MIŠLJENJE 1/94 SUDA

od 15. studenoga 1994.

„Nadležnost Zajednice za sklapanje međunarodnih sporazuma u području usluga i zaštite intelektualnog vlasništva – Postupak na temelju članka 228. stavka 6. UEZ‑a“

Zahtjevom podnesenim na temelju članka 228. stavka 6. UEZ-a Komisija je od Suda zatražila mišljenje o nadležnosti Europske zajednice za sklapanje Sporazuma o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije, Općeg sporazuma o trgovini uslugama (GATS) i Sporazuma o trgovinskim aspektima prava intelektualnog vlasništva, uključujući trgovinu krivotvorenom robom (TRIPS).





Sadržaj





Prikaz zahtjeva

I – Sporazumi proizašli iz Urugvajskoga kruga

II – Status Europskih zajednica u WTO-u

III – Pregovori i potpisivanje Sporazuma o WTO-u

IV – Komisijina pitanja i postupak

A – Komisijina pitanja

B – Postupak

V – Dopuštenost zahtjeva

VI – Oblik pitanja

VII – Bit spora

VIII – Točke slaganja

IX – Višestrani sporazumi o trgovini robom

X – Analiza sporazuma GATS i TRIPS

A – GATS

1. Razlog postojanja GATS-a

2. Smisao GATS-a

3. Definicija usluga i načini pružanja usluga

4. Dvostruka „univerzalnost“ GATS-a

5. Narav preuzetih obveza

a) Opće obveze

b) Posebne obveze

6. Dinamičnost Sporazuma

B – TRIPS

1. Ciljevi i razlog postojanja

2. Područje primjene i usvojena sredstva za ostvarenje zadanih ciljeva

3. Posebne materijalne odredbe

a) Autorsko pravo i srodna prava

b) Industrijsko vlasništvo

i) Žigovi

ii) Oznake zemljopisnog podrijetla

iii) Industrijski dizajn (modeli i uzorci)

iv) Patenti

v) Planovi rasporeda (topografije) integriranih krugova

vi) Zaštita neobjavljenih tehničkih informacija

vii) Kontrola prakse protivne tržišnom natjecanju u ugovornim licencijama

4. Posebne postupovne odredbe (sredstva provedbe prava intelektualnog vlasništva)

a) Pravna sredstva

b) Postupovna jamstva

XI – Zajednička trgovinska politika, GATS i TRIPS: stajališta stranaka u postupku

A – GATS

B – TRIPS

XII – GATS, TRIPS i implicitne ovlasti

A – Opća razmatranja o implicitnim ovlastima

B – GATS

1. Stajalište Komisije

a) Postojanje unutarnjih nadležnosti

i) Nadležnosti koje proizlaze iz posebnih odredaba UEZ-a

ii) Ovlasti koje proizlaze iz općih odredaba (članci 100. A i 235. UEZ-a)

b) Potreba vanjskog djelovanja Zajednice

2. Stajališta stranaka koje su podnijele očitovanja

i) Nadležnosti koje proizlaze iz posebnih odredaba UEZ-a

ii) Nadležnosti koje bi mogle proizlaziti iz općih odredaba Ugovora (članci 100. A i 235. UEZ-a)

C – TRIPS

1. Stajalište Komisije

a) Postojanje unutarnjih nadležnosti

i) Nadležnosti koje proizlaze iz sekundarnog prava

ii) Nadležnosti koje bi mogle proizlaziti iz općih odredaba Ugovora (članci 100. A i 235. UEZ-a)

b) Potreba vanjskog djelovanja Zajednice

2. Stajališta stranaka koje su podnijele očitovanja

XIII – Pitanje zastupanja određenih ovisnih područja država članica koja ne pripadaju Zajednici

XIV – Utjecaj pitanja nadležnosti na načine izražavanja stajališta u okviru WTO-a

XV – Proračunska i financijska pitanja

XVI – Odgovori Komisije, Vijeća i država članica, koji su podnijeli očitovanja, na pitanja postavljena u zahtjevu za mišljenje

XVII – Pitanja koja je Sud postavio Komisiji, Vijeću i državama članicama te odgovori na ta pitanja

A – Prvo pitanje

B – Drugo pitanje

C – Treće pitanje

D – Četvrto pitanje

E – Peto pitanje

F – Šesto pitanje

G – Sedmo pitanje

H – Osmo pitanje

I – Deveto pitanje

J – Deseto pitanje

K – Jedanaesto pitanje

Stajalište Suda

I - Uvod

II - Dopuštenost zahtjeva

III – Oblik Komisijinih pitanja

IV - Zastupanje određenih ovisnih područja država članica

V – Proračunska i financijska pitanja

VI – Višestrani sporazumi o trgovini robom

VII – Članak 113. UEZ-a, GATS i TRIPS

A - GATS

B - TRIPS

VIII – Implicitne vanjske ovlasti Europske zajednice, GATS i TRIPS

A - GATS

B - TRIPS

IX - Obveza suradnje između država članica i institucija Zajednice

Prikaz zahtjeva





I – Sporazumi proizašli iz Urugvajskoga kruga

Gospodarski pregovori, „najsloženiji u cijeloj svjetskoj povijesti“ (prema izričaju Vijeća), okončani su potpisivanjem Završnog akta u Marakešu 15. travnja 1994. kojim su obuhvaćeni rezultati višestranih trgovinskih pregovora Urugvajskoga kruga. Pregovori su trajali sedam godina: njihova je polazna točka bila Ministarska deklaracija iz Punte del Este od 20. rujna 1986. Predstavnici vlada i Europskih zajednica koji su donijeli Završni akt sporazumjeli su se da je poželjno njegovo stupanje na snagu 1. siječnja 1995. ili što je moguće ranije nakon tog datuma.

Završni akt sadrži Sporazum o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije (u daljnjem tekstu: Sporazum o WTO-u). Na taj će se način uspostaviti zajednički institucionalni okvir za odvijanje trgovinskih odnosa između članica. Sporazum ne sadrži odredbe materijalne naravi. One se nalaze u prilozima koji sadrže različite „višestrane trgovinske sporazume“ koji su sastavni dio Sporazuma o WTO-u.

U tom pogledu oni obuhvaćaju:

– Višestrane sporazume o trgovini robom, između kojih GATT 1994. (Prilog 1. A);

– Opći sporazum o trgovini uslugama (GATS, Prilog 1. B)1( );

– Sporazum o trgovinskim aspektima prava intelektualnog vlasništva (TRIPS, Prilog 1. C)( );

– Dogovor o pravilima i postupcima za rješavanje sporova (Prilog 2.);

– Mehanizam kontrole trgovinske politike (Prilog 3.).

Sporazum o WTO-u i njegovi prilozi čine jedinstven „paket“. Država koja želi postati članica WTO-a mora prihvatiti sve višestrane sporazume dogovorene u okviru Urugvajskoga kruga. Postupak rješavanja sporova vrijedi za sve te višestrane sporazume. U zadnjem stupnju taj postupak omogućuje tzv. mjere „križne retorzije“. Povreda samo jednog elementa cjeline (bilo da je to u području robe, usluga ili zaštite intelektualnoga vlasništva) može rezultirati mjerom retorzije u drugom sektoru (članak 22. stavak 3. točka (b) Dogovora o pravilima i postupcima za rješavanje sporova) ili u području drugog sporazuma (članak 22. stavak 3. točka (c) Dogovora). Osim toga, kao što to navodi Komisija, „posljedica može na isti način nastati u drugom sektoru ili u okviru drugog sporazuma u odnosu na onaj u okviru kojeg je nastala povreda“.

Taj sustav jedinstvenog „paketa“ okončava tzv. GATT à la carte. Sudjelovanje u pojedinim sporazumima proizašlima iz Tokijskoga kruga bilo je raznoliko. Usto, svaki je sporazum imao svojstveni postupak rješavanja sporova.

U Prilogu Sporazumu o WTO-u nalaze se i četiri višestrana sporazuma (koji se odnose na javnu nabavu, trgovinu civilnim zrakoplovima, mljekarski sektor i goveđe meso). U tim područjima dopuštena je iznimka od načela jedinstvenog „paketa“: sporazumi će obvezivati samo one članice WTO-a koje to prihvate. Međutim, postupak rješavanja sporova primjenjivat će se u odnosima između stranaka koje su ih prihvatile.

II – Status Europskih zajednica u WTO-u

Dvije odredbe u Sporazumu o WTO-u izričito se odnose na Europske zajednice.

Članak IX., koji se odnosi na donošenje odluka, propisuje da u slučaju odlučivanja glasovanjem „[s]vaka članica WTO-a ima na sastancima Ministarske konferencije i Općeg vijeća jedan glas“ i da „kad Europska komisija [prije Europske zajednice] koristi svoje pravo glasovanja, njen će broj glasova odgovarati broju njenih država članica koje su članice WTO-a“.

