ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kvalifikacija državnih potpora u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a pretpostavlja ispunjenje četiriju pretpostavki: postojanje intervencije države ili intervencije putem državnih sredstava, mogućnosti da ta intervencija utječe na trgovinu među državama članicama, da ona daje selektivnu prednost svojemu korisniku i da iskrivljava ili prijeti da će iskriviti tržišno natjecanje.

Što se tiče trećeg kriterija, na Komisiji je da dokaže, već prilikom ocjene pojma prednosti da je ispitana mjera prednost koja je gospodarske naravi i selektivna.

U okviru ispitivanja postojanja gospodarske prednosti, Komisija mora kao o elementima relevantnog konteksta voditi računa o svim osobitostima pravnog sustava čiji je ispitana nacionalna mjera dio. U tom pogledu, mjera, čiji učinak nije taj da se poduzetnici, na koje se ona primjenjuje, stavljaju u povoljniji konkurentski položaj u odnosu na poduzetnike koji se s njim natječu, nije obuhvaćena člankom 107. stavkom 1. UFEU‑a, koji ne razlikuje državne intervencije prema razlozima ili ciljevima nego ih definira ovisno o njihovim učincima.

Budući da člankom 107. stavkom 1. UFEU‑a trebaju biti zabranjene samo prednosti, kojima se određene poduzetnike stavlja u povoljniji položaj, pojmom potpore obuhvaćene su samo intervencije kojima se smanjuju davanja koja poduzetnik inače mora snositi iz svojega proračuna i koje treba smatrati gospodarskom prednošću koju poduzetnik korisnik pod uobičajenim tržišnim uvjetima.

Pod taj pojam „troškovi koji uobičajeno opterećuju proračun poduzetnika” u tom kontekstu ne spadaju troškovi koji su nametnuti određenom poduzetniku na temelju zakonskih propisa koji odstupaju od općih pravila koja važe za konkurente te dovode to toga da mu se nameću obveze koje konkurenti nemaju. U tom pogledu, ne može se zaključiti da izvanredno visoki troškovi općeg mirovinskog sustava koji je predviđen propisima države članice pripadaju troškovima koji uobičajeno opterećuju proračun poduzetnika.

Dakle, nalaganje poduzetniku obveze da se na temelju akta javne vlasti snose ukupni troškovi mirovina njegovih zaposlenika sa službeničkim statusom, umjesto plaćanja doprinosa u mirovinsko osiguranje, isključuje mogućnost da se preuzimanje tih troškova od strane države članice kvalificira kao prednost ako ono ne prelazi ono što je potrebno da se obveze toga poduzetnika izjednači s obvezama poduzetnika koji se s njim natječu. U takvom slučaju, prednost postoji samo ako dotično financiranje prelazi taj prag. Naime, bez daljnjeg se može izvesti zaključak da je poduzetnik nakon navedenog financiranja, u manje nepovoljnom položaju nego prije, no, on je i dalje u nepovoljnijem položaju u odnosu na svoje konkurente ili je s njima izjednačen, to jest nije stavljen u povoljniji položaj.

(t. 88., 106., 108., 110., 130., 132., 143., 144., 147.)
U okviru retrospektivne i prospektivne analize koju moraju provesti u svrhu parcijalne privremene revizije antidampinških mjera, institucije mogu izmijeniti svoju ocjenu okolnosti koje su opravdale priznavanje statusa poduzetnika koji posluje u uvjetima tržišnog gospodarstva nakon početnog ispitnog postupka.

Naime, bilo bi nelogično da su institucije dužne primjenjivati članak 2. stavak 7. točku (c) temeljne uredbe br. 1225/2009 o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice, na način koji je očito pogrešan s obzirom na dokaze podnesene u okviru privremene revizije, i to samo iz razloga što je primjena bila takva tijekom početnog ispitnog postupka. Takav zaključak bi tim više bio nelogičan što u skladu s člankom 11. stavkom 6. temeljne uredbe samo privremena revizija omogućuje izmjenu mjera, dok revizija mjera koje istječu može dovesti samo do njihova ukidanja ili nastavka njihove primjene.

