz spisa postupka primjene pravila o tržišnom natjecanju, podrazumijeva da ti dokumenti podliježu svim obvezama otkrivanja njihova sadržaja, čak i onog djelomičnog (vidjeti gore navedenu točku 42.). Naime, iz sudske prakse jasno proizlazi da taj pristup ima takvu posljedicu u slučaju u kojem institucija primijeni opću pretpostavku kako bi odlučila o zahtjevu koji se sam odnosi na niz dokumenata, a ne na jedan dokument (presude Komisija/EnBW, točka 12. supra, EU:C:2014:112, t. 134. i Komisija/Éditions Odile Jacob, točka 40. supra, EU:C:2012:393, t. 133.). Suprotno tomu, iz toga ne proizlazi da je Sud namjeravao dovesti u pitanje sudsku praksu općeg dosega spomenutu u gore navedenoj točki 115., unatoč tomu što takvu posljedicu pripisuje primjeni opće pretpostavke kad do nje dođe u tom specifičnom slučaju. Osim toga, Sud je presudio da je čak i u tom konkretnom slučaju predmetna institucija imala obvezu otkrivanja svih ili jednog dijela dokumenata na koje se odnosi zahtjev kada je utvrdila da to omogućuju značajke postupka na koji se ti dokumenti odnose (presuda LPN i Finska/Komisija, točka 34. supra, EU:C:2013:738, t. 67.). Konačno, s obzirom na zahtjev ograničavanja odbijanja pristupa na ono što je nužno i proporcionalno kako bi se zaštitile informacije koje je potrebno zaštititi, općenito odbijanje otkrivanja tim se manje može prihvatiti u okolnostima tog slučaja ako on u praksi dovodi barem do pretjeranog otežavanja, ako ne i do onemogućavanja, stvarnog ostvarivanja prava na naknadu štete koje tužitelj ima na temelju Ugovora (vidjeti točke 130. do 134. navedene u nastavku).
6

Odlukom od 10. rujna 2013. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) četvrto žalbeno vijeće OHIM‑a djelomično je poništilo odluku odjela za poništaje u dijelu u kojem je on sporni žig proglasio ništavim za „preparate za bijeljenje i ostale tvari za pranje rublja; sapune; parfeme, esencijalna ulja, kozmetičke proizvode, osobito šampone, gelove za tuširanje, losione za tijelo, ulja za masažu, gelove, kreme za lice“ kao i za „dijetetske proizvode (za medicinsku uporabu)“. Ono je, naime, smatralo da verbalni element navedenog žiga „hot“ nema opisni karakter te da ima razlikovni karakter za predmetne proizvode (točke 13. do 42. pobijane odluke). Budući da je to žalbeno vijeće potvrdilo ocjene odjela za poništaje u vezi s „uljima za masažu“ i „mastima za farmaceutsku uporabu“, ono je tu odluku preinačilo u preostalom dijelu proglasivši ništavim taj žig samo za proizvode „ulja za masažu, gelovi“ iz razreda 3 i „masti za farmaceutsku uporabu“ iz razreda 5 (točke 47. pobijane odluke). Ono je osim toga zaključilo da su očitovanja, koja je tužitelj podnio u odgovoru na intervenijentovu žalbu, a koji je sadržavao gore navedenu protužalbu, bila zakašnjela i nije ih ispitao (točke 44. do 46. pobijane odluke).
38

