ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
75

Iz ustaljene sudske prakse, nakon presude od 16. svibnja 2002., Francuska/Komisija (C‑482/99, EU:C:2002:294), proizlazi da se pripisivanju mjere državi ne može izvesti iz same okolnosti da je predmetnu mjeru donio javni poduzetnik. Naime, čak i ako postoji mogućnost da država nadzire javnog poduzetnika i ima prevladavajući utjecaj na njegovo poslovanje, ne može se automatski pretpostaviti da je u konkretnom slučaju stvarno obavljen nadzor. Javni poduzetnik može djelovati s većim ili manjim stupnjem samostalnosti, ovisno o stupnju samostalnosti koji mu je omogućila država. Stoga, sama činjenica da je javni poduzetnik pod državnom kontrolom nije dovoljna da se državi pripiše mjere koje je on poduzeo. Potrebno je također ispitati može li se smatrati da su tijela javne vlasti bila na bilo koji način uključena u usvajanje tih mjera. U tom pogledu ne može se tražiti dokazivanje na temelju precizne istrage da su tijela javne vlasti konkretno potaknula javno poduzeće da poduzme predmetne mjere potpore. Naime, s jedne strane, s obzirom na to da su država i javni poduzetnici blisko povezani, postoji stvaran rizik od dodjele državne potpore preko posrednika tih poduzetnika na netransparentan način i uz kršenje pravila o državnim potporama utvrđenih Ugovorom. S druge strane, upravo zbog toga što između države i javnih poduzetnika postoji povlašten odnos, trećoj strani bit će općenito vrlo teško dokazati da su mjere koje je poduzeo takav poduzetnik u konkretnom slučaju zapravo donesene na temelju uputa tijela javne vlasti. Zbog toga valja priznati da se zaključak o pripisivanju državi određene mjere potpore koju je poduzelo javno poduzeće može donijeti na temelju svih indicija koje proizlaze iz okolnosti konkretnog slučaja i iz konteksta u kojem je ta mjera donesena. Usto, u presudi od 16. svibnja 2002.Francuska/Komisija (C‑482/99, EU:C:2002:294), Sud je pojasnio da bi sve ostale indicije koje, u konkretnom slučaju, upućuju na uključenost tijela javne vlasti ili nepostojanje vjerojatnosti da nisu bila uključena u donošenje mjere, uzimajući također u obzir njezin doseg, sadržaj ili uvjete koje sadržava, mogle, ako je to primjenjivo, biti relevantne za donošenje zaključka o mogućnosti pripisivanja mjere koju je donio javni poduzetnik državi (vidjeti u tom smislu presudu od 16. svibnja 2002., Francuska/Komisija, C‑482/99, EU:C:2002:294, t. 51. do 56. i od 17. rujna 2014., Commerz Nederland, C‑242/13, EU:C:2014:2224, t. 31. do 34.; od 10. studenoga 2011., Elliniki Nafpigokataskevastiki i dr./Komisija, T‑384/08, neobjavljenu, EU:T:2011:650, t. 50. do 54. i od 28. siječnja 2016., Slovenija/Komisija, T‑507/12, neobjavljenu, EU:T:2016:35, t. 65. do 69.).
174

Međutim, kako bi dopis povjerenika zaduženog za GU „Tržišno natjecanje” zaista mogao stvoriti legitimno očekivanje, on mora k tome, s obzirom na svoj sadržaj, pružiti precizna, bezuvjetna i podudarajuća jamstva. No, kako proizlazi pravilno iz uvodnih izjava 235. i 236. pobijane odluke, to ovdje nije slučaj. Treba utvrditi da taj dopis ne potvrđuje precizno, bezuvjetno i podudarajuće da je, nakon što je provela potpunu i temeljitu analizu, Komisija došla do zaključka da ŠSPL nije bio državna potpora. Naime, s obzirom na to da je dopis norveških vlasti iznio zabrinutost brodogradilišta te zemlje, dopis povjerenika je naveo tek to da se čini da ŠSPL nije proveo diskriminaciju prema brodogradilištima drugih država članica. Osim toga, u navedenom dopisu je dodano da se ne predviđaju dodatne mjere „u tom stadiju”, što upućuje na to da se to stajalište može primijeniti ako dođe do novih elemenata. Stoga Kraljevina Španjolska, Lico i PYMAR ne mogu temeljiti nikakvo legitimno očekivanje na tom dopisu.
83