(t. 83., 84.)
Kad je riječ o pitanju odnosi li se Unijin akt osobno na tužitelje, taj uvjet zahtijeva da taj akt mora izravno proizvoditi učinke na tužiteljev pravni položaj i, kao drugo, ne smije biti nikakvih diskrecijskih ovlasti adresatâ tog akta koji su zaduženi za njegovu provedbu s obzirom na to da je ta provedba u potpunosti automatska i proizlazi isključivo iz propisa Unije bez primjene drugih posrednih pravila.

Pravila za izračun uobičajene vrijednosti određena su u članku 2. stavcima 1. do 7. Uredbe br. 1225/2009 o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (koji je postao članak 2. stavci 1. do 7. Uredbe 2016/1036). Za uvoze podrijetlom iz zemlje bez tržišnog gospodarstva, koja je članica Svjetske trgovinske organizacije (WTO) na dan pokretanja ispitnog postupka, uobičajena vrijednost u načelu se određuje prema posebnoj metodologiji predviđenoj u članku 2. stavku 7. točki (a) Temeljne uredbe. Prema toj metodologiji, uobičajena vrijednost određuje se, među ostalim, na temelju cijene ili vrijednosti izračunane u trećoj zemlji s tržišnim gospodarstvom, to jest analognoj zemlji.

Iznimno, na temelju članka 2. stavka 7. točke (b) Uredbe br. 1225/2009, kad je riječ o uvozima podrijetlom iz zemlje bez tržišnog gospodarstva, uobičajena vrijednost određuje se u skladu s člankom 2. stavcima 1. do 6. te uredbe ako je utvrđeno da uvjeti tržišnog gospodarstva prevladavaju za tog ili za te proizvođače. Potrebno je podsjetiti da članak 2. stavci 1. do 6. Temeljne uredbe sadržava pravila koja se primjenjuju na određivanje uobičajene vrijednosti za uvoze podrijetlom iz zemalja s tržišnim gospodarstvom.

Osim toga, iz članka 11. stavka 9. Uredbe br. 1225/2009 proizlazi da su, u pravilu, u okviru revizije institucije Unije dužne primjenjivati istu metodologiju, uključujući za usporedbu cijena kod izvoza i uobičajene vrijednosti koja je primijenjena u početnom ispitnom postupku koji je doveo do pristojbe. Ta ista odredba predviđa iznimku koja institucijama omogućuje da primijene drukčiju metodologiju od one primijenjene u početnom ispitnom postupku pod uvjetom da su se okolnosti promijenile. Iz iste odredbe proizlazi da primijenjena metodologija mora biti u skladu s odredbama članka 2. Uredbe br. 1225/2009.

Osim toga, nije dovoljno da je nova metodologija prikladnija nego stara ako je potonja ipak u skladu s člankom 2. Uredbe br. 1225/2009.

(t. 124., 125., 127., 138.)
U okviru tužbe za poništenje odluke iz područja tržišnog natjecanja koju je Komisija donijela nakon što je Opći sud poništio prvotnu odluku i kojom se prvotna odluka mijenja smanjenjem,, s jedne strane utvrđenog trajanja razdoblja povrede i, s druge strane, iznosa novčane kazne, tužitelj ima interes isticanja tužbenog razloga s ciljem ishođenja djelomičnog poništenja naknadne odluke glede smanjenog iznosa novčane kazne s obzirom na to da to on od tog poništenja može imati koristi.

Dopis kojim je tužitelj obavijestio Komisiju da sam preuzima financijsku odgovornost za plaćanje svake kazne koja bi mu se mogla izreći po osnovi predmetne povrede, ne može se tumačiti na način da se on odrekao pozivanja na odredbe članka 25. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 1/2003 u pogledu moguće zastare ovlasti Komisije da mu izrekne takvu novčanu kaznu, osobito zato što samo iz teksta navedenog dopisa proizlazi to da je tužitelj prihvatio da sam snosi odgovornost za plaćanje moguće novčane kazne koju Komisija izrekne.

