ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
40

Kako bi se utvrdilo je li pravna osoba poput tuženika u glavnom postupku obuhvaćena pojmom „posrednik u osiguranju”, a time i pojmom „distributer [proizvoda] osiguranja” u smislu članka 2. točke 5. Direktive 2002/92 i članka 2. stavka 1. točaka 3. i 8. Direktive 2016/97, s obzirom na to da on obavlja djelatnosti navedene u članku 2. točki 3. prvom podstavku prvonavedene direktive i u članku 2. stavku 1. točki 1. drugonavedene direktive, valja voditi računa ne samo o tekstu tih odredbi nego i o njihovom kontekstu i ciljevima koji se propisom kojeg su one dio žele postići (vidjeti u tom smislu presudu do 31. svibnja 2018., Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag i dr., C‑542/16, EU:C:2018:369, t. 39.).
5

Glava II. te uredbe, naslovljena „Određivanje zakonodavstva koje se primjenjuje”, sadržava, među ostalim, članak 11. navedene uredbe, koji je pak naslovljen „Opća pravila” i koji u stavcima 1. do 3. određuje: „1. Na osobe na koje se primjenjuje ova Uredba, primjenjuje se zakonodavstvo samo jedne države članice. To se zakonodavstvo određuje u skladu s ovom glavom. 2. U smislu ove glave, za osobe koje primaju novčana davanja zbog ili kao posljedicu njihove djelatnosti u svojstvu zaposlenih ili samozaposlenih osoba, smatra se da obavljaju spomenutu djelatnost. To se ne primjenjuje na invalidske, starosne ili obiteljske mirovine, ili na [naknade] za ozljede na radu ili profesionalne bolesti, ili na novčana davanja za bolest kojima se pokrivaju troškovi liječenja na neograničeni rok. 3. Podložno člancima od 12. do 16.: (a) na osobu koja obavlja djelatnost kao zaposlena ili samozaposlena osoba u državi članici primjenjuje se zakonodavstvo te države članice; (b) na državnog službenika primjenjuje se zakonodavstvo države članice kojoj podliježe uprava koja ga zapošljava; (c) na osobu, koja prima davanja za nezaposlenost prema članku 65. na temelju zakonodavstva države članice boravišta, primjenjuje se zakonodavstvo te države članice; (d) na osobu pozvanu ili ponovno pozvanu u službu oružanih snaga ili na civilnu službu u državi članici primjenjuje se zakonodavstvo te države članice; (e) na ostale osobe na koje se točke od (a) do (d) ne primjenjuju, primjenjuje se zakonodavstvo države članice boravišta, ne dovodeći u pitanje ostale odredbe ove Uredbe koje joj jamče davanja prema zakonodavstvu jedne ili više država članica.”
45

Naposljetku, kao četvrto, doslovno, kontekstualno i teleološko tumačenje članka 4. stavka 4. Direktive 2001/86, koja proizlaze iz točaka 32. do 44. ove presude, potkrijepljena su i nastankom te direktive. Naime, s jedne strane, kao što su to priznale sve stranke koje su podnijele očitovanja i kao što to proizlazi iz konačnog izvješća skupine stručnjaka „Europski sustavi sudjelovanja zaposlenika” (izvješće Davignon) iz svibnja 1997. (C4 – 0455/97), sustav koji se primjenjuje na SE‑e osnovane preoblikovanjem je tijekom pregovora radi donošenja navedene direktive bio glavni predmet prijepora. U tom je pogledu, među ostalima, njemačka vlada izrazila zabrinutost u pogledu opasnosti da osnivanje SE‑a preoblikovanjem dovede do smanjenja razine sudjelovanja radnika društva kojega se treba preoblikovati. Postupak donošenja navedene direktive mogao se nastaviti tek uvođenjem odredbe koja se posebno odnosi na slučaj osnivanja SE‑a preoblikovanjem, i koja jamči da takvo osnivanje neće dovesti do oslabljivanja razine sudjelovanja radnika koja postoji u društvu koje se preoblikuje, i koja je na kraju preuzeta u članku 4. stavku 4. Direktive 2001/86.
10.