U tom pogledu, u konačnom revizorskom izvješću stoji napomena da su revizori utvrdili da su konzultanti predstavljeni kao Zenonovi zaposlenici u biti bili konzultanti drugog trgovačkog društva, to jest Comenga, da je s tim u vezi postojao ugovor između tih dvaju društava i da je angažiranje tih konzultanata utjecalo na trošak zaposlenika, s obzirom na to da je njihova satnica bila znatno viša od one Zenonovih zaposlenika. U odgovoru na to utvrđenje Zenon je napomenuo da je izvršenje ugovora zahtijevalo višu razinu stručnog znanja i da je zato morao angažirati Comengove konzultante, s obzirom na to da su oni u tom pogledu imali posebna znanja i sposobnosti. S tim u vezi, kao što to Komisija naglašava, revizori su morali imati pristup svim podacima kako bi mogli procijeniti pojedinačne troškove osoba koje su radile na projektu i kako bi odredili postoji li zamjetno odstupanje između troškova osoblja i stvarnih troškova. Slijedom toga, obrada određenih osobnih podataka u ovom slučaju bila je nužna i na temelju anonimnih podataka revizori ne bi mogli učinkovito obaviti svoj zadatak.
743

Tužitelji navode da je Komisija pogriješila odbivši im omogućiti uvid u svoju korespondenciju s KFST‑om. Iako prihvaćaju da je u Obavijesti Komisije o pravilima uvida u spis Komisije u predmetima koji se vode prema člancima [101. i 102. UFEU‑a], člancima 53., 54. i 57. Sporazuma o EGP‑u i Uredbi Vijeća (EZ) br. 139/2004 (SL 2005., C 325, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 49.) korespondencija između Komisije i nacionalnih tijela za zaštitu tržišnog natjecanja isključena iz prava na uvid u spis, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da stranke mogu dobiti uvid u Komisijine interne dokumente ako to zahtijevaju iznimne okolnosti slučaja. Dovoljno je da tužitelji dokažu da je postojala makar minimalna šansa da su dokumenti koji nisu objavljeni tijekom upravnog postupka mogli biti korisni za njihovu obranu. To ovdje i jest slučaj, jer korespondencija s KFST‑om sadržava dokaze koji ih potencijalno mogu osloboditi krivnje jer mogu, iz činjeničnog aspekta te u suprotnosti s Komisijinim tvrdnjama, dokazati da u pravu tržišnog natjecanja, u vrijeme kada su tužitelji sklopili sporne sporazume, nije postojao jasan stav u vezi sporazuma o nagodbi kojima se predviđaju obrnuta plaćanja. U svakom slučaju, činjenica da je Komisija kasnije objavila te dokumente pokazuje da nisu sadržavali nikakve povjerljive informacije te da je, stoga, morala od početka omogućiti pristup istima. To je dovoljan razlog za poništenje pobijane odluke.
42

Tužitelj u replici ističe da nije prihvatljivo ECHA‑ino tumačenje izneseno u obrani, čak i ako bi se moglo smatrati osnovanim na temelju teksta odredbe o kojoj je riječ. Naime, to tumačenje dovelo bi do uzimanja u obzir podataka o poduzetnicima koji nisu u vlasništvu predmetnog poduzetnika čak ni neizravno. Prema mišljenju tužitelja, predmetne odredbe trebalo bi tumačiti na način da znače da se podaci predmetnoga poduzetnika trebaju pridodati, proporcionalno postotku udjela, podacima poduzetnikâ u vlasništvu partnerskih poduzetnika ili poduzetnika povezanih s predmetnim poduzetnikom, a ne podacima poduzetnikâ koji drže udjele u partnerskim poduzetnicima ili poduzetnicima koji su povezani s predmetnim poduzetnikom. Ne dovodeći u pitanje to tumačenje, tužitelj podsjeća da Esseco Group nema većinski udio glasačkih prava u društvu Essemar. Podredno, tužitelj tvrdi da je pri utvrđivanju njegove veličine ECHA pogriješila kada je odlučila pridodati 100 % podataka Esseco Groupa. ECHA se trebala ograničiti na pridodavanje podataka Esseco Groupa podacima društva Essemar, a nakon toga na njihovo pridodavanje podacima tužitelja proporcionalno udjelu koji on drži u društvu Essemar.
44