Kad je riječ o zastari pokretanja postupka u području tržišnog natjecanja, iz prve rečenice članka 25. stavka 3. Uredbe br. 1/2003 proizlazi da za prekidanje zastare u smislu navedene uredbe Komisija mora poduzeti radnju osobito s ciljem istrage ili vođenja postupaka u vezi povrede propisa.

U tom pogledu, kad je riječ o pokajničkoj politici Komisije, valja prije svega istaknuti da pokajnički program izravno doprinosi punoj učinkovitosti politike provođenja postupaka u vezi s povredom pravila Europske unije o tržišnom natjecanju za koja je Komisija odgovorna. Zatim, odluka o dodjeli uvjetnog imuniteta podnositelju zahtjeva za oslobođenje ili ublažavanje kazne pokazuje da njegov zahtjev ispunjava preduvjete za to da se nakon upravnog postupka može pod određenim uvjetima koristiti konačnim imunitetom. Naposljetku, taj postupovni status, dodijeljen podnositelju zahtjeva za oslobođenje ili ublažavanje kazne odlukom da mu se da uvjetni imunitet, obvezuje zainteresiranu stranku da se u svrhu korištenja konačnim imunitetom i do donošenja Komisijine konačne odluke ponaša u skladu s uvjetima utvrđenima u točki 11. podtočkama (a) do (c) Obavijesti Komisije o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela. To ponašanje podnositelja zahtjeva za oslobođenje ili ublažavanje kazne obilježava osobito obveza, s jedne strane, da surađuje s Komisijom u potpunosti, kontinuirano i brzo tijekom cijelog upravnog postupka i, s druge strane, da Komisiji dostavlja sve dokaze vezane uz navodnu povredu koji mu dođu u posjed ili su mu dostupni.

Slijedom toga je odluka o dodjeli uvjetnog imuniteta podnositelju zahtjeva za oslobođenje ili ublažavanje kazne, u dijelu u kojem mu se dodjeljuje takav postupovni status, bitna da se Komisiji omogući istraga i vođenje postupaka u vezi s navodnom povredom. Stoga valja zaključiti da je cilj te postupovne radnje, koju je Komisija poduzela, istraga ili vođenje postupaka u vezi s povredom propisa u smislu prve rečenice članka 25. stavka 3. Uredbe br. 1/2003 i može se stoga kvalificirati kao radnja koja prekida zastaru.

(t. 89., 96. i 97.)
1.

Poništava se članak 1. Odluke Komisije C (2011) 8826 final, Odluke Komisije C (2011) 8803 final i Odluke Komisije C (2011) 8801 final od 6. prosinca 2011. o zahtjevima za povrat plaćenih antidampinških pristojbi na uvoz određenih kompresora podrijetlom iz Narodne Republike Kine, u dijelu u kojem se društvu Nu Air Polska sp. z o.o. ne priznaje povrat neopravdano plaćenih antidampinških pristojbi iznad u njima navedenih iznosa.
U okviru tužbe za poništenje, osim ako pokaže da ima pravni interes različit od pravnog interesa poduzetnika na koji se odnosi akt Europske unije, a u čijem kapitalu ima udio, osoba može braniti svoje interese u odnosu na taj akt samo izvršavajući svoja prava člana tog društva koje je ovlašteno podnijeti tužbu.

U tom pogledu, kad se tužbom želi postići da se Komisijina odluka o spojivosti potpore s unutarnjim tržištem u cijelosti poništi, dioničar društva koje je korisnik potpore nema pravni interes različit od pravnog interesa tog društva.