Što se tiče prvog dijela drugog tužbenog razloga, koji se temelji na nepoštovanju načela pravomoćno presuđene stvari ili non bis in idem i zabrane venire contra factum proprium, valja podsjetiti na ustaljenu sudsku praksu kojom je priznato da načelo pravomoćno presuđene stvari, a kojim se zahtijeva da se pravomoćnost odluke suda ne dovodi u pitanje, nije primjenjivo na odnos između konačne odluke povodom prigovora i zahtjeva za poništenje, osobito s obzirom na to da su, s jedne strane, postupci pred OHIM‑om upravnog, a ne sudskog karaktera, i da, s druge strane, relevantnim odredbama Uredbe br. 207/2009, to jest člankom 53. stavkom 4. i člankom 100. stavkom 2. nije predviđeno pravilo u tom smislu (presude od 14. listopada 2009., Ferrero/OHIM – Tirol Milch (TiMi KiNDERJOGHURT), T‑140/08, Zb., EU:T:2009:400, t. 34.; od 22. studenoga 2011., mPAY24/OHIM – Ultra (MPAY24), T‑275/10, EU:T:2011:683, t. 15., i od 23. rujna 2014., Tegometall International/OHIM – Irega (MEGO), T‑11/13, EU:T:2014:803, t. 12.). Kao što OHIM navodi, isto vrijedi za obrnutu situaciju u pogledu odnosa između postupka koji dovodi do konačne odluke o opozivu ili proglašavanju ništavosti te postupka povodom prigovora. Ostaje činjenica da OHIM ne može u potpunosti zanemariti zaključke izvedene u konačnoj odluci o opozivu ili proglašavanju ništavosti kada se radi o odlučivanju o prigovoru između istih stranaka, u vezi s istim predmetom i zasnovanom na istim razlozima, kao u ovom slučaju, na dokazu o stvarnoj uporabi žiga Zajednice, pod uvjetom da na te zaključke ili riješena pitanja ne utječu nove činjenice, novi dokazi ili novi razlozi. Naime, ta je tvrdnja samo poseban odraz sudske prakse prema kojoj prethodna OHIM‑ova praksa odlučivanja predstavlja element koji se može uzeti u obzir radi ocjene je li određeni znak podoban za registraciju (vidjeti u tom smislu i po analogiji gore navedene presude TiMi KiNDERJOGHURT, EU:T:2009:400, t. 35., i MPAY24, EU:T:2011:683, t. 17.).
31

Uistinu je vjerojatno, kao što to navodi Komisija, da nadležna nacionalna tijela moraju najprije provesti nadzorne mjere kako bi utvrdila je li tužitelj stavio ili namjerava staviti u promet primjerke stroja Multione S630 na njihovu državnom području i nedostaje li određenim primjercima odgovarajuća zaštitna konstrukcija od padanja predmeta ili materijala. Ipak, ako se utvrdi da je to slučaj, ta su tijela dužna smatrati da takva situacija ugrožava sigurnost ljudi i poduzeti sve odgovarajuće mjere za otklanjanje tog rizika te u tom okviru osigurati pravilnu i ujednačenu primjenu Direktive 2006/42 – uzimajući u obzir pobijanu odluku i danske mjere koje je Komisija utvrdila opravdanima – i tako odrediti zabranu, povlačenje ili izmjenu predmetnog stroja ili donijeti drugu istovrsnu mjeru. Zato se odlukom Komisije o opravdanosti danskih mjera određuje cilj koji moraju ostvariti druga nacionalna tijela, pri čemu u tom pogledu nemaju nikakvu marginu prosudbe (vidjeti u tom smislu rješenje od 7. lipnja 2007., IMS/Komisija, T‑346/06 R, Zb., EU:T:2007:164, t. 51. do 54.; vidjeti također po analogiji gore u t. 17. navedenu presudu Komisija/Infront WM, EU:C:2008:159, t. 59. do 63.).
60

Suprotno argumentaciji tužitelja, tako protumačen uvjet potrebe predviđen u članku 8. točki (b) Uredbe br. 45/2001 ne može se smatrati širokim tumačenjem izuzeća od temeljnog prava na pristup dokumentima koje bi dovelo do nezakonitog ograničavanja tog prava, protivno sudskoj praksi Unije. Takvo tumačenje ne dovodi do stvaranja „kategoričkog“ izuzeća od načela pristupa dokumentima u korist osobnih podataka, nego do pomirivanja dvaju suprotstavljenih temeljnih prava kad se zahtjev za pristup dokumentima odnosi na osobne podatke zaštićene Uredbom br. 45/2001, kao što proizlazi iz točaka 56. do 59. ove presude. U odnosu između odredbi kojima se štite ta suprotstavljena prava, pravo na pristup dokumentima također je sačuvano s obzirom na to da obvezna primjena, kao u ovom slučaju, članka 8. točke (b) Uredbe br. 45/2001 dovodi, kao prvo, samo do toga da se od podnositelja zahtjeva traži da dokaže potrebu za prijenosom osobnih podataka, odnosno da se radi o proporcionalnom sredstvu koje je najprikladnije za ostvarivanje cilja koji on želi postići (vidjeti u tom smislu presudu Dennekamp/Parlament, točka 4. supra, EU:T:2011:688, t. 34.), i, kao drugo, do nalaganja instituciji da ispita mogu li se prijenosom osobnih podataka narušiti zakoniti interesi subjekata podataka s obzirom na cilj koji želi postići podnositelj zahtjeva (vidjeti u tom smislu presude Komisija/Bavarian Lager, točka 4. supra, EU:C:2010:378, t. 78. i Dennekamp/Parlament, točka 4. supra, EU:T:2011:688, t. 30.). Strogo tumačenje uvjeta postavljenih člankom 8. točkom (b) Uredbe br. 45/2001 stoga ni na koji način ne dovodi do uvođenja izuzeća koje bi općenito spriječilo bilo kakav pristup dokumentima koji sadržavaju osobne podatke.
65