Kao drugo, čak i pod pretpostavkom da se tužba, u dijelu koji se odnosi na poništenje odluka MB/D/29/2010 i MB/21/2012/D, valjano odnosi na Komisiju s obzirom na to da su, u skladu s člankom 11. stavkom 5. Uredbe br. 340/2008, navedene odluke mogle biti donesene samo nakon što Komisija iznese „pozitivno mišljenje”, ona je očito nedopuštena, kao što je točno navela Komisija u svojem odgovoru o mjerama upravljanja postupkom od 16. srpnja 2015. (t. 13. supra). Naime, osim činjenice da tužbi očito nedostaje jasnoća i preciznost u tom pogledu, u smislu članka 44. stavka 1. Poslovnika od 2. svibnja 1991., nijednim se elementom ne omogućuje zaključak da se navedene odluke odnose pojedinačno na tužitelja. Nadalje, čak i pod pretpostavkom da se te odluke mogu okvalificirati kao regulatorni akti u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a, one sadržavaju provedbene mjere, kao što je dokazano donošenjem Odluke SME(2013) 1328. Osim toga, s obzirom na to da su odluke MB/D/29/2010 i MB/21/2012/D donesene 12. studenoga 2010. odnosno 12. veljače 2013., i s obzirom na to da je tužitelj saznao za njihovo donošenje najkasnije 26. veljače 2013. iz dopisa koje je poslala ECHA, tužba podnesena 25. srpnja 2013. podnesena je sa zakašnjenjem. U konačnici, potrebno je odbiti argumente koje je tužitelj iznio u svojem odgovoru o mjerama upravljanja postupkom od 16. srpnja 2015. (t. 13. supra), prema kojima Opći sud nije mogao po službenoj dužnosti postaviti pitanje dopuštenosti dijela tužbe koji se odnosi na poništenje odluka MB/D/29/2010 i MB/21/2012/D. Naime, s obzirom na to da su pretpostavke dopuštenosti tužbe povezane s javnim poretkom, Opći sud treba ih ispitati po službenoj dužnosti, a njegov nadzor, u tom pogledu, nije ograničen samo na prigovore nedopuštenosti koje su podnijele stranke (vidjeti, u tom smislu, presudu od 9. rujna 2015., V Capital/ABE, T‑660/14, EU:T:2015:608, t. 45. i 50.)
132

Najprije, on tvrdi da, protivno onome što je Komisija proglasila u pobijanoj odluci, činjenica da se propisima u pogledu IMU‑a ograničava oslobođenja u pogledu nekretnina na subjekte koji gospodarske djelatnosti obavljaju na „nekomercijalnoj osnovi” ne znači da se navedeni subjekti ne mogu smatrati poduzetnicima u smislu prava tržišnog natjecanja. On ističe da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, pojam poduzetnik podrazumijeva bilo koji subjekt koji obavlja gospodarsku djelatnost, neovisno o njegovom pravnom statusu i načinu financiranja. Nadalje, tužitelj tvrdi da su kriteriji određeni za utvrđivanje djelatnosti kojima se može ostvariti pravo na oslobođenje od IMU‑a nejasni i protivni pravilima u području državnih potpora. Konkretno, on prigovara na činjenicu da se pružanje usluga smještaja besplatno ili za simboličan novčani iznos obavlja na nekomercijalnoj osnovi. Tužitelj ističe i da su ti prigovori primjenjivi na kriterije koji se odnose na djelatnosti u području obrazovanja i zdravstva. U konačnici, on ističe da oslobođenje od IMU‑a ispunjava sve uvjete na temelju kojih je moguće proglasiti postojanje državne potpore u skladu s člankom 107. stavkom 1. UFEU‑a, a ne poštuje zahtjeve spojivosti iz članaka 2. i 3. istoga članka.
31