To je osobito slučaj kad bi se, prije svega, bez mjera spašavanja, poput dokapitalizacije, općeg jamstva i jamstva za likvidnost, društvo korisnik navedenih mjera vrlo vjerojatno našlo u stečaju i njegov bi dioničar, prisiljen prodati svoje udjele po vrlo niskoj cijeni ili bi oni u postupku likvidacije mogli čak postati bezvrijedni, izgubio svoja uložena sredstva. Nadalje, interes dioničara koji ne sudjeluje u dokapitalizaciji, iako pravno ima tu mogućnost, podudara se s interesom dokapitaliziranog društva, to jest primiti predmetne državne potpore kako bi se osiguralo da se društvo održi. Naposljetku, da su se predmetne državne potpore smatrale nespojivim s unutarnjim tržištem, država članica bila bi ih prisiljena povratiti od korisnika, što bi se, razmjerno njihovim udjelima u njegovu temeljnom kapitalu, odrazilo na gospodarsku situaciju dioničara.

Nasuprot tomu, dioničar društva korisnika potpora ima pravni interes koji je različit od pravnog interesa tog društva kad želi tužbom postići djelomično poništenje Komisijine odluke čiji određeni dijelovi uvjeta za proglašenje potpora spojivima s unutarnjim tržištem, čak i ako samo potencijalno, krše dioničarevo pravo na vlasništvo ili podrazumijevaju manju naknadu potonjem zbog smanjenja nominalne vrijednosti svake dionice.

Ipak, kad je riječ o mjeri zabrane, a potom ograničenja dividendi, iako se te mjere odnose na raspodjelu dobiti društva, interesi dioničara i društva korisnika potpore teže istom cilju kad je, kako bi se omogućilo spašavanje navedenog društva, zajednički interes potonjeg i svih njegovih dioničara pojačati omjer kapitalnih sredstava društva, tako da ono može poboljšati svoj rejting i privući nove ulagače. S jedne strane, društvo može imati interes za raspodjelu dividendi kako bi time osiguralo vjernost svojih dioničara i nadoknadilo njihovo ulaganje i, s obzirom na to, zbog činjenice da je pogođeno mjerom zabrane, a potom i ograničenjem te raspodjele, tom je društvu dopušteno osporavati takvu mjeru. S druge strane, izostanak raspodjele dividendi mu koristi, s obzirom na to da time jača svoj vlasnički kapital. Što se tiče interesa dioničara, on je vrlo nepredvidljiv. Kao opće pravilo, kratkoročni je interes dioničara da mu se što prije isplati povrat ulaganja i, prema tome, raspodjela dividendi. Srednjoročno i dugoročno, dioničar cilja na razvoj društva, primjerice kako bi ostvario dodanu vrijednost prilikom prodaje svojih dionica i, u razdoblju krize, kad se cilj razvoja društva pokaže neostvarivim, održavanje ili oporavak društva.

(t. 31., 40. - 43., 57. - 59., 61. - 63.)
5.