Osim toga, članak XI. stavak 1., koji se odnosi na izvorno članstvo u WTO-u, propisuje:

„Ugovorne strane GATT-a 1947. od dana stupanja na snagu ovog Sporazuma, zatim Europske zajednice koje prihvate ovaj Sporazum, kao i multilateralne trgovinske sporazume, za koje se GATT-u 1994. prilažu Obvezujući rasporedi koncesija i obveza, a GATS-u Obvezujući rasporedi posebnih obveza (koji se nalaze u prilogu 1B), postaju izvorne članice WTO-a.“

III – Pregovori i potpisivanje Sporazuma o WTO-u

Vijeće i predstavnici vlada država članica odobrili su „u mjeri u kojoj se to na njih odnosi“ Deklaraciju iz Punte del Este, koja predstavlja polazišnu točku pregovora. Komisija je sama vodila pregovore u ime Zajednice i država članica. Vijeće navodi da je „radi osiguranja maksimalne dosljednosti u vođenju pregovora odlučeno da Komisija djeluje kao jedinstveni pregovarač Zajednice i država članica“. U zapisniku sa sastanka na kojem je Vijeće odobrilo deklaraciju iz Punte del Este ipak se navodi da „predmetna odluka (o ovlaštenju Komisije za otvaranje pregovora predviđenih deklaracijom) ne presumira pitanje nadležnosti Zajednice i država članica u pojedinačnim pitanjima“.

Sporazum o WTO-u potpisali su, s jedne strane, u ime Vijeća Europske unije predsjednik Vijeća te sir Leon Brittan, član Komisije i, s druge strane, predstavnici država u ime svojih vlada. Taj postupak uslijedio je kao provedba odluke Vijeća i predstavnika država članica sa sastanka održanoga 7. i 8. ožujka 1994. Iz podneska Vijeća proizlazi da je Komisija sa svoje strane u zapisnik s tog sastanka unijela da „Završni akt […] i priloženi sporazumi ulaze u isključivu nadležnost Europske zajednice“.

IV – Komisijina pitanja i postupak

A – Komisijina pitanja

Komisija je 6. travnja 1994. uputila Sudu zahtjev za donošenje mišljenja na temelju članka 228. stavka 6. UEZ-a, što je bilo nekoliko dana prije predviđenog datuma potpisivanja Sporazuma o WTO-u u Marakešu, ali nekoliko tjedana nakon što je Odbor za trgovinske pregovore (osnovan konferencijom u Punti del Este radi vođenja pregovora u Urugvajskom krugu) prihvatio Završni akt.

Pitanja su sljedeća:

„S obzirom na rezultate trgovinskih pregovora u Urugvajskom krugu GATT-a sadržanih u Završnom aktu od 15. prosinca 1993:

(1) Ima li Europska zajednica nadležnost za sklapanje svih dijelova Sporazuma o WTO-u koji se odnose na trgovinu uslugama (GATS) i na trgovinske aspekte prava intelektualnog vlasništva, uključujući trgovinu krivotvorenom robom (TRIPS), na temelju UEZ-a, a osobito na temelju samog članka 113. ili zajednički s člankom 100. A i/ili člankom 235. navedenoga ugovora?

(2) Ima li Europska zajednica nadležnost za sklapanje samo dijelova Sporazuma o WTO-u koji se odnose na proizvode i/ili usluge koji ulaze u područje primjene Ugovora o EZUČ-u i Ugovora o Euroatomu?

(3) Ako je odgovor na prethodna pitanja potvrdan, utječe li to na sposobnost država članica da sklope Sporazum o WTO-u, s obzirom na to da je već dogovoreno da su one države osnivačice WTO-a?“

B – Postupak

U skladu s člankom 107. stavkom 1. Poslovnika Suda, zahtjev za donošenje mišljenja dostavljen je Vijeću Europske unije (u daljnjem tekstu: Vijeće) i državama članicama. Pisana očitovanja podnijeli su Vijeće kao i danska, njemačka, helenska, španjolska, francuska, nizozemska i portugalska vlada te vlada Ujedinjene Kraljevine. Europskom parlamentu je na temelju njegova zahtjeva dopušteno podnijeti pisano očitovanje.

V – Dopuštenost zahtjeva

Ne pozivajući se formalno na nedopuštenost zahtjeva, Vijeće podsjeća da je u svim slučajevima kad je korišten postupak iz članka 228. stavka 6. „zahtjev bio podnesen prije potpisivanja sporazuma“. Prema mišljenju Vijeća, „moguće je […] ozbiljno se zapitati je li postupak za donošenje prethodnog mišljenja (s obzirom na ,predviđeniʼ sporazum) […] pokrenut nakon što su stvorene obveze na međunarodnoj razini“. Nizozemska vlada dijeli te sumnje.

Španjolska vlada formalno upućuje na nedopuštenost zahtjeva. Postupak davanja mišljenja može se pokrenuti samo u trenutku dok Zajednica još nije preuzela međunarodnu obvezu. Španjolska vlada naglašava da je potpis potvrdio tekstove koji su proizašli iz pregovora i da je sadržavao obvezu njihova upućivanja na prihvaćanje nadležnim tijelima.

Francuska vlada upućuje Komisiji prigovor koji je više političke naravi. Ne spominjući nedopuštenost, francuska vlada objašnjava da Komisija, čekajući posljednji trenutak, tj. potpisivanje i sklapanje Sporazuma o WTO-u, iako se neslaganje o postojanju nacionalnih nadležnosti pojavilo još 1992., nije postupala u duhu suradnje te je usvojila stajalište protivno dosljednosti djelovanja Zajednice i djelovanja država članica. Teško da države mogu uputiti Sporazum o WTO-u na usvajanje svojim parlamentima kad nije odlučeno o pitanju nadležnosti. Kad je riječ o Vijeću, i ono teško može uputiti Europskom parlamentu prijedlog odluke za sklapanje Sporazuma ako nisu sigurne pravne osnove te odluke kao ni pitanje nadležnosti.

VI – Oblik pitanja

Vijeće kritizira način na koji je Komisija postavila svoja pitanja.

Prema mišljenju Vijeća, budući da se postupak odnosi na Sporazum koji su potpisale Zajednica i njezine države članice na temelju svojih nadležnosti, ne radi se o tome može li Zajednica sama sklopiti taj sporazum (prema mišljenju Vijeća to je teoretska pretpostavka), nego „je li zajedničko sklapanje sporazuma proizašlih iz Urugvajskoga kruga od strane Zajednice i država članica spojivo s podjelom nadležnosti koja je utvrđena u UEZ-u“.

Prema mišljenju portugalske vlade, Komisijina se pitanja odnose na okončanu fazu u procesu sklapanja Sporazuma. Zapravo je potrebno utvrditi je li s načelima i pravilima Ugovora o EZ-u i Ugovora o EZUČ-u spojiva ili ne formula miješanog sporazuma u odnosu na podjelu nadležnosti između Zajednice i država članica.

Vlada Ujedinjene Kraljevine ispituje pitanja drukčijim redoslijedom od onoga koji je navela Komisija. Ona najprije objašnjava nadležnost Zajednice na temelju teorije implicitnih ovlasti, naglašavajući usporednu nadležnost država članica, a zatim navodi zašto članak 113. ne može biti temelj za sklapanje sporazumâ.

VII – Bit spora

Problemi koje je potrebno riješiti ne odnose se na sve višestrane sporazume priložene Sporazumu o WTO-u, pa čak ni na Sporazum o WTO-u.

Kao što to naglašava Vijeće, predmet razmatranja su ponajprije materijalne odredbe. Institucionalne odredbe ne stvaraju nikakav specifičan problem s obzirom na nadležnost: nadležnost za sudjelovanje u institucionalnim uređenjima nužno proizlazi iz nadležnosti koja postoji s obzirom na materijalne odredbe: institucionalna uređenja namijenjena su „upravljanju“ materijalnim uređenjima. Stoga ovdje nije nužno opisivati ta institucionalna uređenja.

Vijeće navodi da je od materijalnih odredaba potrebno razmotriti tri velika sporazuma, o robi (GATT iz 1994.), o uslugama (GATS) i o intelektualnom vlasništvu (TRIPS).

Što se tiče trgovine robom (što je predmet GATT-a iz 1994. i različitih memoranduma o tumačenju) postoji sporazum Vijeća, vlada koje su podnijele očitovanja i Europskog parlamenta o tome da se Zajednicu smatra nadležnom. Jedine zadrške odnose se na proizvode EZUČ-a (zadrška koju izražavaju Vijeće i sve vlade koje su podnijele očitovanja), na sporazum o tehničkim preprekama u trgovini (zadrška jedino nizozemske vlade) i na nužnost komplementarnoga korištenja članka 43. UEZ-a kao pravne osnove za poljoprivredu (međutim, ta zadrška, koju izražavaju Vijeće, Ujedinjena Kraljevina i Europski parlament, ne dovodi u pitanje isključivu nadležnost Zajednice).

U središtu nesporazuma nalaze se usluge i intelektualno vlasništvo. Komisija u tome stoji nasuprot osam država (sve osim Kraljevine Belgije, Velikog Vojvodstva Luksemburga, Irske i Talijanske Republike) i Europskog parlamenta. Ukratko, razlika u stajalištima je sljedeća.

Komisija smatra da je nadležnost Zajednice isključiva (bilo na temelju zajedničke trgovinske politike bilo, podredno, na temelju implicitnih ovlasti ili, točnije, paralelizma unutarnjih i vanjskih nadležnosti). Države članice koje su podnijele očitovanja smatraju da je nadležnost podijeljena između država i Zajednice. U svakom slučaju, države koje su podnijele očitovanja i Parlament isključuju nadležnost na temelju zajedničke trgovinske politike. Parlament ne zauzima formalno stajalište o utemeljenosti Komisijine podredne teze.