Pozivajući se na mjerodavne odredbe Preporuke 2003/361, tužitelj tvrdi da je za izračun veličine poduzeća potrebno podacima predmetnog poduzeća dodati podatke eventualnih partnerskih poduzeća (kao i podatke poduzeća koja su povezana s potonjima) i podatke eventualnih povezanih poduzeća (kao i podatke o poduzećima koja su u partnerstvu s potonjim poduzećima, koja su neposredno uzlazna ili silazna u odnosu na njih). U predmetnom je slučaju ECHA pogrešno zaključila da su Medini Ltd i A. L. O. Immobilien GmbH „partnerska” poduzeća tužitelja. U biti, ta bi poduzeća bila partnerska poduzeća društva I. C. B. Srl jer je ono povezano s tužiteljem. Osim toga, ni Compagnie d’Investissement des Alpes ni eventualna partnerska poduzeća društva Medini, za koja je ECHA zatražila informacije, nisu partnerska poduzeća I. C. B.-a, niti su neposredno uzlazna ili silazna u odnosu na njega. Stoga bi za određivanje veličine tužitelja u obzir trebalo uzeti isključivo podatke tužitelja, I. C. B.-a (kao povezanog poduzeća) i društava Medini i A. L. O. Immobilien (kao partnerskih poduzeća I. C. B.-a). Tužitelj je ECHA‑i poslao sve mjerodavne informacije o tim poduzećima. Što se tiče ECHA‑ina tumačenja članka 6. stavka 3. drugog podstavka Priloga Preporuci 2003/361, sadržanog u njezinim podnescima, tužitelj ističe da izraz „isključivo” nije prisutan u talijanskoj jezičnoj verziji tog članka. Osim toga, ECHA‑ino tumačenje dovelo bi do toga da se u obzir uzimaju podaci o partnerskim ili povezanim poduzećima „u beskonačnost”. Takvo bi tumačenje bilo suviše široko. Tužitelj nije dio grupe poduzeća koja obuhvaća Compagnie d’Investissement des Alpes ili eventualna partnerska poduzeća društva Medini. U vodiču za korisnike o definiciji malih i srednjih poduzeća, koji je objavila Europska komisija i koji je dostupan na internetu (u daljnjem tekstu: vodič o definiciji MSP‑a), na koji se ECHA poziva u svojim podnescima, potvrđeno je tumačenje tužitelja.
50

U predmetnom slučaju EACEA je ispitala spis tužitelja na temelju elemenata koje joj je on dostavio te je od njega zatražila, 4. lipnja 2013., dodatne informacije. U odgovoru na tu poruku elektroničke pošte tužitelj je elektroničkom poštom istog dana potvrdio da on jest „talijanski distributer filma“, međutim nije dostavio dokaze kojima bi to potkrijepio, te je 6. lipnja 2013. uputio EACEA‑i dodatne informacije u vezi s iskustvom koje je stekao kao distributer, osobito tijekom prethodnih pet godina. Nakon analize ukupnog spisa EACEA je predložila odbijanje dodjele bespovratnih sredstava Komisiji, koja je, s obzirom na to da je bila riječ o prijedlogu za dodjelu financijskih sredstava Unije u iznosu manjem od 300000 eura u području distribucije, donijela Odluku od 2. kolovoza 2013., nakon provođenja savjetodavnog postupka iz članka 4. Uredbe br. 182/2011, sukladno odredbama članka 10. stavka 2. i 3. Odluke br. 1718/2006. U uvodnoj izjavi 3. Odluke od 2. kolovoza 2013. usvojeno je obrazloženje odbora MEDIA 2007 iz njegova mišljenja od 26. srpnja 2013., koje je on sam preuzeo, u odnosu na tužitelja, iz prijedloga odbora za evaluaciju (vidjeti točke 8. do 10. ove presude), odnosno da film u Italiji distribuira društvo 01 Distribution, a ne tužitelj, zbog čega njegova kandidatura ne može biti prihvaćena. Dana 7. kolovoza 2013. EACEA je preuzela taj razlog za odbijanje, označivši na standardnom obrascu za obavješćivanje odgovarajuću rubriku sljedećeg opisa: „podnositelj zahtjeva neće sam osigurati distribuciju filma u dvoranama“. Dana 4. runa 2013. tužitelj je EACEA‑i uputio dopis koji se jasno treba kvalificirati kao zahtjev za preispitivanje odluke o dodjeli bespovratnih sredstava u smislu točke A.7. Priloga III. Odluci C (2009) 3355 final, kako je izmijenjena.
47