Kako bi se utvrdilo jesu li plaćene antidampinške pristojbe uključene u preprodajnu cijenu prvom nezavisnom kupcu u Uniji, prema članku 11. stavku 10. Osnovne antidampinške uredbe br. 1225/2009, primjena analitičke metode podudaranja kontrolnog broja proizvoda (metoda podudaranja PCN‑a) ne šteti jedinstvenom karakteru dotičnog proizvoda s obzirom na to da Komisija nije odredila dampinšku maržu po PCN‑u, nego jedinstvenu dampinšku maržu za dotični proizvod. Nadalje, kada je dotični proizvod složen proizvod čiji različiti modeli imaju različita tehnička svojstva, a cijene mogu osjetno varirati, metoda podudaranja PCN‑a, kojom se nastoji usporediti PCN‑e čija su svojstva i preprodajne cijene slične, prikladnija je za potrebe ispitivanja kretanja preprodajne cijene dotičnog proizvoda između razdoblja početnog ispitnog postupka i razdoblja ispitnog postupka za povrat. S druge strane, metoda ispitivanja zasnovana na općem povećanju prihoda ne omogućuje utvrđenje je li povezani uvoznik doista promijenio svoje ponašanje na tržištu ili je, naprotiv, provodio cjenovnu politiku koja mu omogućava da najmanje prodavane modele nadoknadi s najviše prodavanim modelima i da tako utječe na ostvarene marže. Usto, prema doslovnom tumačenju uvodne izjave 20. i članka 11. stavka 10. Osnovne antidampinške uredbe, utjecaj plaćenih antidampinških pristojbi mora se ispitati u odnosu na svaku prodajnu cijenu i stoga prije prema metodi provjere pojedinačnih transakcija ili čak po potrebi prema metodi podudaranja modela ili metodi podudaranja PCN‑a. S tim u vezi, korištenje metode podudaranja PCN‑a, pod uvjetom da se dosljedno primjenjuje u svim stadijima ispitivanja zahtjeva za povrat, ne znači da su postavljeni dodatni uvjeti za ukupni povrat naplaćenih antidampinških pristojbi, nego samo to da se poštovanje uvjeta predviđenih člankom 11. stavkom 10. Osnovne antidampinške uredbe provjerava na razini pojedinačnih PCN‑a, a ne na razini dotičnog proizvoda kao cjeline. Nadalje, činjenica da pristup podudaranja PCN‑a nije nigdje spomenut u Osnovnoj antidampinškoj uredbi ne znači da je on nezakonit ili očito pogrešan. (t. 75.‑77., 79., 99., 117.)
U određenim slučajevima se subjekt koji nema pravnu osobnost u skladu s pravom neke države članice ili treće zemlje ipak može smatrati pravnom osobom u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a te mu se može dopustiti da podnese tužbu za poništenje na temelju te odredbe. To je, među ostalim, slučaj kada se Unija i njezine institucije svojim aktima ili postupcima odnose prema predmetnom subjektu kao prema posebnoj osobi koja može imati određena prava ili može podlijegati obvezama ili ograničenjima. Međutim, to podrazumijeva da predmetni subjekt ima osnivačke akte i unutarnju strukturu koji mu jamče autonomiju potrebnu za djelovanje u svojstvu odgovornog subjekta u pravnim odnosima.

Pravnom osobom u smislu članka 263. stavka 4. UFEU‑a mora se smatrati subjekt koji je stranka u sporu koji se odnosi na sudbinu jednog nesamoupravnog područja te koji je, kao strana u tom sporu, poimence naveden u tekstovima koji se odnose na taj spor, uključujući rezolucije Europskog parlamenta, te koji se ne može službeno konstituirati kao pravna osoba u skladu s pravom dotičnog samoupravnog područja jer to pravo još ne postoji. U tom pogledu, iako je zasigurno moguće da se navedeni subjekt konstituira kao pravna osoba sukladno pravu neke treće zemlje, od njega se ne može zahtijevati da to i učini. Imajući ove vrlo specifične okolnosti u vidu, navedeni subjekt može sudu Unije podnijeti tužbu za poništenje, jer on može imati pravnu osobnost samo u skladu s pravom predmetnog nesamoupravnog područja koje još nije država koju su priznale Unija i njezine države članice te koje nema vlastito pravo.

(t. 52., 53., 57., 58., 60.)
2.

Društvima Kühne + Nagel International AG, Kühne + Nagel Management AG, Kühne + Nagel Ltd (sa sjedištem u Uxbridgeu), Kühne + Nagel Ltd (sa sjedištem u Shanghaju) i Kühne + Nagel Ltd (sa sjedištem u Hong Kongu) nalaže se snošenje troškova.
U kontekstu odredbi članka 4. Uredbe br. 1049/2001 o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije, članka 27. stavka 2. i članka 28. stavka 2. Uredbe br. 1/2003 te članaka 6., 8., 15. i 16. Uredbe br. 773/2004 o postupcima koje Komisija vodi na temelju članaka 81. i 82. UEZ‑a, kada bi se članak 4. Uredbe br. 1049/2001 tumačio na način da se Komisiji zabrani objava svih informacija jer na temelju potonje odredbe ta institucija ima pravo odbiti pristup dokumentima u kojima se nalazi ta informacija pozivajući se na opću pretpostavku, to bi članku 30. Uredbe br. 1/2003 oduzelo bitan smisao. S jedne strane, učinak takvog tumačenja bilo bi uskraćivanje Komisiji mogućnosti da objavi čak i bitne elemente iz sadržaja svoje odluke jer bi oni nužno proizlazili iz elemenata spisa istrage. S druge strane, to bi tumačenje imalo i praktičan učinak prebacivanja tereta dokazivanja, koji u području povjerljivog postupanja leži na strani podnositelja zahtjeva za takvo postupanje jer bi on samo morao istaknuti opću pretpostavku na koju se institucije mogu pozvati i tako de facto obvezati Komisiju da dokaže da se sporna informacija može uključiti u objavljenu verziju njezine odluke.