VIII – Točke slaganja

Prije objašnjavanja točaka neslaganja i razloga navedenih u prilog stajalištima koja brane jedni ili drugi, valja navesti točke o kojima se čini da su stajališta usklađena.

– Budući da su Vijeće i sve države članice potpisale Sporazum o WTO-u i njegove priloge, iz toga proizlazi da postoji složnost o mogućnosti, čak i nužnosti, njegova sklapanja.

– Postoji slaganje o tome da sklapanje Sporazuma o WTO-u zahtijeva suglasnost Europskog parlamenta prema članku 228. stavku 3. podstavku 2. UEZ-a jer taj sporazum predviđa stvaranje specifičnog institucionalnog okvira.

– Komisija je naglasila da „je za zaključenje cijeloga Urugvajskoga kruga potrebna jednoglasnost, ako ne zbog pravnih, onda zbog političkih razloga, […]“. Tomu ne proturječe ni Vijeće ni države članice koje su podnijele očitovanja.

IX – Višestrani sporazumi o trgovini robom

Višestrani sporazumi o trgovini robom uglavnom obuhvaćaju GATT iz 1994. čije je tumačenje pobliže utvrđeno različitim sporazumnim protokolima, sporazumima o određenim proizvodima (poljoprivreda i tekstil) i sporazumima o upotrebi ograničavajućih propisa kao što su tehničke prepreke u trgovini, primjena sanitarnih i fitosanitarnih mjera i TRIMS („Trade related investment measures“).

Komisija smatra da se svi ti sporazumi „odnose na trgovinu robom i da svi nastoje proširiti međunarodnu trgovinu uklanjanjem prepreka u trgovini i narušavanja trgovine“ te ulaze u područje primjene članka 113. UEZ-a.

Vijeće priznaje da „isključiva nadležnost Zajednice obuhvaća gotovo sve odredbe GATT-a i njegove priloge“ i da ta nadležnost „proizlazi ponajprije iz članka 113.“. Međutim, Vijeće ipak naglašava da se pozivanje na članak 43. nameće kod Sporazuma o poljoprivredi i Sporazuma o primjeni sanitarnih i fitosanitarnih mjera jer „se oni odnose ne samo na trgovinske mjere primjenjive na međunarodnu trgovinu poljoprivrednim proizvodima nego […] prije svega na unutarnji režim organizacije poljoprivrednih tržišta“.

Što se tiče poljoprivrede, vlada Ujedinjene Kraljevine podržava stajalište Vijeća navodeći obrazloženja utemeljena na konkretnim primjerima.

Tako daje „dva primjera utjecaja sporazuma sadržanih u Prilogu 1. A Sporazumu o WTO-u na unutarnji režim Zajednice u vezi s poljoprivrednim proizvodima. Kao prvo, odredbe Sporazuma o poljoprivredi koje ograničavaju ,unutarnju potporuʼ imat će izravan utjecaj na iznos potpore koju će poljoprivrednici i prerađivači poljoprivrednih proizvoda primati od zajedničkih organizacija poljoprivrednih tržišta, koje su uspostavljene na temelju članka 43. Ugovora, i stoga izravan učinak na djelovanje tih organizacija. Kao drugo, odredbe Sporazuma o poljoprivredi u vezi s obvezama smanjenja potpora za izvoz utjecat će na sustav Zajednice koji se odnosi na povrat za izvoz poljoprivrednih proizvoda Zajednice, uspostavljen i vođen u skladu s člankom 43. Gotovo sve zajedničke organizacije tržišta sadrže odredbe koje se odnose na povrat za izvoz, a sustavom se upravlja u skladu s propisima Vijeća i Komisije o izvršenju, koji su doneseni u skladu s odredbama kojima se uređuju zajedničke organizacije.“

Ujedinjena Kraljevina naglašava da se te mjere odnose na poljoprivredne proizvode podrijetlom iz Zajednice, dok se uobičajeni instrumenti trgovinske politike (količinska ograničenja, carinske mjere) odnose na uvezene, a ne na domaće proizvode. Iz toga zaključuje da te mjere ulaze u područje primjene članka 43.

Te primjedbe o poljoprivredi ne dovode u pitanje isključivu nadležnost Zajednice.

Europski parlament je također mišljenja da se s obzirom na značajnu važnost Sporazuma o poljoprivredi nameće pozivanje na članak 43. Ugovora. On naglašava da je opći sustav povlastica utemeljen kako na članku 113. tako i na članku 43. Ugovora (Uredba Vijeća (EEZ) br. 3917/92 od 21. prosinca 1992. (SL L 396, str. 1.) i Uredba Vijeća (EZ) br. 3668/93 od 20. prosinca 1993. (SL L 338, str. 22.)).

Nizozemska vlada osobito naglašava Sporazum o tehničkim preprekama u trgovini. Za razliku od Komisije koja zastupa isključivu nadležnost Zajednice za taj novi sporazum, nizozemska vlada smatra da „je Zajednica u velikoj mjeri stekla isključivu nadležnost u području tehničkih prepreka u trgovini“, ali da „države članice još uvijek imaju vlastitu nadležnost zbog obilježja određenih direktiva, ali i činjenice da u tom području nije ostvareno, a niti predviđeno, potpuno usklađivanje“.

U području trgovine robom, istinski predmet neslaganja između Komisije, s jedne strane, te Vijeća i vlada koje su podnijele svoja očitovanja, s druge strane, jesu proizvodi EZUČ-a.

Prema mišljenju Komisije, višestrani sporazumi o trgovini robom zahtijevaju samo članak 113. kao pravnu osnovu, čak i kada se odnose na proizvode EZUČ-a ili proizvode Euroatoma.

Komisija nastoji umanjiti važnost koju druge stranke pridaju članku 71. Ugovora o EZUČ-u. Odredba o neutjecanju na vlade država članica iz članka 71. ne daje nikakva prava državama članicama u smislu članka 232. stavka 1. UEZ-a.

Komisija se poziva na Mišljenje 1/75 od 11. studenoga 1975. (Zb., str. 1355. i osobito str. 1365.) koje:

„isključuje da [članak 71. Ugovora o EZUČ-u] može onemogućiti djelovanje članaka 113. i 114. UEEZ-a i utjecati na dodjeljivanje Zajednici nadležnosti za pregovore i sklapanje međunarodnih sporazuma u području zajedničke trgovinske politike“.

Komisija smatra da je drugi zakoniti način sklapanja međunarodnih sporazuma na temelju Ugovora o EZUČ-u korištenje odredaba članka 95.

Nasuprot tomu, Vijeće smatra da je „sklapanje GATT-a i njegovih priloga od strane država članica, u mjeri u kojoj njegove odredbe ulaze u nadležnost država članica u području trgovinske politike koju im dodjeljuje članak 71. Ugovora o EZUČ-u, u skladu […] s Ugovorom“.

Španjolska vlada naglašava isključivu nadležnost država članica za proizvode EZUČ-a. Helenska Republika dijeli takvo mišljenje kao i portugalska vlada.

Vlada Ujedinjene Kraljevine poziva se na članak 71. Ugovora o EZUČ-u i radi donošenja zaključka o nadležnosti država članica, ali priznaje da je korištenje članka 95. Ugovora o EZUČ-u drugi zakoniti način za sklapanje sporazuma, kao što je to navela Komisija.

Francuska vlada smatra da „EZUČ-ovo sklapanje sporazuma o trgovinskom režimu proizvoda EZUČ-a ne prenosi na EZUČ nadležnosti koje su priznate državama članicama u članku 71. tog Ugovora“ i da „stoga države članice mogu odlučiti samostalno sklopiti GATT i njegove priloge u odnosu na odredbe o trgovini proizvodima EZUČ-a koji ulaze u nadležnost koja im je dodijeljena u članku 71. Ugovora o EZUČ-u“.

X – Analiza sporazuma GATS i TRIPS

A – GATS

1. Razlog postojanja GATS-a

Čemu opći sporazum o trgovini uslugama? U određenim razvijenim zemljama uslužni sektor postao je prevladavajući gospodarski sektor. Komisija navodi da određeni ekonomisti u toj evoluciji vide „nagovijest temeljnog restrukturiranja svjetskoga gospodarstva i sve jasnijeg prijenosa obične industrije u gospodarstva zemalja u razvoju koje će postati glavni izvoznici proizvedenih proizvoda.“ „Razvijena gospodarstva izvozit će uglavnom usluge i robu s visokom dodanom vrijednošću (s velikim udjelom tehnološkog znanja i iskustva)“. „Širenje međunarodne trgovine uslugama kasni za rastom tog sektora u nacionalnim gospodarstvima jer nijedno međunarodno pravilo nije subjektima nudilo nužnu sigurnost i predvidljivost. Od tuda ideja o stvaranju okvira koji bi omogućio uvođenje liberalizacije kroz pregovore o novim pravilima.“

2. Smisao GATS-a

GATS nastoji prenijeti načela GATT-a u područje usluga gdje prepreke trgovini nisu carine ili uvozne kvote, nego propisi o pristupu tržištima i kvalifikacijama pružatelja usluga. Još nisu utvrđena sva pravila koja je potrebno poštovati. Kao što je to naglasila francuska vlada na općenitijoj razini u vezi s WTO-om, GATS predstavlja poticaj za pregovore radi produbljivanja već dogovorenih pravila i sklapanja sporazuma u novim područjima.