za povrede iz stavka 1. točke 10.: u iznosu od 10000 do 5000000 BGN [(oko 5000 do 2500000 eura)] a u slučaju, ponavljanja, 20000 do 10000000 BGN [(oko 10000 do 5000000 eura)].”
78

Usto, iako je nadzor infrastrukturnih pristojbi s obzirom na odredbe građanskog prava države članice koje nisu povezane s pravilima predviđenima Direktivom 2001/14 po samoj svojoj prirodi nespojiv s tehničkim zahtjevima željezničkog prijevoza, s ciljevima te direktive i sa zadaćama regulatornog tijela, navedenima u točkama 58. do 60. ove presude, to ne može biti slučaj s osporavanjem njihova iznosa na temelju članka 102. UFEU‑a, kao što to, među ostalim, proizlazi iz točaka 71. do 73. ove presude.
72

U tom pogledu, kao prvo, valja podsjetiti na to da svako zadržavanje državljanina treće zemlje, bez obzira na to je li to na temelju Direktive 2008/115 u okviru postupka vraćanja nakon nezakonitog boravka, na temelju Direktive 2013/33 u okviru razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu ili na temelju Uredbe br. 604/2013 u okviru transfera podnositelja zahtjeva za takvu zaštitu u državu članicu odgovornu za razmatranje njegova zahtjeva, čini ozbiljno zadiranje u pravo na slobodu propisano člankom 6. Povelje (vidjeti u tom smislu presude od 15. ožujka 2017., Al Chodor, C‑528/15, EU:C:2017:213, t. 40. i od 25. lipnja 2020., Ministerio Fiscal (Tijelo koje može zaprimiti zahtjev za međunarodnu zaštitu), C‑36/20 PPU, EU:C:2020:495, t. 105.).
88

Kao drugo, kao što je to istaknuo Opći sud, osobito u točkama 124. do 126. pobijane presude, nijedan element iz sporne odluke ne upućuje na to da je Komisija provjerila postoji li odgovarajuća referentna jamstvena premija koja se nudi na financijskim tržištima. Ona je, naime, u točki 86. podtočki (c) te odluke samo isključila to da „[g]odišnje jamstvene premije u iznosu od 0,5 % i 1 % naplaćene za dotična jamstva ne odražavaju rizik neispunjenja obveza po zajmovima za koje su izdana jamstva s obzirom na poteškoće klub[a] Valencia CF”. Osim toga, u odjeljku 7.2. sporne odluke, koji se odnosi na kvantifikaciju potpore, Komisija je započela svoje ispitivanje, u uvodnoj izjavi 93., neposredno s drugom fazom, koja se sastojala od provjere postoji li tržišna cijena sličnog zajma za koji nije izdano jamstvo.
22

Decreto‑legge no 132 – Misure urgenti di degiurisdizionalizzazione ed altri interventi per la definizione dell’arretrato in materia di processo civile (Zakonski dekret br. 132 o hitnim mjerama za izvansudske postupke i druge intervencije namijenjene smanjenju broja neriješenih građanskih predmeta), od 12. rujna 2014. (GURI br. 212, od 12. rujna 2014.), koji je s izmjenama pretvoren u zakon Zakonom br. 162 od 10. studenoga 2014. (GURI br. 261, od 10. studenoga 2014.) (u daljnjem tekstu: Zakonski dekret br. 132/2014), u prvim dvama stavcima članka 12., naslovljenog „Sporazumna rastava, zahtjev za zakonsku rastavu ili prestanak građanskih učinaka braka i izmjena uvjeta zakonske rastave ili razvoda pred matičarom”, određuje da bračni drugovi, uz odvjetničku pomoć ili bez nje, među ostalim mogu sklopiti pred nadležnim matičarom sporazum o zakonskoj rastavi ili prestanku građanskih učinaka braka, pod uvjetom da ti bračni drugovi nemaju maloljetnu djecu ili punoljetnu djecu koja su poslovno nesposobna, imaju teški invaliditet ili nisu ekonomski neovisna.
2