Kao drugo, prema ustaljenoj sudskoj praksi, na Komisiji je da dokaže postojanje povrede pravila zajedničke organizacije poljoprivrednih tržišta. Stoga je Komisija dužna opravdati svoju odluku kojom se utvrđuju izostanak ili nedostaci kontrola koje provodi dotična država članica. Međutim, Komisija nije dužna iscrpno dokazati manjkavost kontrola koje su provele nacionalne vlasti ili nepravilnosti podataka koje su one dale, nego podnijeti dokaz svoje ozbiljne i razumne sumnje glede tih kontrola ili tih podataka. Predmetna država članica, sa svoje strane, ne može oboriti Komisijine tvrdnje a da ne potkrijepi vlastite navode dokazima o postojanju pouzdanog i djelotvornog sustava kontrole. S obzirom na to da joj ne uspijeva dokazati da su Komisijine tvrdnje netočne, one predstavljaju dokaze koji mogu stvoriti ozbiljne sumnje u provođenje primjerenog učinkovitog skupa mjera nadzora i kontrole. Takvo ublažavanje zahtjeva za dokazima u pogledu Komisije objašnjava se činjenicom da je država članica u najboljem položaju za prikupljanje i provjeru podataka potrebnih za poravnanje računa Fonda i, slijedom toga, dužna je podnijeti najdetaljniji i najiscrpniji dokaz o provođenju svojih kontrola ili o svojim podacima i, prema potrebi, netočnosti Komisijinih tvrdnji (vidjeti presude Grčka/Komisija, t. 64. supra, EU:C:2005:103, t. 33. do 36. i navedenu sudsku praksu; od 6. ožujka 2001., Nizozemska/Komisija, C‑278/98, Zb., EU:C:2001:124, t. 39. do 41. i navedenu sudsku praksu, i Austrija/Komisija, t. 64. supra, EU:T:2009:305, t. 71. i navedenu sudsku praksu).
153

Tužitelji tvrde da je metodologija primijenjena u pobijanoj odluci za izračun vrijednosti izravnih prodaja u EGP‑u putem prerađenih proizvoda netočna te je dovela do neproporcionalne novčane kazne u odnosu na stvaran utjecaj tih prodaja na tržište. U vezi s time, tužitelji ponajprije ističu da je, u skladu s Komisijinim zahtjevom za davanje podataka od 4. ožujka 2011., vrijednost tih podataka trebala biti izračunata kao prosjek izravnih prodaja u EGP‑u u istom razdoblju, pomnožen s brojem CPT‑a (obojenih katodnih cijevi) o kojima je riječ. Također ističu da je Komisijina metodologija polazila od pogrešne pretpostavke prema kojoj je prosječna vrijednost CPT‑a ugrađenih u prerađene proizvode bila jednaka prosječnoj vrijednosti izravnih prodaja CPT‑a u EGP‑u. Međutim, takav pristup ne vodi računa o činjenici da su, kad je riječ o Panasonicu, CPT‑i ugrađeni u proizvode prerađene od strane grupe bili općenito manje veličine te stoga manje gospodarske vrijednosti u usporedbi s onima prodanima izravno trećima u EGP‑u, kao što je to utvrđeno u izvještaju savjetodavnog ureda za ekonomiju tržišnog natjecanja, priloženom odgovoru na Komisijin zahtjev za pružanje podataka, koji su podnijeli tužitelji 20. travnja 2011. Kao drugo, tužitelji tvrde da je, za razliku od pristupa koji zagovara Komisija, utemeljenom samo na razdoblju tijekom kojeg su CPT‑i prodavani trećima, metodologija koju su oni predložili bila preciznija, s obzirom na to da je bila utemeljena na ponderiranom prosjeku uzimajući u obzir kako razdoblje tako i veličinu CPT‑a ugrađenih u Panasonicove televizore. Iako Komisija nije zanijekala točnost podataka koje su pružili tužitelji, oni navode da ih nije uzela u obzir prilikom izračuna iznosa novčane kazne koju im je izrekla pobijanom odlukom.
4