3. Definicija usluga i načini pružanja usluga

Pojam usluge vrlo je širok s obzirom na to da obuhvaća „svaku uslugu u svim sektorima, osim usluga pruženih u [obnašanju javne vlasti]“. Kad je riječ o „usluzi pruženoj u [obnašanju javne vlasti]“, podrazumijeva se „svaka usluga koja se ne pruža na komercijalnoj osnovi ni u uvjetima konkurencije s jednim ili više pružatelja usluga“ [članak 1. stavak 3. točke (b) i (c) GATS-a].

U skladu s člankom 1. stavkom 2. GATS-a, trgovina uslugama sadrži četiri vrste ili načina pružanja usluga:

– „cross-border supply“ (ili „prekogranično pružanje usluga“): pružanje usluge s državnog područja jedne članice na državno područje druge članice. Vijeće daje sljedeći primjer: arhitektonski ured sa sjedištem u državi A dostavlja nacrt električnih instalacija inženjerskom uredu sa sjedištem u državi B.

– „consumption abroad“ (ili „potrošnja u inozemstvu“): pružanje usluge na državnom području jedne članice korisniku usluga iz druge članice. Primjer: usluge pružene u državi A turistima iz države B.

– „commercial presence“ („komercijalna prisutnost“ ili „prisutnost pravih osoba“): pružanje usluge od strane pružatelja usluge iz jedne članice kroz komercijalnu prisutnost na državnom području neke druge članice. U skladu s člankom XXVIII. točkom (d) „komercijalna prisutnost“ podrazumijeva „svaku vrstu poslovanja ili profesionalnog osnivanja, uključivo putem:

i. osnivanja, kupnje ili održavanja pravne osobe ili

ii. stvaranja i održavanja podružnice ili predstavništva,

na državnom području članice, a radi pružanja usluge“.

Radi se dakle, kao što to primjećuje Vijeće, o slučaju kad poduzetnici ili profesionalni subjekti iz države A posluju i pružaju usluge u državi B. Taj način pružanja usluga susreće se kod, na primjer, bankarskih usluga.

– „movement of persons“ („kretanje osoba“, „prisutnost fizičkih osoba“). Riječ je o pružanju usluge od strane pružatelja usluge iz jedne članice kroz prisutnost fizičkih osoba iz te članice na državnom području neke druge članice. Prema navodu Vijeća, to je slučaj kad poduzetnik iz države A pruža svoje usluge u državi B pomoću radnika iz države A. Očit primjer jest izvedba građevinskih radova.

4. Dvostruka „univerzalnost“ GATS-a

Vijeće naglašava dvostruku univerzalnost GATS-a. S jedne strane, on obuhvaća sve uslužne sektore (vidjeti ranije navedenu definiciju usluge, pod X., A., 3.): drugim riječima, obuhvaćeni su promet, financijske usluge i osiguranja, telekomunikacije, informatičke i audiovizualne usluge, turistički sektor, hotelijerstvo i ugostiteljstvo, graditeljstvo, slobodna zvanja pa čak obrazovanje i zdravstveno liječenje itd. S druge strane, GATS obuhvaća sve aspekte poslovnog nastana i djelatnosti pružateljâ uslugâ. GATS se primjenjuje „na mjere članica koje utječu na trgovinu uslugama“, kao što je to u njemu definirano. Dakle, on obuhvaća:

– sve uvjete povezane s poslovnim nastanom (osnivanjem ili kupnjom društva ili stvaranjem podružnice);

– sve uvjete koji uređuju obavljanje tih djelatnosti (od stečajnih do poreznih pravila ili pak pravila o osoblju).

5. Narav preuzetih obveza

Valja razlikovati opće od posebnih obveza.

a) Opće obveze

Najvažnija obveza jest načelo tretmana najpovlaštenije nacije (članak II. stavak 1.). Međutim, tijekom razdoblja koje ne može biti dulje od deset godina (vidi prilog) država može zadržati mjeru koja je diskriminacijska prema njezinim trgovinskim partnerima pod uvjetom da se ta mjera nalazi u prilogu na popisu izuzeća i zadovoljava uvjete koji su tamo navedeni. Nadalje, članak V. predviđa trajno odstupanje od načela tretmana najpovlaštenije nacije u korist regionalnih integracija i to prema modelu članka XXIV. GATT-a.

Druga opća obveza jest obveza transparentnosti: svaka članica objavljuje mjere ili propise u vezi s uslugama (članak III. stavak 1.), što Sporazum naziva „mjere opće primjene koje se odnose ili utječu na provedbu ovog sporazuma“.

Također, potrebno je spomenuti obvezu propisivanja postupaka (sudskih, arbitražnih ili upravnih) povodom pravnih lijekova protiv upravnih odluka koje utječu na trgovinu uslugama (članak VI. stavak 2.).

Valja navesti i obvezu svake članice da osigura da svaki monopolski pružatelj usluga na njezinom državnom području ne djeluje na način koji nije u skladu s načelom tretmana najpovlaštenije nacije ili njezinim posebnim obvezama (članak VIII. stavak 1.).

Konačno, preuzimaju se obveze u vezi s priznavanjem udovoljenih zahtjeva, licencija ili certifikata za pružatelje usluga (članak VII.)

b) Posebne obveze

Posebne obveze iz dijelova III. i IV. Sporazuma i priloga sastoje se u obvezi članice da dâ pristup tržištu uslugama i pružateljima usluga iz neke druge članice te da odobri uslugama i pružateljima usluga iz neke druge države članice, u vezi s mjerama koje se odnose na pružanje usluga, tretman koji nije nepovoljniji od onoga koji ona daje vlastitim sličnim uslugama i vlastitim sličnim pružateljima usluga (načelo nacionalnog tretmana).

Ograničenja na koja se odnosi obveza davanja pristupa tržištu navedena su u članku XVI. stavku 2.: riječ je u biti o odricanju od nametanja količinskih ograničenja djelatnostima pružatelja usluga iz drugih članica. Vijeće kao primjer navodi sljedeća ograničenja:

– najveći broj televizijskih ili prometnih poduzetnika kojima upravljaju poduzetnici ili državljani trećih zemalja;

– najveći broj „stranih“ liječnika;

– najviši postotak „stranog“ sudjelovanja u kapitalu televizijskih, prometnih itd. poduzetnika;

– zabrana određenih djelatnosti banaka ili osiguravateljskih društava pod stranim nadzorom;

– uvođenje „kvota“ u audiovizualnom sektoru za produkcije iz trećih zemalja.

Te obveze, koje nisu ni bezuvjetne ni apsolutne, utvrđene su u rasporedu po državama. Članica može u svojem rasporedu navesti da ne daje puni pristup svojem tržištu, da stavlja uvjete (na primjer komercijalnu prisutnost) ili da uspostavlja ograničenja. Ti uvjeti i ograničenja navode se na njezinom rasporedu. Jednako vrijedi za obveze nacionalnog tretmana.

Zajednica i države članice položile su raspored za Europsku zajednicu: međutim, preuzete obveze odnose se na svaku državu članicu poimence, a uvjeti i ograničenja nisu identični za sve države članice.

Te posebne obveze rezultat su višestranih pregovora u kojima je bio opći uvjet uzajamnosti, a ne prema sektorima.

6. Dinamičnost Sporazuma

Kao što to naglašava Vijeće, GATS, čija je namjena poticanje pregovora, jest dinamičan. Vijeće upućuje na članak XIX. GATS-a, koji se odnosi na obvezu pristupanja krugovima sljedećih pregovora u cilju progresivnog podizanja razine liberalizacije. Valja također navesti članak X. koji predviđa višestrane pregovore na temelju načela nediskriminacije o pitanju izvanrednih zaštitnih mjera. Također je moguće istaknuti članak XIII., koji predviđa da se načelo tretmana najpovlaštenije nacije, posebne obveze pristupa tržištu i nacionalni tretman ne primjenjuju na državne javne nabave usluga, nego se propisuje provedba višestranih pregovora u određenom roku. Konačno, treba navesti članak XV. koji propisuje obvezu pregovaranja radi oblikovanja potrebnih višestranih disciplina za izbjegavanje učinaka narušavanja zbog subvencija.

B – TRIPS

1. Ciljevi i razlog postojanja

Glavni cilj TRIPS-a, kao što je to naglasila francuska vlada, jest jačanje i usklađivanje zaštite intelektualnog vlasništva na svjetskoj razini.

Francuska vlada navodi da su, s obzirom na to da su propali napori poduzeti u tom cilju, ali u drugim kontekstima, a osobito aktivnosti između 1980. i 1984. na reviziji Pariške konvencije za zaštitu industrijskog vlasništva, razvijene zemlje inzistirale na tome da se intelektualno vlasništvo uključi u Urugvajski krug na način da se iskoristi sveukupna dinamika GATT-a (i njegova sredstva pregovaranja) te njegov mehanizam rješavanja sporova.