Kad je riječ o obvezi br. 1, treba reći da iz njezina teksta proizlazi da se ona ne odnosi na točno određenu strategiju reforme pravosuđa i akcijski plan. Naime, kao što to Komisija točno navodi, navedena obveza općenito govori o „strategiji reforme pravosuđa“ i „akcijskom planu“ hrvatskih vlasti, bez drugog pojašnjenja, iako je bilo moguće identificirati predmetnu strategiju i akcijski plan spominjući one koji su bili na snazi u trenutku potpisivanja Ugovora o pristupanju, to jest Strategiju reforme pravosuđa za 2011. – 2015. i Akcijski plan iz 2010., koji su oboje predviđali institut javnoovršiteljske službe (vidjeti točku 6. ove presude).
8

Osim toga, žalbeno vijeće navelo je u vezi s opisnim karakterom osporavanog žiga da je Winnetou glavni lik serije romana čiji je autor Karl May, kao i protagonist u filmovima, kazališnim i radijskim predstavama. Dodalo je da prema presudama koje su donijeli Bundesgerichtshof (Savezni sud, Njemačka) i Bundespatentgericht (Savezni patentni sud, Njemačka) (u daljnjem tekstu: odluke njemačkih sudova), a koje navodi intervenijent, pojam „winnetou“ za njemačkog potrošača predstavlja izmišljenog, plemenitog i dobrog indijanskog poglavicu, pojam koji je, prema mišljenju Bundesgerichtshofa, u Njemačkoj opisan za tiskarske proizvode, proizvodnju filmova, objavljivanje i uređivanje knjiga i časopisa (točke 22. do 25. pobijane odluke). Iako je žalbeno vijeće podsjetilo da nije vezano sudskom praksom nacionalnih sudova, istaknulo je da u ovom slučaju, s obzirom na to da je najviši nacionalni sud ocijenio da je pojam „winnetou“ u Njemačkoj opisan, osporavani žig valja smatrati neprikladnim za označavanje proizvoda i usluga povezanih s knjigama, emitiranjem radijskog programa i televizijom, u skladu s člankom 7. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009 (točka 27. pobijane odluke). Žalbeno vijeće je također smatralo da za „filmove, osobito animirane filmove i video filmove“, „magnetne podloge za snimanje, diskove“, „osvijetljene filmove, također i za upotrebu u kinematografiji“ iz razreda 9, „tiskarske proizvode“, „pribor za uveze“ i „fotografije“ iz razreda 16 i usluge „kulturne, sportske i priredbe za razonodu“, „iznajmljivanje filmova i zvučnih snimaka“, „proizvodnju i prikazivanje filmova“, „fotografiranje“, „razonodu“, „priredbe u zabavnom parku i na ljetovanju“, „usluge kampova za ljetovanje“, „korištenje prostora za kampiranje“ i „korištenje prava industrijskog vlasništva“ iz razreda 41 i 42, znak WINNETOU opisuje ili izravno upućuje na sadržaj tih proizvoda ili usluga jer potrošač jednostavno pretpostavlja da se radi o proizvodima ili uslugama s Winnetouom ili na temu Winnetoua (točke 28. do 31. pobijane odluke). Što se tiče drugih proizvoda ili usluga, žalbeno vijeće istaknulo je da, osim „tiskarskih slova“ i „klišeja“ iz razreda 16, koji nemaju nikakve veze s Winnetouovim likom, knjige, filmovi ili festivali i drugi proizvodi koji se mogu kvalificirati kao „merchandising“ imaju izravnu vezu s Winnetouom i da su neki proizvodi i usluge, kao što su hrana ili usluge „prijevoza“ i „okrepe i privremenog primanja na stan“, izravno povezani s festivalima (točke 32. do 46. pobijane odluke). S obzirom na navedeno, žalbeno vijeće odlučilo je da je osporavani žig opisan za sve te proizvode i usluge.
1