Zahtjev je upućen u okviru spora između društva GE Aircraft Engine Services Ltd (u daljnjem tekstu: GEAES) i Commissioners for His Majesty’s Revenue and Customs (Porezna i carinska uprava, Ujedinjena Kraljevina; u daljnjem tekstu: porezna uprava) u vezi s poreznim rješenjem za razdoblje od prosinca 2013. do listopada 2017. za neprijavljeni izlazni porez na dodanu vrijednost (PDV) na vrijednost vrijednosnih kupona koje je GEAES ponudio svojim zaposlenicima u okviru uspostavljenog programa dodjele priznanja i nagrada zaposlenicima.
150

S druge strane, Volotea tvrdi, u okviru svojeg prvog i petog tužbenog razloga, među ostalim, to da je Komisija pogrešno protumačila i primijenila načelo privatnog subjekta u tržišnom gospodarstvu, da se ta institucija nije oslobodila tereta dokazivanja koji ima jer nije dokazala postojanje prednosti s obzirom na to načelo i da je njezino obrazloženje u spornoj odluci bilo nedostatno u pogledu tih pitanja. S tim u vezi Volotea ističe, konkretno, to da su Geaser i Sogaer – kada su sklapali ugovore sa zračnim prijevoznicima, među kojima je bila i ona sama, nakon što su objavili poziv na iskaz interesa i prihvatili najpovoljnije ponude – postupali kao privatni subjekti u tržišnom gospodarstvu, time što su najprije nastojali nabaviti usluge koje mogu dovesti do povećanja prijevoza i atraktivnosti njihovih zračnih luka, potom, osigurali izglede profitabilnosti tih usluga i, naposljetku, zauzvrat, isplatili naknade svojim suugovarateljima po pravičnoj cijeni. Volotea također navodi da se Komisija, umjesto temeljitog ispitivanja te situacije s obzirom na načelo privatnog subjekta u tržišnom gospodarstvu, u biti ograničila na iznošenje niza konfuznih, irelevantnih i neutemeljenih pravnih i činjeničnih tvrdnji, koje nisu mogle dovesti do zaključka o postojanju prednosti.
34

Što se tiče pitanja može li se članak 20. stavak 3. Uredbe Dublin III ipak po analogiji primijeniti na situaciju poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, valja istaknuti da, kao što je to nezavisni odvjetnik u biti istaknuo u točki 28. svojeg mišljenja, situacija maloljetnika čiji su članovi obitelji podnositelji zahtjeva za međunarodnu zaštitu i ona maloljetnika čiji članovi obitelji već jesu korisnici takve zaštite nisu usporedive u kontekstu sustava uspostavljenog Uredbom Dublin III, s obzirom na to da se pojmovi „podnositelj zahtjeva” i „korisnik međunarodne zaštite” različito definiraju u članku 2. točkama (c) i (f) te uredbe i obuhvaćaju različite pravne statuse koji su uređeni različitim odredbama te uredbe.
29

Sud koji je uputio zahtjev smatra, kao što to proizlazi iz odgovora na pitanje Suda navedenog u točki 25. ove presude, da se glavni postupak razlikuje od predmeta u kojima je donesena presuda od 16. srpnja 2020., État belge (Spajanje obitelji – maloljetno dijete), (C‑133/19, C‑136/19 i C‑137/19, EU:C:2020:577), osobito s obzirom na razlike između činjeničnog i pravnog konteksta predmeta u kojima je donesena ta presuda i glavnog predmeta. Konkretno, navedeni sud ističe da, iako je u navedenoj presudi Sud pojasnio da članak 4. stavak 1. prvi podstavak točku (c) Direktive 2003/86 treba tumačiti na način da je referentan datum za potrebe određivanja toga je li državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva koja nije u braku maloljetno dijete datum na koji je podnesen zahtjev za ulazak i boravak u svrhu spajanja obitelji za maloljetnu djecu, a ne onaj na koji su nadležna tijela dotične države članice donijela odluku o tom zahtjevu, koji može ovisno o slučaju, biti i nakon podnošenja pravnog sredstva protiv odluke o odbijanju takvog zahtjeva, Sud nije dao odgovor na pitanje može li, u slučaju spajanja djeteta s roditeljem koji ima status izbjeglice, referentan datum biti raniji od onoga na koji je podnesen zahtjev za ulazak i boravak u svrhu spajanja obitelji, odnosno datum na koji je taj roditelj podnio zahtjev za azil, s obzirom na to da to pitanje nije bilo presudno za ishod navedenih predmeta.
43