Budući da se poduzetnik protiv kojeg se vodi istraga zbog povrede pravila tržišnog natjecanja odlučio odreći tajnosti određenih informacija tako što ih je izravno priopćio svojim konkurentima u zamjenu za postizanje zabranjenog sporazuma o njihovu budućem ponašanju, kojemu je cilj otkloniti neizvjesnost svojstvenu uvjetima tržišnog natjecanja koja postoji upravo zbog tajnosti ove vrste informacija, a osobito u odnosu na konkurente, nije utemeljena tužiteljeva tvrdnja da će objava elemenata o kojima je riječ u odluci neopravdano povećati krug osoba koje za njih znaju, s obzirom na to da ih je on sam izravno priopćio svojim glavnim konkurentima. S tim u vezi, rizik da će informacije o kojima je riječ pasti u ruke konkurentima dotičnog poduzetnika postao je bespredmetan njegovim vlastitim postupcima. Budući da šira javnost sama po sebi ne raspolaže sredstvima kojima može prouzročiti štetu poslovnim interesima tog poduzetnika, to što će informacije o kojima je riječ biti javno dostupne bez pravnih je posljedica. Slijedom toga, Komisija može uključiti takve informacije u objavljenu verziju svoje odluke čak i ako nije dokazano da je to strogo nužno radi sudske zaštite osoba oštećenih povredom.

(t. 59., 60., 66., 71., 81.‑84., 88.)
Cilj obveze obrazlaganja pojedinačne odluke, kako je propisana u članku 296. UFEU‑a, jest davanje zainteresiranoj osobi dostatne naznake za utvrđivanje je li odluka utemeljena, odnosno sadržava li možda pogrešku zbog koje je moguće osporavati njezinu valjanost, te omogućavanje sucu Unije da provede nadzor zakonitosti nadzirane odluke.

Što se tiče odluke o odbijanju registracije europske građanske inicijative, činjenica da taj prijedlog nije bio registriran takve je naravi da utječe na samu djelotvornost prava građana da predlažu građansku inicijativu, kao što je to propisano u članku 24. stavku 1. UFEU‑a. Stoga takva odluka mora jasno navesti razloge koji opravdavaju navedeno odbijanje. Naime, građanin koji je podnio prijedlog građanske inicijative mora biti u mogućnosti shvatiti razloge zbog kojih Komisija tu inicijativu nije registrirala. Komisija, koja postupa povodom tog prijedloga, dužna je ocijeniti tu inicijativu, ali i obrazložiti svoju odluku o odbijanju s obzirom na njezin utjecaj na djelotvorno ostvarivanje prava koje je propisano u Ugovoru. To proizlazi iz same naravi tog prava koje, kao što to navodi uvodna izjava 1. Uredbe br. 211/2011 o građanskoj inicijativi, jača status građana Unije i poboljšava demokratsko funkcioniranje Unije osiguravanjem sudjelovanja građana u demokratskom životu Unije.

(t. 22., 25., 26.)
Ključne riječi

Subject of the case

Operativni dio



Ključne riječi

Žig Zajednice – Tužbeni postupak – Tužba pred sudom Unije – Nadležnost Općeg suda – Nadzor zakonitosti odluka žalbenog vijeća – Poništenje ili preinaka zbog razloga koji su se pojavili nakon donošenja odluke – Isključenje (Uredba Vijeća br. 207/2009, čl. 65. st. 2.) (t. 24.)