Dana 18. lipnja 2013. tužitelji, Balázs-Árpád Izsák i Attila Dabis, zajedno s pet drugih osoba, podnijeli su Europskoj komisiji prijedlog građanske inicijative (u daljnjem tekstu: sporni prijedlog) naslovljene „Kohezijska politika za jednakost regija i održivost regionalnih kultura” (Cohesion policy for the equality of the regions and sustainability of the regional cultures), u skladu s člankom 11. stavkom 4. UEU‑a i Uredbom Europskog parlamenta i Vijeća (EU) br. 211/2011 od 16. veljače 2011. o građanskoj inicijativi (SL L 65, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 20., svezak 1., str. 31.).
46

U tom pogledu, iz sudske prakse proizlazi da, u okviru postupka donošenja odluke o upisu ili zadržavanju imena osobe na popisu iz priloga nekom aktu o mjerama ograničavanja, poštovanje prava obrane i prava na učinkovitu sudsku zaštitu nalaže da nadležno tijelo Unije priopći osobi koje se to tiče dokaze kojima to tijelo raspolaže protiv te osobe, a na kojima temelji svoju odluku, i to kako bi ta osoba mogla obraniti svoja prava u najboljim mogućim uvjetima i odlučiti, uz potpuno poznavanje činjenica, ima li svrhe obratiti se sudu Unije (vidjeti, u tom smislu, presudu od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P, EU:C:2013:518, t. 111.).
73

U sklopu drugog tužbenog razloga tužitelj također, kako je to istaknuto u točki 44. gore, tvrdi da je uvrštenje njegove tvrtke na sporne popise nakon donošenja presude od 16. rujna 2013., Islamic Republic of Iran Shipping Lines i dr./Vijeće (T‑489/10, EU:T:2013:453) izgubilo pravnu osnovu. Taj argument ističe u replici jer predmetna presuda kada je podnosio tužbu još nije bila donesena. U odgovoru na mjere upravljanja postupkom tužitelj usto pojašnjava da je Opći sud u navedenoj presudi presudio da Vijeće nije opravdalo uvrštenje IRISL‑ova imena na sporne popise i da je, slijedom toga, uvrštenje imena subjekata (uključujući tužitelja) koji su u vlasništvu ili pod kontrolom IRISL‑a ili koji djeluju za njegov račun postalo nezakonito počevši od srpnja 2010. (to jest od dana kada je IRISL prvi put uvršten). Napominje da, prema sudskoj praksi Općeg suda, presuda kojom se poništava uvrštenje na popis „retroaktivno briše subjektovo ime iz pravnog sustava te se smatra da do uvrštenja nikada nije došlo”. Prema tužiteljevu mišljenju, to načelo primjenjivo je u ovom slučaju.
184

Tužitelj dodaje da je njegov slučaj dokaz toga da je područje primjene spornog sustava preširoko. Naime, pod pretpostavkom da je on, kako tvrdi Vijeće, stvarno uključen u širenje nuklearnog oružja, individualne mjere ograničavanja protiv njega bile bi prikladne i dovoljne za izbjegavanje opasnosti povezane s prijenosima financijskih sredstava koje je izvršio i dodatne mjere ne bi bile potrebne. Međutim, kao što proizlazi iz presude Banka Mellat/Vijeće, t. 16. supra (EU:T:2013:39), on nije bio uključen u širenje nuklearnog oružja i prema tome nije, a fortiori, potrebno ograničavati njegove legitimne aktivnosti primjenom spornog sustava. To je tim više tako jer, kao što proizlazi iz presude United Kingdom Supreme Court (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine) u pogledu mjera ograničavanja koje je protiv njega odredila Ujedinjena Kraljevina, on je uspostavio sustav koji omogućuje izbjegavanje svakog kršenja mjera ograničavanja koje je donijelo Vijeće sigurnosti.
15