Potreba za tumačenjem prava Unije koje će biti korisno nacionalnom sudu zahtijeva da on odredi činjenični i zakonodavni okvir unutar kojeg se nalaze pitanja koja postavlja ili da barem objasni činjenične tvrdnje na kojima se ona temelje. Usto, u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje moraju biti navedeni točni razlozi koji su nacionalni sud naveli da postavi pitanje o tumačenju prava Unije i da ocijeni nužnim upućivanje prethodnog pitanja Sudu (presuda od 10. ožujka 2022., Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Sveobuhvatno zdravstveno osiguranje), C‑247/20, EU:C:2022:177, t. 75. i navedena sudska praksa).
65

To osobito vrijedi za mehanizam kojim se predviđa da UCITS ili AIF isplaćuje proviziju na temelju rezultata društvu čija je redovita djelatnost upravljanje UCITS‑ima ili AIF‑ima odmah nakon prekoračenja željenog povrata od ulaganja tijekom određenog referentnog razdoblja te da to društvo u cijelosti ili djelomično preraspodjeljuje tu proviziju u obliku dividendi dotičnim zaposlenicima ili društvima koja su pod njihovim nadzorom, neovisno o rezultatima koje je UCITS ili AIF ostvario nakon tog razdoblja i, konkretno, o gubicima koje su pretrpjeli UCITS ili AIF. Naime, takav bi mehanizam mogao potaknuti navedene zaposlenike na donošenje odluka kao što su one navedene u točki 63. ove presude.
98

Konačno, valja podsjetiti na to da se cilj od općeg interesa ne može postići a da se u obzir ne uzme činjenica da se on mora pomiriti s temeljnim pravima na koja se mjera odnosi, tako da se cilj od općeg interesa, s jedne strane, pravilno odvagne s predmetnim pravima, s druge strane (presuda od 5. travnja 2022., Commissioner of An Garda Síochána i dr., C‑140/20, EU:C:2022:258, t. 52.). Stoga za potrebe ocjene proporcionalnosti obrade o kojoj je riječ u glavnom postupku valja odrediti ozbiljnost zadiranja u temeljna prava na poštovanje privatnog života i zaštitu osobnih podataka koje predstavlja ta obrada i provjeriti je li važnost cilja od općeg interesa koji se njome nastoji postići povezana s tom ozbiljnošću.
12

U točki 2. Obavijesti Komisije o vođenju postupaka nagodbe s ciljem donošenja odluka u skladu s člankom 7. i člankom 23. Uredbe br. 1/2003 u predmetima kartela (SL 2008., C 167, str. 1.) (SL 2016., C 144, str. 23.) navodi se: „Ako su stranke u postupku spremne priznati svoje sudjelovanje u kartelu, što predstavlja povredu članka [101. UFEU‑a], i svoju odgovornost, one mogu pridonijeti ubrzanju postupka koji će dovesti do donošenja odgovarajuće odluke u skladu s člankom 7. i člankom 23. [Uredbe br. 1/2003] na način i u skladu sa zaštitnim mjerama iz ove Obavijesti. [Iako] Komisija kao tijelo nadležno za istrage i čuvar Ugovora ovlašten za donošenje izvršnih odluka podložnih sudskoj kontroli sudova [Unije] ne [pregovara] u vezi s postojanjem povrede prava [Unije] i odgovarajućim sankcijama, ona može nagraditi suradnju opisanu u ovoj [o]bavijesti.”
50