Trgovina krivotvorenim proizvodima u određenim trećim zemljama (krivotvoreni žigovi, imitacije proizvoda, povreda patentnih prava proizvoda ili procesa, neovlašteno umnožene knjige, ploče i videokazete) uzrokuju, kako to navodi Komisija, značajnu štetu industriji Zajednice. Smatra se da je nepostojanje učinkovite zaštite intelektualnog vlasništva u određenim trećim zemljama imalo isti učinak na „robu koja je predmet intelektualnih prava vlasništva“ kao sva druga ograničenja uvoza.

Komisija navodi da su Sjedinjene Američke Države, kao i Zajednica, primijenile retorzijske trgovinske mjere u odnosu na zemlje koje su osiguravale nedostatnu zaštitu intelektualnog vlasništva ili koje su provodile diskriminaciju između svojih trgovinskih partnera. Te su mjere doprinijele tomu da zemlje u razvoju prihvate ideju jačanja intelektualnog vlasništva, dok je dotad postojala sklonost promatranja te grane prava kao eksploatacijskog instrumenta industrijaliziranih gospodarstava. Osim toga, Komisija izlaže da su zemlje u razvoju sve svjesnije mogućih prednosti pojačane zaštite intelektualnog vlasništva u vezi s poticanjem lokalnih inovacija.

2. Područje primjene i usvojena sredstva za ostvarenje zadanih ciljeva

Sporazum TRIPS ima vrlo široko područje s obzirom na to da obuhvaća kako književno i umjetničko vlasništvo (autorsko pravo i srodna prava) tako i industrijsko vlasništvo (žigovi, oznake zemljopisnog podrijetla i oznake izvornosti, patenti, dizajn, tehnološko znanje i iskustvo), ali isključujući nove biljne vrste (članak 1. stavak 2. TRIPS-a).

Dio I. Sporazuma TRIPS (članci 1. do 8.) sadrži opće odredbe i temeljna načela. Dio II. (članci 9. do 40.) utvrđuje standarde u vezi s dostupnošću, obujmom i uporabom prava intelektualnog vlasništva. Dio III. (članci 41. do 61.) propisuje sredstva za provedbu prava intelektualnog vlasništva. Dio IV. (članak 62.) definira postupke u vezi sa stjecanjem i primjenom prava intelektualnog vlasništva. Dio V. (članci 63. i 64.) odnosi se na rješavanje sporova. Dio VI. (članci 65. do 67.) sadrži prijelazne odredbe, a dio VII. (članci 68. do 73.) institucionalne dogovore i završne odredbe.

TRIPS nastoji uspostaviti minimalnu zaštitu intelektualnog vlasništva. TRIPS ostavlja slobodu svojim članicama da primijene veću razinu zaštite i da odrede odgovarajuću metodu primjene njegovih odredaba (članak 1. stavak 1. TRIPS-a).

Primjenjivost Sporazuma utvrđena je ratione personae (pravo primjenjivo na određene fizičke i pravne osobe, državljane trećih zemalja; članak 1. stavak 3. TRIPS-a).

TRIPS propisuje načelo nacionalnog tretmana (članak 3.) i načelo tretmana najpovlaštenije nacije (članak 4.) Ta dva načela sadrže iznimke. Tako načelo nacionalnog tretmana vrijedi uz pridržavanje izuzetaka koji su već određeni u Pariškoj konvenciji za zaštitu industrijskog vlasništva, Bernskoj konvenciji za zaštitu književnih i umjetničkih djela, Rimskoj konvenciji za zaštitu umjetnika izvođača, proizvođača fonograma i organizacija za radiodifuziju te washingtonskom Ugovoru o intelektualnom vlasništvu u vezi s integriranim krugovima. Nadalje, u odnosu na izvođače, proizvođače fonograma i organizacije za radiodifuziju, obveza nacionalnog tretmana ograničena je na prava određena samim TRIPS-om (članak 3. stavak 1. TRIPS-a).

Prema navodima Vijeća, ciljevi TRIPS-a nastoje se ostvariti dvostrukim putem: ponajprije, upućivanjem na međunarodne konvencije koje su, prema mišljenju Komisije, „[uživale] relativno visok stupanj prihvaćanja“, odnosno na Parišku konvenciju za zaštitu industrijskog vlasništva i Bernsku konvenciju za zaštitu književnih i umjetničkih djela, konvencije koje također usklađuju prava te uvode nacionalni tretman u neusklađenim područjima; nadalje, posebnim materijalnim odredbama („dodatni elementi“) „u područjima“, kako to naglašava Komisija, „intelektualnog vlasništva gdje su države sudionice zamijetile neposrednu potrebu za širom zaštitom“.

Upućivanje na Parišku konvenciju obuhvaća sve materijalne odredbe te konvencije: isključene su jedino institucionalne, završne i prijelazne odredbe (članak 2. stavak 1. TRIPS-a). Upućivanje na Bernsku konvenciju odnosi se također na sve materijalne odredbe konvencije uz iznimku odredaba o moralnim pravima autora (članak 9. stavak 1. TRIPS-a).

Posebne materijalne odredbe sadržane su u dijelovima II., III. i IV. TRIPS-a.

Iz područja tih posebnih materijalnih odredbi izuzeto je jedno važno pitanje – pitanje iscrpljenja prava. Članak 6., kao jedna od općih odredaba TRIPS-a, propisuje:

„Radi rješavanja sporova koji proizlaze iz ovog sporazuma, pridržavajući se odredaba članaka 3. [nacionalni tretman] i 4. [tretman najpovlaštenije nacije], ništa se iz ovog sporazuma ne smije koristiti radi pokretanja pitanja iscrpljenja prava intelektualnog vlasništva.“

Kao podsjetnik, načelo iscrpljenja uskraćuje nositeljima prava intelektualnog vlasništva mogućnost pozivanja na ta prava radi nadzora prometa proizvoda koje su oni sami stavili na tržište ili koji su stavljeni na tržište uz njihov pristanak. Prema mišljenju Komisije, iz članka 6. TRIPS-a slijedi da „ako članica primjenjuje načelo ,nacionalnogʼ iscrpljenja (ili ,regionalnogʼ za carinske ili regionalne unije), ona se ne može pozvati na odredbe Sporazuma TRIPS o rješavanju sporova (uključujući prigovore u slučaju kada postoji povreda i kada ona ne postoji)“.

Države Zajednice, koje su dužne primjenjivati načelo iscrpljenja u odnosima unutar Zajednice, slobodne su ga izuzeti od primjene ako uvezeni proizvod dolazi iz treće zemlje: jednako vrijedi i za samu Zajednicu.

Međutim, ako država članica na svoje državljane primjenjuje načelo iscrpljenja, ne ograničavajući ga na slučaj stavljanja u promet u državi Zajednice, ona ga na taj način mora primijeniti i na državljane trećih zemalja na temelju načela nacionalnog tretmana. Jednako tako, načelo tretmana najpovlaštenije nacije onemogućuje svim državama članicama TRIPS-a da primjenjuju drugo pravilo ovisno o tome radi li se o državljanima jedne ili neke druge treće zemlje.

Prema mišljenju Komisije, članak 6. TRIPS-a omogućuje članici „nastavak suprotstavljanja usporednim uvozima robe […] koju je u inozemstvu (tj. u trećoj zemlji) nositelj intelektualnog vlasništva stavio na tržište ili koja je uz njegov pristanak stavljena na tržište“. Komisija smatra da je ograničenje načela iscrpljenja na odnose unutar Zajednice „nužno radi poštovanja odredaba prava Zajednice i omogućavanja nositeljima prava iz Zajednice osvajanja stranih tržišta (tj. tržišta trećih zemalja) uz očuvanje određenog nadzora nad uvozom (ili ponovnim uvozom) tehnološke robe u Zajednicu“.

3. Posebne materijalne odredbe

a) Autorsko pravo i srodna prava

Zaštita autorskog prava proteže se na način izražavanja, a ne na ideje, postupke, metode rada ili matematičke koncepte kao takve (članak 9. stavak 2. TRIPS-a). Utvrđeno je minimalno trajanje zaštite (članak 12.).

Računarski programi zaštićuju se kao književna djela prema Bernskoj konvenciji (članak 10. stavak 1. TRIPS-a).

Propisana su i utvrđena srodna prava izvođača, proizvođača fonograma i organizacija za radiodifuziju (članak 14. TRIPS-a).

Autorima računarskih programa osigurava se pravo najma. To pravo ne osigurava se autorima kinematografskih djela osim ako takvo iznajmljivanje „ne dovodi do rasprostranjenog umnožavanja takvog djela koje osjetno šteti isključivom pravu umnožavanja priznatom u (u državi članici o kojoj je riječ) autorima i njihovim pravnim slijednicima“.

b) Industrijsko vlasništvo

i) Žigovi

Zaštita žigova primjenjuje se kako na žigove u odnosu na proizvode tako i na žigove u odnosu na usluge.

Utvrđeni su znakovi koji imaju mogućnost za stvaranje žiga te su definirana prava dodijeljena žigom (članak 15. stavak 1. i članak 16. stavak 1. TRIPS-a).

Uporaba žiga može biti uvjet za registriranje žiga, ali ne i za podnošenje prijave za registraciju (članak 15. stavak 3.). Utvrđeno je minimalno trajanje registracije i njezinih obnova (članak 18.). Ako se traži uporaba, TRIPS utvrđuje minimalno trajanje neuporabe radi brisanja žiga (članak 19.).