Vijeće Europske unije donijelo je 18. veljače 2013. Provedbenu uredbu (EU) br. 157/2013 o uvođenju konačne antidampinške pristojbe na uvoz bioetanola podrijetlom iz Sjedinjenih Američkih Država (SL L 49, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 130., str. 263.; u daljnjem tekstu: pobijana uredba), kojom je uvedena antidampinška pristojba na uvoz bioetanola, koji se nekad navodi i kao „etanol za gorivo”, tj. etilni alkohol proizveden od poljoprivrednih proizvoda, denaturirani ili nedenaturirani, isključujući proizvode s udjelom vode većim od 0,3% (m/m), mjereno u skladu s normom EN 15376, ali uključujući etilni alkohol proizveden od poljoprivrednih proizvoda sadržan u mješavinama s benzinom s udjelom etilnog alkohola većim od 10% (v/v) namijenjen kao gorivo, trenutačno obuhvaćen oznakama KN ex 2207 10 00, ex 2207 20 00, ex 2208 90 99, ex 2710 12 21, ex 2710 12 25, ex 2710 12 31, ex 2710 12 41, ex 2710 12 45, ex 2710 12 49, ex 2710 12 51, ex 2710 12 59, ex 2710 12 70, ex 2710 12 90, ex 3814 00 10, ex 3814 00 90, ex 3820 00 00 i ex 3824 90 97 (oznake TARIC 2207100012, 2207200012, 2208909912, 2710122111, 2710122592, 2710123111, 2710124111, 2710124511, 2710124911, 2710125111, 2710125911, 2710127011, 2710129011, 3814001011, 3814009071, 3820000011 i 3824909767), podrijetlom iz Sjedinjenih Američkih Država, po stopi od 9,5% na nacionalnoj razini, definirano u obliku fiksnog iznosa od 62,30 eura po toni neto, primjenjivo u razmjeru, po težini, sa sadržajem bioetanola, za razdoblje od pet godina.
52

S druge strane, uvodne izjave pobijane odluke na koje se tužitelj poziva (citirane u točki 30. ove presude) ograničavaju se na izlaganje općenito važećih tvrdnji koje se potencijalno odnose na sve gospodarske subjekte prisutne na predmetnom tržištu. Iako one osobito navode da bi nestanak FagorBrandta mogao omogućiti njegovim europskim konkurentima da značajno povećaju svoju prodaju, a time i proizvodnju (uvodne izjave 18. i 94.), one ni u kojem slučaju ne omogućuju da se pretpostavi da je sporna mjera više utjecala na tužitelja nego, u prosjeku, na sve njegove konkurente (vidjeti u tom smislu presudu od 3. prosinca 2014., Castelnou Energía/Komisija, T‑57/11, EU:T:2014:1021, t. 35.) ili da bi se on bolje razvijao u slučaju da predmetna mjera nije bila odobrena (vidjeti u tom smislu rješenje od 27. svibnja 2004., Deutsche Post i DHL/Komisija, T‑358/02, EU:T:2004:159, t. 43.). Osobito, ni na koji način nije moguće provjeriti je li tužitelj bio spremniji od prosjeka svojih konkurenata pridobiti oslobođenu potražnju nastalu nestankom FagorBrandta. Tužitelj osobito nije dokazao da je sporna potpora poslužila njezinu korisniku da sačuva tržišne udjele koje bi u protivnom on preuzeo (presuda od 13. lipnja 2013., Ryanair/Komisija, C‑287/12 P, neobjavljena, EU:C:2013:395, t. 113.) i da je zbog toga pretrpio vrlo velik gubitak prihoda u odnosu na svoje druge konkurente, kako bi označio bitan utjecaj na svoj položaj na tržištu. U tom pogledu, suprotno onome što tvrdi tužitelj, njegov položaj drugog najvećeg na tržištu iza korisnika potpore ne može sam po sebi služiti kao pretpostavka o postojanju bitnog utjecaja na njegov položaj na tržištu (vidjeti u tom smislu rješenje od 27. kolovoza 2008., Adomex/Komisija, T‑315/05, neobjavljeno, EU:T:2008:300, t. 28.).