U tom pogledu, s jedne strane, valja podsjetiti na to da, s obzirom na to da je on odstupanje od načela jednakog postupanja predviđenog člankom 18. prvim stavkom UFEU‑a i čiji je članak 24. stavak 1. Direktive 2004/38 samo poseban izraz, stavak 2. tog članka 24. treba tumačiti usko i u skladu s odredbama Ugovora, uključujući one koje se odnose na građanstvo Unije (vidjeti u tom smislu presude od 21. veljače 2013., N., C‑46/12, EU:C:2013:97, t. 33. i od 6. listopada 2020., Jobcenter Krefeld, C‑181/19, EU:C:2020:794, t. 60.).
3.

U slučaju da nijedan sud države članice nije nadležan za odlučivanje o zahtjevu za raskid bračne veze na temelju članaka 3. do 5. Uredbe br. 2201/2003, članak 7. te uredbe, u vezi s njezinim člankom 6., treba tumačiti na način da činjenica da je tuženik iz glavnog postupka državljanin države članice različite od one u kojoj se nalazi sud pred kojim je pokrenut postupak sprečava primjenu odredbe o supsidijarnoj nadležnosti predviđene u tom članku 7. kao temelja za uspostavu nadležnosti tog suda a da ipak nije prepreka tomu da sudovi države članice čiji je on državljanin budu nadležni za odlučivanje o takvom zahtjevu uz primjenu nacionalnih pravila o nadležnosti potonje države članice. U slučaju da nijedan sud države članice nije nadležan za odlučivanje o zahtjevu u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću na temelju članaka 8. do 13. Uredbe br. 2201/2003, članak 14. te uredbe treba tumačiti na način da činjenica da je tuženik iz glavnog postupka državljanin države članice različite od one u kojoj se nalazi sud pred kojim je pokrenut postupak nije prepreka primjeni odredbe o supsidijarnoj nadležnosti predviđene u tom članku 14.
29

U tom je pogledu važno odmah naglasiti, kao što je to navedeno u točkama 17. do 19. ove presude, da su njemačka tijela 15. srpnja 2016. odnosno 10. prosinca 2015. sinu osobe SW te sinu osoba BL i BC priznala status izbjeglice. Osoba SW je 4. listopada 2016., odnosno u roku od tri mjeseca od dana na koji je njezinu djetetu priznat status izbjeglice, podnijela zahtjev za nacionalnu vizu u svrhu spajanja obitelji s njezinim sinom, dok je on još bio maloljetan. Isto tako, što se tiče osoba BL i BC, iako su svoj zahtjev za nacionalnu vizu podnijele tek 9. studenoga 2016., u skladu s objašnjenjima suda koji je uputio zahtjev, njihovi su sinovi već bili podnijeli zahtjev za spajanje obitelji 29. siječnja 2016., odnosno u roku od tri mjeseca od priznavanja statusa izbjeglice njihovu maloljetnom sinu. Ti su zahtjevi odbijeni tek odlukama od 2. ožujka 2017. i od 28. ožujka 2017. zbog toga što su sin osobe SW i sin osoba BL i BC u međuvremenu, 18. siječnja 2017. odnosno 1. siječnja 2017., postali punoljetni.
40

Kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 24. svojeg mišljenja, uvjeti dopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku moraju biti ispunjeni ne samo u trenutku njegova podnošenja Sudu nego i tijekom cijelog postupka. Naime, kada neusklađenost relevantnih odredaba nacionalnog prava s nacionalnim Ustavom, koju je proglasio ustavni sud dotične države članice, ima za učinak to da se te odredbe izuzmu iz nacionalnog pravnog poretka, Sud u načelu više ne može odlučivati o pitanjima koja su mu postavljena. Uzimajući u obzir razvoj nacionalnog prava primjenjivog na glavni postupak i u nedostatku pojašnjenja suda koji je uputio zahtjev o relevantnosti postavljenih pitanja za rješavanje tog spora, potonja bi se smatrala hipotetskima (vidjeti u tom smislu presudu od 27. lipnja 2013., Di Donna, C‑492/11, EU:C:2013:428, t. 27. do 32.).
41