Zaštita općepoznatih žigova u smislu članka 6.a Pariške konvencije primjenjuje se na žigove u odnosu na usluge (članak 16. stavak 2.) te šire od kruga sličnih proizvoda (članak 16. stavak 3.).

Članice TRIPS-a mogu utvrditi uvjete za licenciranje i dodjelu žigova. Međutim, obvezno licenciranje nije dopušteno i žig se može dodijeliti bez prijenosa poslovanja kojemu žig pripada.

ii) Oznake zemljopisnog podrijetla

Dio II. odjeljak 3. TRIPS-a propisuje vrlo precizne odredbe u vezi sa zaštitom oznaka zemljopisnog podrijetla koje se shvaćaju kao „oznake koje identificiraju robu s podrijetlom s državnog područja članice, ili regije ili mjesta na tom državnom području, gdje je određena kakvoća, reputacija ili druga karakteristika robe bitno povezana s njezinim zemljopisnim podrijetlom“ (članak 22. stavak 1. TRIPS-a).

Općenito govoreći, riječ je o sprečavanju:

„(a) uporabe u bilo kojem smislu u određivanju ili predstavljanju robe koja bi naznačila ili sugerirala da ta roba potječe sa zemljopisnog područja koje nije stvarno mjesto podrijetla na način kojim se zavarava javnost u vezi s njezinim zemljopisnim podrijetlom;

(b) bilo koja uporaba koja je akt nepoštenog tržišnog natjecanja u smislu članka 10.a Pariške konvencije (1967.)“ (članak 22. stavak 2. TRIPS-a).

Potrebno je uspostaviti dopunsku zaštitu oznaka zemljopisnog podrijetla za vina i alkoholna pića: korištenje sredstava za sprečavanje uporabe oznaka zemljopisnog podrijetla koje identificiraju vina ili alkoholna pića koja ne potječu iz naznačenog mjesta mora se omogućiti čak i „kada je naznačeno pravo mjesto podrijetla ili kada se oznaka zemljopisnog podrijetla rabi u prijevodu ili je popraćena izrazima kao ,vrstaʼ, ,tipʼ, ,stilʼ, ,imitacijaʼ ili slično“ (članak 23. stavak 1. TRIPS-a).

Međutim, ta pravila vrijede samo za budućnost. Naime,

„ništa u ovom odjeljku ne zahtijeva od članice da spriječi stalnu i sličnu uporabu određene oznake zemljopisnog podrijetla druge članice koja identificira vina ili alkoholna pića u vezi s robom ili uslugama svojih državljana ili osoba koje imaju u toj članici prebivalište, a koje su stalno rabile tu oznaku zemljopisnog podrijetla u vezi s istom ili srodnom robom ili uslugama na državnom području te članice (a) najmanje 10 godina prije 15. travnja 1994. ili (b) u dobroj vjeri prije navedenog datuma.“ (članak 24. stavak 4. TRIPS-a).

iii) Industrijski dizajn (modeli i uzorci)

Područje industrijskog dizajna također je obuhvaćeno TRIPS-om. Potrebno je osigurati zaštitu novim ili originalnim industrijskim dizajnima (članak 25. stavak 1.). Utvrđeni su obujam i minimalno trajanje zaštite (članak 26.).

Posebice u odnosu na tekstil, oblici zaštite ne smiju biti takvi da bezrazložno umanjuju mogućnost za dobivanje navedene zaštite (članak 25. stavak 2. TRIPS‑a).

iv) Patenti

U dijelu II. odjeljku 5. o patentima nalaze se ponajprije odredbe o predmetu patentiranja (članak 27.). Svaki izum proizvoda ili postupka mora biti predmet patentiranja bez diskriminacije u odnosu na granu tehnologije (isti članak). Međutim, zemljama u razvoju priznaje se tijekom određenog razdoblja mogućnost odgode obveze proširenja zaštite patenata za proizvode u područjima tehnologije u kojima je prema njihovom pravu isključena patentna zaštita na datum opće primjene Sporazuma (članak 65. stavak 4.). Utvrđena su prava koja se dodjeljuju patentom (članak 28.) i koja imaju minimalno razdoblje trajanja od 20 godina (članak 33.). Članak 31. propisuje odredbe kojima se ograničavaju uvjeti u kojima se odobravaju obvezne licencije.

v) Planovi rasporeda (topografije) integriranih krugova

Odredbe u vezi s planovima rasporeda integriranih krugova imaju za cilj ukloniti nedostatke washingtonskog Ugovora o intelektualnom vlasništvu u vezi s integriranim krugovima. Tim odredbama definira se obujam prava koje treba dodijeliti (članak 36.) kao i trajanje zaštite (članak 38.).

vi) Zaštita neobjavljenih tehničkih informacija

Članice TRIPS-a dužne su štititi neobjavljene informacije radi zaštite od nepoštene tržišne utakmice (članak 39. stavak 1.). Legitimni posjednici tih informacija moraju imati mogućnost sprečavanja da te informacije budu „otkrivene, stečene ili rabljene od strane trećih bez njihova pristanka na način suprotan poštenoj trgovačkoj praksi“. Ta je zaštita podređena uvjetu da su te informacije tajne, da imaju komercijalnu vrijednost zbog tajnosti i da su bile predmet mjera, poduzetih od strane osobe koja punopravno kontrolira informaciju, da bi one ostale tajna (članak 39. stavak 2.).

vii) Kontrola prakse protivne tržišnom natjecanju u ugovornim licencijama

Članice se slažu da neka praksa ili uvjeti licenciranja koji se tiču prava intelektualnog vlasništva, koji ograničavaju tržišno natjecanje, mogu imati štetan učinak na trgovinu i da mogu zaustaviti prijenos i širenje tehnologije (članak 40.). Stoga im TRIPS priznaje pravo da definiraju prakse ili uvjete koji mogu predstavljati zlouporabu prava intelektualnog vlasništva te donesu prikladne mjere za sprečavanje ili nadzor tih praksi.

4. Posebne postupovne odredbe (sredstva provedbe prava intelektualnog vlasništva)

Radi ostvarenja ujednačene minimalne zaštite intelektualnog vlasništva, nije dostatno definirati sadržaj različitih prava koja je potrebno priznati. Potrebno je također propisati „učinkovita i prikladna sredstva“ za njihovu provedbu (vidjeti uvodne izjave TRIPS-a). U njima je objašnjeno postojanje dijela III. TRIPS-a u vezi s postupcima koje su države članice dužne uspostaviti na takav način da omogućuju učinkovito djelovanje protiv bilo koje povrede prava intelektualnog vlasništva obuhvaćenog TRIPS-om (članak 41. stavak 1.). Dio III. nabraja, s jedne strane, mjere koje nositelji prava intelektualnog vlasništva mogu koristiti pred sudskim, upravnim i carinskim tijelima, kako protiv povreda tako i protiv rizika od povreda svojih prava (a) i, s druge strane, propisuje da postupci putem kojih je takve mjere moguće ostvariti zadovoljavaju određene zahtjeve (b).

a) Pravna sredstva

TRIPS propisuje mjere usmjerene na prestanak ili ograničavanje povreda prava intelektualnog vlasništva (nalog za prestanak, naknada štete, oduzimanje ili uništavanje krivotvorenih predmeta, kaznene sankcije) te mjere usmjerene na sprečavanje povreda prava intelektualnog vlasništva (privremene mjere, carinska obustava stavljanja u promet).

Sudske vlasti moraju biti ovlaštene naložiti kršitelju da odustane od povrede prava intelektualnog vlasništva podnositelja zahtjeva (članak 44. stavak 1.).

Sudske vlasti moraju imati ovlast naložiti kršitelju da nositelju prava čije je pravo povrijeđeno plati primjerenu odštetu ako je kršitelj znao ili je morao znati da čini povredu prava intelektualnog vlasništva (članak 45. stavak 1.).

Sudske vlasti također moraju biti ovlaštene narediti da se roba kojom se čini povreda prava intelektualnog vlasništva izbaci iz trgovačkih kanala bez ikakve naknade, odnosno da se uništi ako to nije u suprotnosti s postojećim ustavnim odredbama (članak 46.).

Kaznene sankcije, koje mogu obuhvaćati i kaznu zatvora, moraju se propisati u slučajevima namjernoga krivotvorenja žiga ili neovlaštenog umnožavanja djela zaštićenog autorskim pravom na komercijalnoj razini (članak 61.).

Postoje dvije vrste mjera sprečavanja.

Ponajprije, sudske vlasti moraju biti ovlaštene da nalože hitne i djelotvorne privremene mjere radi sprečavanja nastanka povrede bilo kojeg prava intelektualnog vlasništva (članak 50. stavak 1.). Kad je to primjereno, te se mjere mogu primijeniti bez saslušanja druge stranke (članak 50. stavak 2.), koja ipak može naknadno zatražiti preispitivanje (članak 50. stavak 4.).

Nadalje, članice moraju uspostaviti postupke koji omogućuju nositelju prava, koji ima valjane razloge za sumnju da može doći do uvoza robe s krivotvorenim žigom ili neovlašteno umnoženih primjeraka djela zaštićenog autorskim pravom, da podnese pisani zahtjev nadležnom tijelu, bilo upravnom ili sudskom, da carinsko tijelo zaustavi puštanje takve robe u slobodni optjecaj. Članice mogu predvidjeti slične mjere i za druge povrede prava intelektualnog vlasništva (članak 51.).