Dana 31. ožujka 2003. tužitelj je prenio sve svoje aktivnosti u vezi s CRT‑om na zajedničko društvo, Matsushita Toshiba Picture Display Co. Ltd (u daljnjem tekstu: MTPD), koje je osnovao zajedno s društvom Matsushita Electric Industrial Co. Ltd (u daljnjem tekstu: MEI). Do 31. ožujka 2007. MEI je imao 64,5%, a tužitelj 35,5% vlasničkog udjela u MTPD‑u, nakon čega je tužitelj svoj udio prenio na MEI, tako da je MTPD postao društvo kći u potpunom vlasništvu potonjeg te je promijenilo svoju tvrtku u MT Picture Display Co. Ltd. Što se tiče MEI‑ja, on je svoju tvrtku 1. listopada 2008. promijenio u Panasonic Corp.
4

Tužitelj H&M Hennes & Mauritz BV & Co. KG 3. je travnja 2009. pred OHIM‑om podnio zahtjev za proglašenje ništavosti osporavanog dizajna, na temelju članaka 4. do 9. Uredbe br. 6/2002 kao i članka 25. stavka 1. točaka (c) do (f) odnosno (g) iste uredbe. U svojem je zahtjevu za proglašenje ništavosti naveo da je osporavani dizajn lišen individualnoga karaktera u smislu članka 6. te uredbe.
61

Konkretno, kada je, kao što je to slučaj u ovom predmetu, povreda koju Komisija smatra počinjenom vezana za odobrenje nove potpore, Sud je presudio da je imala pravo primijeniti nadležnosti iz članka 108. UFEU‑a radi provjere spojivosti te potpore s unutarnjim tržištem. U tom smislu Komisija mora uzeti u obzir sve relevantne okolnosti, uključujući, u slučajevima kada je to primjenjivo, okolnosti koje su već ocijenjene u okviru prethodne odluke i uvjete koje je ta odluka mogla nametnuti predmetnoj državi članici. Štoviše, može uzeti u obzir sve nove činjenične elemente koji mogu izmijeniti prethodno provedenu analizu. U nedostatku tih elemenata svoju novu odluku može temeljiti na ocjenama iz prethodne odluke i na neispunjavanju uvjeta koji su njome naloženi (presude od 3. listopada 1991., Italija/Komisija, C‑261/89, Zb., EU:C:1991:367, t. 2. do 4., 17. i 20. do 23. i British Aerospace i Rover/Komisija, t. 57. supra, EU:C:1992:55, t. 11. do 14.; u tom smislu također vidjeti presudu od 13. rujna 1995., TWD/Komisija, T‑244/93 i T‑486/93, Zb., EU:T:1995:160, t. 51. do 52., 56. i 59. do 60. i o žalbi, presudu od 15. svibnja 1997., TWD/Komisija, C‑355/95 P, Zb., EU:C:1997:241, t. 25. do 27.).
2