Stoga valja utvrditi da je pravo na boravak državljanina treće zemlje na temelju članka 20. UFEU‑a, u svojstvu člana obitelji građanina Unije, opravdano zato što je takav boravak nužan kako bi taj građanin Unije mogao djelotvorno uživati bit prava koja taj status daje, toliko dugo dok traje odnos ovisnosti s navedenim državljaninom. Iako je točno da takav odnos ovisnosti u pravilu nestaje protekom vremena, on u načelu ne može biti kratkotrajan. Stoga razlog boravka na državnom području države članice, na temelju članka 20. UFEU‑a, ne može po svojoj naravi spriječiti trajno nastanjenje dotičnog državljanina treće zemlje na području te države članice. Naime, odnos ovisnosti koji opravdava takav boravak, čije su glavne značajke navedene u točkama 37. do 40. ove presude, može trajati tijekom znatnog razdoblja i, konkretnije, kada je riječ o državljaninu treće zemlje koji je roditelj djeteta, građanina Unije, načelno do punoljetnosti tog djeteta, pa čak i poslije toga ako se dokaže postojanje okolnosti koje to opravdavaju.
75

Naime, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 16. Direktive 2006/115, države članice i dalje mogu predvidjeti, kad je riječ o radiodifuziji i priopćavanju javnosti radiodifuzijskih emitiranja, odredbe kojima se pruža veća zaštita od onih koje treba uvesti u skladu s člankom 8. stavkom 3. te direktive. Takva mogućnost podrazumijeva da države članice mogu organizacijama za radiodifuziju dodijeliti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane radnji priopćavanja javnosti njihovih radiodifuzijskih emitiranja izvršenih u uvjetima koji se razlikuju od onih predviđenih tim člankom 8. stavkom 3., pri čemu takvo pravo ne smije, kao što to predviđa članak 12. Direktive 2006/115, ni na koji način utjecati na zaštitu autorskog prava (vidjeti u tom smislu presudu od 26. ožujka 2015., C More Entertainment, C‑279/13, EU:C:2015:199, t. 35.).
33

U tom pogledu taj sud podsjeća na to da je osoba ET stekla primjerke roditelja na zakonit način i da na dan tog stjecanja, s jedne strane, Češka Republika nije bila članica Unije i, s druge strane, iako je CITES u njoj bio na snazi, nacionalno zakonodavstvo kojim se on prenosio nije zahtijevalo izdavanje potvrde, u smislu CITES‑a, u slučaju prijenosa unutar iste države. Stoga navedeni sud smatra da je osoba ET mogla imati legitimna očekivanja u pogledu činjenice da će trgovina potomcima tih primjeraka roditelja biti dopuštena, barem u Češkoj Republici.
26

U tom pogledu, valja podsjetiti na to da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru suradnje između Suda i nacionalnih sudova koja je određena člankom 267. UFEU‑a isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da uvažavajući posebnosti predmeta ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Slijedom navedenog, ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud načelno mora donijeti odluku (presuda od 15. srpnja 2021.,The Department for Communities in Northern Ireland, C‑709/20, EU:C:2021:602, t. 54. i navedena sudska praksa).
8