Te mjere zaustavljanja stavljanja robe u slobodan promet također su privremene. Njihovo zadržavanje uvjetovano je pokretanjem postupka za meritorno odlučivanje (vidjeti članak 55.).

b) Postupovna jamstva

Postupci u vezi s ostvarivanjem prava intelektualnog vlasništva moraju biti pošteni i nepristrani (članak 41. stavak 2.). Zahtjev poštenja i nepristranosti postupaka pobliže je određen na više načina.

Nositelji prava moraju imati pristup građanskopravnim sudskim postupcima u vezi s ostvarivanjem prava intelektualnog vlasništva, a optuženici moraju biti pravodobno obaviješteni pisanom obavijesti koja sadrži dovoljno pojedinosti uključujući osobito osnovu zahtjeva (članak 42.). Strankama mora biti dopušteno da budu zastupane po samostalnom pravnom zastupniku, a u postupku se ne postavljaju preteški zahtjevi u vezi s obvezatnom osobnom nazočnošću (članak 42.). Sve stranke u takvom postupku moraju biti ovlaštene da potkrijepe svoje zahtjeve i da predoče sve relevantne dokaze (članak 42.) te moraju raspolagati pravom da od suparničke stranke zahtijevaju predočavanje dokaza koji su pod njezinom kontrolom (članak 43.). Odluke o meritumu spora temelje se samo na dokazima u vezi s kojima je strankama pružena mogućnost izjašnjavanja i, po mogućnosti, moraju biti sačinjene u pisanom obliku i obrazložene (članak 41. stavak 3.).

Stranke moraju imati pravo sudskog preispitivanja konačnih upravnih odluka i prvostupanjskih sudskih odluka (članak 41. stavak 4.).

Potrebno je predvidjeti mogućnost da nositelji prava intelektualnog vlasništva koji su zlouporabno ili neopravdano koristili postupke koji su im na raspolaganju plate odštetu (članak 48. stavak 1.).

XI – Zajednička trgovinska politika, GATS i TRIPS: stajališta stranaka u postupku

Kao što je već navedeno, Komisija, s jedne strane, te Vijeće, države koje su podnijele očitovanja i Europski parlament, s druge strane, uopće se ne slažu o tome ulaze li područja obuhvaćena GATS-om i TRIPS-om u zajedničku trgovinsku politiku za koju Zajednica ima isključivu nadležnost na temelju članka 113. UEZ-a.

Stajališta stranaka o GATS-u i TRIPS-u izložit će se u nastavku.

A – GATS

Glavna tvrdnja Komisije jest da se zajednička trgovinska politika odnosi na usluge koje su obuhvaćene GATS-om. Ta politika ne može biti ograničena na robu. Srž Komisijinog stajališta jest da svaki sporazum koji može izravno ili neizravno utjecati na količinu ili strukturu trgovine jest sporazum o trgovinskoj politici i mora biti sklopljen na temelju članka 113.

Koji su njezini glavni argumenti?

– Ponajprije, sudska praksa Suda koja je naglasila da „pojam trgovinske politike ima isti sadržaj neovisno o tome primjenjuje li se u međunarodnom prostoru djelovanja države ili Zajednice“ (ranije navedeno Mišljenje 1/75, osobito podstavak 4. na str. 1362.). Uistinu, prema mišljenju Komisije, nijedna država članica ne može ozbiljno tvrditi da trgovina uslugama nije trgovina i da sporazumi koje bi sklapala ne bi ulazili u njezinu trgovinsku politiku.

– Veze ili sličnosti između robe i usluga koje naglašavaju ekonomisti, oba sektora obuhvaćena su trgovinskom bilancom.

– Pravna doktrina koja u svojim nedavnim stajalištima gotovo jednoglasno smatra da je trgovina uslugama dio zajedničke trgovinske politike. Komisija ipak priznaje da određeni predstavnici „umjerene“ doktrinalne struje isključuju usluge koje isporučuje poslovni nastan smješten u zemlji u kojoj se pružaju usluge. Komisija smatra da ne postoji nikakav razlog za razlikovanje izravnog prekograničnog pružanja usluga, koje bi jedino činilo dio zajedničke trgovinske politike, i pružanja usluga putem trgovačkog predstavništva koje čini dio vanjske politike poslovnog nastana.

– Svrha GATS-a jest liberalizacija trgovine uslugama.

– Uporabljeni instrumenti (tretman najpovlaštenije nacije, transparentnost) su tradicionalni instrumenti trgovinske politike. Jednako vrijedi za odredbe o pristupu tržištima i nacionalnom tretmanu. Popisi posebnih obveza, iako se u velikoj mjeri odnose na regulatorna ograničenja, usporedivi su s tarifnim popisima članica u robnom sektoru.

U preostalom Komisija nastoji pokazati da odredbe GATS-a nalaze svoj pandan u usporedivim odredbama GATT-a.

Mogućnost mjera križne retorzije također upućuje na preklapanje roba – usluge, a to preklapanje potvrđuje da roba i usluge čine dio iste trgovinske politike.

Odredbe u vezi s naknadnim pregovorima (vidjeti gore X., A., 6., Dinamičnost GATS-a) „ne mogu izmijeniti pravnu osnovu sporazuma koji se trenutačno ispituje“. „Svaki sporazum koji proizađe iz tih odredaba mora u konačnici biti predmet posebne ocjene radi utvrđivanja pravne osnove.“

Prema mišljenju Komisije, nadležnost Zajednice nije dovedena u pitanje time što u pravu Zajednice nisu usklađeni svi uslužni sektori obuhvaćeni GATS-om pa u određenim slučajevima ostaju uređeni nacionalnim zakonodavstvima. „GATT, a osobito njegova odredba o nacionalnom tretmanu, već niz godina utječe na nacionalna zakonodavstva i propise država članica (primjerice porezna zakonodavstva), a da se nikada nije tvrdilo da dijelom ulazi u nadležnost država članica.“

Konačno, Komisija daje dva pojašnjenja u vezi s člancima 59. i 75. UEZ-a.

Protivi li se uključivanju trgovine uslugama u članak 113. UEZ-a članak 59. podstavak 2. UEZ-a, koji ovlašćuje Vijeće na proširenje primjene odredaba poglavlja na državljane trećih zemalja koji pružaju usluge i koji imaju poslovni nastan unutar Zajednice? Komisija odgovara negativno. Riječ je o unutarnjoj odredbi, a ne o odredbi zajedničke trgovinske politike. „Ona ne može poslužiti kao pravna osnova za ugovornu politiku koja obuhvaća sve oblike međunarodnog pružanja usluga, kao što je to GATS.“

U mjeri u kojoj se GATS odnosi i na promet, nije li on obuhvaćen člankom 75. koji institucijama dodjeljuje unutarnju nadležnost (vidjeti presudu od 31. ožujka 1971., „AETR“, Komisija/Vijeće, 22/70, Zb., str. 263., o paralelizmu unutarnjih i vanjskih nadležnosti)? Odgovor Komisije je negativan. Na presedan AETR moguće je pozvati se radi sklapanja sporazuma u sektorima prometne politike koji nisu trgovinske naravi. Nadalje, Vijeće je u prometnom sektoru usvojilo određen broj mjera za ograničenja u trgovini, osobito gospodarske sankcije, utemeljene na članku 113., koje obuhvaćaju prekid trgovine prometnim uslugama.

Sve druge stranke postupka odlučno se protive stajalištu koje zastupa Komisija.

Prema mišljenju Vijeća, Komisijino tumačenje pojma zajedničke trgovinske politike vodi do preoblikovanja te politike u zajedničku politiku u području vanjskih gospodarskih odnosa. Promjene deviznog tečaja ili razlike u troškovima plaća u svjetskom gospodarstvu značajnije utječu na obujam i tijek međunarodne trgovine nego, primjerice, promjene carinske tarife. „Ako se slijedi stajalište Komisije, trebalo bi nužno zaključiti da Zajednica na temelju članka 113. ima isključivu nadležnost za uređivanje deviznog tečaja država članica ili za provedbu politike utvrđivanja plaća. Takvo tumačenje u potpunosti bi lišilo sadržaja nadležnost država članica u području gospodarske politike, barem što se tiče vanjskih odnosa“.

Tijekom Međuvladine konferencije o političkoj Uniji, Komisija je predložila takvo proširenje nadležnosti Zajednice. Pojam zajedničke trgovinske politike bio bi zamijenjen pojmom zajedničke politike u području vanjskih gospodarskih odnosa, što bi osobito obuhvaćalo „gospodarske i trgovinske mjere u području usluga, kapitala, intelektualnog vlasništva, ulaganja, poslovnog nastana i tržišnog natjecanja“, s mogućnošću proširenja granica tog područja. Ta politika ulazila bi u isključivu nadležnost Zajednice (članak Y 17. stavak 2. prijedloga Komisije). U odnosima s trećim zemljama, međunarodnim organizacijama i na međunarodnim konferencijama Zajednicu bi isključivo predstavljala Komisija.

Prema mišljenju Vijeća, Komisija nastoji svojim zahtjevom za mišljenje sudskim tumačenjem potvrditi prijedloge koji su odbačeni prilikom Međuvladine konferencije o političkoj Uniji. Taj argument nalazi se u podnescima francuske i danske vlade te vlade Ujedinjene Kraljevine.