Komisija Europskih zajednica uputila je 19. rujna 1997. državama članicama komunikaciju sukladno članku [108. stavku 1. UFEU‑a] o primjeni članaka [107.] i [108. UFEU‑a] na kratkoročno osiguranje izvoznih kredita (SL C 281, str. 4., u daljnjem tekstu: komunikacija o osiguranju izvoznih kredita). Ova komunikacija, kako je izmijenjena komunikacijama državama članicama iz 2001. (SL C 217, str. 2.) te iz 2005. (SL C 325, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 5., str. 150.), primjenjivala se do 31. prosinca 2012., nakon izmjene razdoblja primjene komunikacijom iz 2010. (SL C 329, str. 6.). U točki 4.2. te komunikacije Komisija je na temelju članka 93. stavka 1. Ugovora o EZ‑u (koji je postao članak 88. stavak 1. Ugovora o EZ‑u te zatim članak 108. stavak 1. UFEU‑a) pozvala države članice da izmijene svoja pravila o osiguranju izvoznih kredita u području utrživih rizika tako da privatna ili javna tijela koja pružaju usluge osiguranja izvoznih kredita za te rizike više ne mogu upotrebljavati državne potpore u obliku, među ostalim, državnih jamstava koja obuhvaćaju zajmove ili gubitke, u obliku uloga kapitala u neprihvatljivim okolnostima za privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu ili usluga reosiguranja koje država pruža izravno ili neizravno, preko drugog javnog tijela koje pruža usluge osiguranja izvoznih kredita ili koje djeluje uz potporu države, pod uvjetima povoljnijima od uvjeta tržišta privatnog reosiguranja.
12

Drugo žalbeno vijeće OHIM‑a odlukom od 16. rujna 2013. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) potvrdilo je odluku Odjela za prigovore. Žalbeno vijeće navelo je da svoje ispitivanje ograničava na razloge za prigovor koji se temelje na članku 8. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009, s obzirom na to da tužitelj više ne ističe argumente na temelju njezina članka 8. stavka 5. Ono je također navelo da tužitelj ne osporava ranije žigove koji su bili upotrebljavani isključivo za „sportske predmete“ i da je prigovor bio ograničen na „dječje igračke za kupanje“ i na „igračke za aktivnosti obrazovanja i razvoja djece“ iz razreda 28. Žalbeno vijeće procijenilo je da je relevantnu javnost najvećim dijelom činila njemačka javnost. Ono je navelo da nije sporno da su, u vezi s ranijim verbalnim žigovima, suprotstavljeni žigovi bili istovjetni i da su, u vezi s ranijim figurativnim žigom, suprotstavljeni žigovi bili slični. Žalbeno vijeće procijenilo je, pozivajući se na presudu od 4. lipnja 2003., i‑content/OHIM – Decathlon (BETWIN) (T‑514/11, Zb. (Ulomci), EU:T:2013:291, t. 34. do 39.), da su „sportski predmeti“ i „dječje igračke za kupanje; i igračke za aktivnosti obrazovanja i razvoja djece“ bili različiti proizvodi te da stoga ne postoji nikakva vjerojatnost dovođenja u zabludu jer nije ispunjen nužni uvjet za primjenu članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, i to istovjetnost ili sličnost proizvoda.
44

Okolnost da predmetnu istragu provodi tijelo javne vlasti države članice, a ne institucija, ne utječe na to da se dokumenti uključe u područje primjene članka 4. stavka 2. treće alineje Uredbe br. 1049/2001 (vidjeti u tom smislu presudu od 6. srpnja 2006., Franchet i Byk/Komisija, T‑391/03 i T‑70/04, Zb., EU:T:2006:190, t. 121. do 124.). Naime, iz teksta te odredbe ne proizlazi da su predmetne inspekcije, istrage i revizije samo one institucija Unije, kao što je to slučaj kada je riječ o članku 4. stavku 3. iste uredbe, kojem je svrha zaštititi proces odlučivanja „institucije“. Usto, Sud je presudio da proces odlučivanja uspostavljen člankom 4. stavkom 5. Uredbe br. 1049/2001 u pogledu dokumenata koji potječu iz države članice zahtijeva da se predmetna institucija i država članica pridržavaju materijalnih izuzeća propisanih člankom 4. stavcima 1. do 3. iste uredbe. Međutim, dodao je da se zaštita legitimnih interesa država članica može osigurati temeljem navedenih izuzeća (presuda od 18. prosinca 2007., Švedska/Komisija, C‑64/05 P, Zb., EU:C:2007:802, t. 83.). Stoga ta izuzeća treba analizirati tako da im svrha nije samo zaštititi aktivnosti institucija Unije, već i interese države članice, kao što je to, primjerice, zaštita svrhe inspekcija, istraga i revizija koje provode službe tijela te države članice.