Opći je sud u točkama 1. do 8. pobijane presude činjenice na kojima se zasniva spor izložio na sljedeći način: „1. Žalitelj […] Brown u početku je bio samo državljanin Ujedinjene Kraljevine [Velike Britanije i Sjeverne Irske] te je tamo živio do 1996. Školovao se u Italiji 1996. i 1997., zatim u Belgiji od rujna 1997. do lipnja 1998. Žalitelj je potom bio pripravnik u Komisiji […] od 1. listopada 1998. do 28. veljače 1999. Naposljetku je radio u punom radnom vremenu u privatnom sektoru u Belgiji od 1. ožujka 1999. do 31. prosinca 2000. 2. Žalitelj je stupio u službu u Komisiji 1. siječnja 2001. Komisijin ,Ured za upravljanje individualnim materijalnim pravima i njihovu isplatu’ (PMO) dodijelio mu je naknadu za život u inozemstvu na temelju članka 4. stavka 1. točke (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju […]. 3. […] [P]remijerka Ujedinjene Kraljevine obavijestila je 29. ožujka 2017. Europsko vijeće o namjeri te države članice da se povuče iz Unije i Europske zajednice za atomsku energiju (Euroatom) na temelju članka 50. stavka 2. UEU‑a. 4. Žalitelj je 27. lipnja 2017. zatražio stjecanje belgijskog državljanstva, koje je dobio 3. studenoga 2017. O toj promjeni okolnosti obavijestio je PMO 19. siječnja 2018. 5. Žalitelj je 23. veljače 2018. obaviješten, kao prvo, da mu je pravo na naknadu za život u inozemstvu ukinuto 31. listopada 2017. jer je stekao belgijsko državljanstvo i, kao drugo, da je posljedično izgubio pravo na naknadu putnih troškova na temelju članka 8. Priloga VII. Pravilniku o osoblju. 6. Nakon što je zatražio objašnjenje, žalitelj je 5. ožujka 2018. primio poruku elektroničke pošte iz koje je proizlazilo da je ukidanje naknade za život u inozemstvu, na temelju članka 4. stavka 1. točke (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju, opravdano činjenicom što je od 1997. živio u Belgiji. 7. PMO je 19. ožujka 2018. zamijenio odluku od 23. veljače 2018. [spornom odlukom]. 8. Žalitelj je 17. lipnja 2018. podnio žalbu koja je odbijena odlukom tijela za imenovanje […] od 15. listopada 2018.”
32

Fossil (Gibraltar) pak tvrdi da, iako nacionalni propis o porezu na dohodak, spomenut u točki 21. ove presude, sada dopušta retroaktivno oporezivanje dohotka od naknada za licenciju ostvarenog od 2011. do 2013., Commissioner of Income Tax i dalje ima pravo, na temelju nacionalnog prava i u skladu s člankom 16. stavkom 3. Uredbe 2015/1589, odobriti bilo kakvo porezno ublažavanje dostupno na temelju ZPD‑a iz 2010. prilikom oporezivanja tog dohotka. U tom pogledu ističe da se Odluka 2019/700 nije izjasnila o primjeni članka 37. ZPD‑a iz 2010. ili o usklađenosti tog članka s pravom Unije. Fossil (Gibraltar) tvrdi da je Commissioner of Income Tax pomiješao izračun poreza koji treba platiti radi povrata potpore, kako je predviđen Odlukom 2019/700, i porezno ublažavanje koje tijela Gibraltara mogu primijeniti na bruto iznos koji treba vratiti na temelju ZPD‑a iz 2010.
28

U tom pogledu valja podsjetiti na to da, kao što to proizlazi iz članka 94. točaka (a) i (c) Poslovnika, zahtjev za prethodnu odluku mora sadržavati „sažeti prikaz predmeta spora i relevantne činjenice kako ih je utvrdio sud koji je uputio zahtjev ili barem prikaz činjeničnih okolnosti na kojima se temelje pitanja” kao i „prikaz razloga koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da se zapita o tumačenju ili valjanosti određenih odredaba prava Unije, kao i pojašnjenje veze koja po mišljenju tog suda postoji između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku”.
15

Osoba A., finski državljanin, zatražio je od Valvire da mu prizna pravo korištenja profesionalnim nazivom psihoterapeuta, zaštićenog finskim propisima, na temelju Postgraduate Diploma in Solution Focused Therapy (diploma o završenom poslijediplomskom studiju kojom se potvrđuje osposobljavanje za provođenje „terapije usmjerene na rješenja”, u daljnjem tekstu: predmetno osposobljavanje), koju je 27. studenoga 2017. izdao University of the West of England (Sveučilište Zapadne Engleske, Ujedinjena Kraljevina) (u daljnjem tekstu: UWE).