2. Žig Zajednice – Očitovanja trećih i prigovor – Ispitivanje prigovora – Dokaz o uporabi ranijeg žiga – Stvarna uporaba – Pojam – Tumačenje koje uzima u obzir ratio legis članka 42. stavaka 2. i 3. Uredbe Vijeća br. 207/2009 (Uredba Vijeća br. 207/2009, čl. 42. st. 2. i 3.) (t. 56.)

3. Žig Zajednice – Očitovanja trećih i prigovor – Ispitivanje prigovora – Dokaz o uporabi ranijeg žiga – Stvarna uporaba – Pojam – Kriteriji za ocjenu (Uredba Vijeća br. 207/2009, čl. 42. st. 2. i 3.) (t. 58.‑60., 95.‑98.)

4. Žig Zajednice – Očitovanja trećih i prigovor – Ispitivanje prigovora – Dokaz o uporabi ranijeg žiga – Uporaba žiga u obliku koji se razlikuje u elementima koji ne mijenjaju razlikovni karakter žiga (Uredba Vijeća br. 207/2009, čl. 15. st. 1. podst. 2. t. (a) i čl. 42. st. 2. i 3.) (t. 73., 74.)

Subject of the case

Predmet

Tužba protiv odluke četvrtog žalbenog vijeća OHIM‑a od 3. rujna 2012. (predmet R 2103/2010‑4) u postupku povodom prigovora između Nestlé Schöller GmbH & Co. KG i Lotte Co. Ltd.

Operativni dio

Izreka

1. Poništava se odluka četvrtog žalbenog vijeća Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) od 3. rujna 2012. (predmet R 2103/2010‑4) u postupku povodom prigovora između Nestlé Schöller GmbH & Co. KG i Lotte Co. Ltd.

2. OHIM će snositi vlastite troškove kao i one društva Nestlé Unternehmungen Deutschland GmbH.

3. Lotte Co. Ltd snosit će vlastite troškove.
2.

Društva National Iranian Oil Company PTE Ltd (NIOC), National Iranian Oil Company International Affairs Ltd (NIOC International Affairs), Iran Fuel Conservation Organization (IFCO), Karoon Oil & Gas Production Co., Petroleum Engineering & Development Co. (PEDEC), Khazar Exploration and Production Co. (KEPCO), National Iranian Drilling Co. (NIDC), South Zagros Oil & Gas Production Co., Maroun Oil & Gas Co., Masjed‑Soleyman Oil & Gas Co. (MOGC), Gachsaran Oil & Gas Co., Aghajari Oil & Gas Production Co. (AOGPC), Arvandan Oil & Gas Co. (AOGC), West Oil & Gas Production Co., East Oil & Gas Production Co. (EOGPC), Iranian Oil Terminals Co. (IOTC) i Pars Special Economic Energy Zone (PSEEZ) će, osim vlastitih, snositi i troškove Vijeća Europske unije.
Kako bi se bi se državna potpora u smislu članka 107. UFEU‑a mogla smatrati spojivom s unutarnjim tržištem na temelju članka 106. stavka 2. UFEU‑a, trebaju biti ispunjena tri uvjeta. Prvim se uvjetom, koji se odnosi na definiciju javne usluge, zahtijeva da predmetna usluga doista bude usluga od općeg gospodarskog interesa i da je kao takvu jasno definira država članica. Drugim se uvjetom, koji se odnosi na ovlaštenje za obavljanje javne usluge, zahtijeva da država članica izričito povjeri poduzetniku korisniku pružanje predmetne javne usluge. Naposljetku, treći se uvjet temelji na pojmu proporcionalnosti. Na temelju tog uvjeta, financiranje poduzetnika kojem su povjerene obveze javne usluge treba se smatrati spojivim s unutarnjim tržištem ako bi primjena pravila o tržišnom natjecanju iz UFEU‑a – kao što je to zabrana državnih potpora – spriječila obavljanje posebnih zadaća koje su povjerene tom poduzetniku, s obzirom na to da se odstupanjem od pravila o tržišnom natjecanju ne smije utjecati na razvoj trgovine u mjeri u kojoj bi to bilo suprotno interesima Unije.

(t. 61.)