Radi iznošenja zaključka o postojanju zajedničke nadležnosti Zajednice Vijeće zapravo ne razlikuje argumente koje navodi u prilog isključenju usluga iz trgovinske politike i argumente koji se temelje na razmatranju stajališta o paralelizmu unutarnjih i vanjskih nadležnosti.

Prema mišljenju Vijeća, GATS se primarno odnosi na pružanje usluga putem komercijalne prisutnosti u zemlji odredišta tih usluga. To proizlazi iz same naravi usluga. One se konzumiraju ili uporabljuju u isto vrijeme kad se isporučuju te ih nije moguće pohraniti ili prenositi; stoga moraju biti konzumirane na istome mjestu gdje su isporučene. Doista, uređivanje komercijalne prisutnosti jest uređivanje uvjeta osnivanja društava iz trećih zemalja i pravnog režima koji će se na njih primjenjivati nakon tog osnivanja.

Prema mišljenju Vijeća, taj režim primarnog poslovnog nastana uređen je nacionalnim pravom i nije obuhvaćen pojmom zajedničke trgovinske politike. Također, u vezi s potrošnjom u inozemstvu (primjer indijskih turista koji posjećuju Francusku), Vijeće primjećuje da nadležnosti u području turizma i nadalje pripadaju državama članicama te da je prijedlog dodjeljivanja nadležnosti Zajednici u tom području bio odbačen prilikom Međuvladine konferencije o političkoj Uniji. Što se tiče „kretanja osoba“, Vijeće primjećuje da su ulazak i boravak u državama Zajednice fizičkih osoba, koji su državljani trećih zemalja i koje je zaposlio pružatelj usluga iz treće zemlje, uređeni nacionalnim zakonodavstvima i ulaze u nadležnost samo država članica. U vezi s prekograničnim pružanjem usluga, Vijeće naglašava da nadležnost država članica da uređuju tu „međunarodnu trgovinu usluga“ nikad nije bila osporena. „Država članica može uvesti ,kvote za filmsko platnoʼ kako bi obvezala kina da osiguraju minimalno prikazivanje filmova proizvedenih u Zajednici i stoga da ograniče mogućnost difuzije filmova koji nisu iz Zajednice.“ Ukratko, prema mišljenju Vijeća, članak 113. odnosi se na međunarodnu trgovinu uslugama samo u mjeri u kojoj su usluge o kojima je riječ izravno povezane s isporukom robe (primjerice usluge sastavljanja stroja).

Vlada Ujedinjene Kraljevine izlaže specifičniju argumentaciju u vezi s dosegom pojma zajedničke trgovinske politike.

Vlada Ujedinjene Kraljevine za usluge ponajprije navodi da se poglavlja Ugovora koja se odnose na poslovni nastan i usluge odnose samo na državljane država članica. Jedino je državljanin države članice ovlašten osnovati glavni poslovni nastan u državi članici. Jedino državljanin države članice s poslovnim nastanom u državi članici može osnovati sekundarni poslovni nastan u drugoj državi članici. Jedino se državljani država članica mogu pozivati na slobodu pružanja usluga, iako članak 59. podstavak 2. propisuje mogućnost proširenja prava slobode pružanja usluga na državljane trećih zemalja s poslovnim nastanom u državi članici.

Ujedinjena Kraljevina nadalje tvrdi da doslovno tumačenje članka 113., koje ograničava tu odredbu na trgovinu robom, jest u potpunosti dosljedno sustavu Ugovora. Naime, „ako bi države članice mogle zadržati različite trgovinske politike, odnosno podvrgnuti uvoz iz trećih zemalja različitim pravilima u području tarifa i kvota, to bi rezultiralo onemogućavanjem trgovinskih tokova“. Nasuprot tomu, taj rizik ne postoji kod usluga. Ne „postoji rizik da pružatelji usluga ili osobe s namjerom osnivanja poslovnog nastana u državi članici koja nameće ograničenja državljanima trećih zemalja to učine posredstvom države članice s blažim pravilima. Ako država članica dopušta državljaninu treće zemlje pružanje usluge na svojem državnom području, taj državljanin ne stječe time pravo pružanja usluge u drugoj državi članici s obzirom na to da nije državljanin države članice“. „Nema logike […], dakle, da se nameće isključiva zajednička trgovinska politika u području usluga, iako postoji uvjerljiva logika koja nameće isključivu zajedničku trgovinsku politiku u području robe.“

Iako se govori o „trgovini uslugama“, pitanja koja se postavljaju vrlo su različita od onih koja se javljaju kod proizvoda. Kod usluga su bitna pitanja poslovni nastan stranih društava, njihova izravna ulaganja, slobodno kretanje osoblja nužno za pružanje usluga kao i propisi koji uređuju pristup profesijama koje pružaju usluge.

Konačno, Ujedinjena Kraljevina podsjeća da Sporazum GATS također obuhvaća usluge prometa i da njegovi prilozi obuhvaćaju zračni promet kao i pregovore o pomorskom prometu. Ona upućuje na članke od članka 61. podstavka 1. do članka 74. UEZ-a i na sudsku praksu (ranije navedena presuda AETR i Mišljenje 1/76 od 26. travnja 1977., Zb., str. 741., o prijedlogu sporazuma o osnivanju Europskog fonda za raspremu u unutarnjoj plovidbi) te zaključuje da je „za sporazume s trećim zemljama u području pružanja prometnih usluga osnova jedino poglavlje Ugovora o prometu“.

U tom pogledu Ujedinjena Kraljevina navodi i praksu Vijeća. Kad je Vijeće donosilo vanjske mjere koje u biti uređuju promet, to je činilo na temelju poglavlja o prometu. Ujedinjena Kraljevina navodi u tom smislu: Odluku Vijeća 80/50/EEZ od 20. prosinca 1979. o uspostavi savjetodavnog postupka o odnosima između država članica i trećih zemalja u području zračnog prometa i o djelatnostima vezanima uz ta pitanja unutar međunarodnih organizacija (SL 1980., L 18, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 22., str. 6.); Odluku Vijeća 82/505/EEZ od 12. srpnja 1982. o sklapanju Sporazuma o povremenom međunarodnom putničkom cestovnom prijevozu koji se obavlja autobusima (ASOR) (SL L 230, str. 38.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 15., str. 24.), Sporazum sklopljen između Europske ekonomske zajednice s jedne strane i Austrije, Španjolske, Finske, Norveške, Portugala, Švedske, Švicarske i Turske s druge strane; Uredbu Vijeća (EEZ) br. 4055/86 od 22. prosinca 1986. o primjeni načela slobode pružanja usluga u pomorskom prometu između država članica te između država članica i trećih zemalja (SL L 378, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 8., str. 3.); Odluku Vijeća 92/384/EEZ od 22. lipnja 1992. o sklapanju sporazuma između Europske ekonomske zajednice, Kraljevine Norveške i Kraljevine Švedske u području civilnog zrakoplovstva (SL L 200, str. 20.); Odluku Vijeća 92/577/EEZ od 27. studenoga 1992. o sklapanju sporazuma između Europske ekonomske zajednice i Republike Austrije u području tranzita robe cestom i željeznicom (SL L 373, str. 4.); Odluku Vijeća 92/578/EEZ od 30. studenoga 1992. o sklapanju sporazuma između Europske ekonomske zajednice i Švicarske Konfederacije u području tranzita robe cestom i željeznicom (SL L 373, str. 26.). Što se tiče posljednjih dviju odluka, Ujedinjena Kraljevina naglašava da je Komisija predložila članak 113. UEEZ-a kao pravnu osnovu, ali da je Vijeće donijelo odluku na temelju članka 75. UEEZ-a.

Francuska vlada ponajprije skreće pozornost na vrlo široko područje primjene Sporazuma o WTO-u, koji:

„potencijalno obuhvaća svako gospodarsko pitanje povezano s trgovinom. To područje može, dakle, obuhvatiti sve politike Zajednice. Jasno, to ne znači da se te politike, kad su usmjerene prema van u okviru WTO-a, a pod izgovorom da imaju trgovinski utjecaj, moraju u potpunosti utopiti u zajedničku trgovinsku politiku. Takvo stapanje dovelo bi do ozbiljnih problema u dosljednosti, primjerice u području okoliša: iste mjere ulazile bi u podijeljenu nadležnost ako bi se usvajale na unutarnjem području ili na drugim vanjskim područjima kao sastavni dio politike okoliša, odnosno u zajedničku trgovinsku politiku i stoga isključivu nadležnost Zajednice ako bi se o njima raspravljalo u okviru WTO-a“.

Nasuprot Komisijinom stajalištu u području usluga, francuska vlada nadalje navodi određene argumente koji su već prije spomenuti, kao što su oni koji proizlaze iz rada Međuvladine konferencije o političkoj Uniji, veze između carinske Unije i zajedničke trgovinske politike s obzirom na rizik od zapreka prometu te argumenta da GATS obuhvaća i pružanja usluga koje nisu prekogranične. U vezi s uporabom klasičnih instrumenata trgovinske politike (kao što su to odredba o najpovlaštenijoj naciji ili načelo nacionalnog tretmana) na koje se Komisija poziva, francuska vlada se ograničava na tvrdnju da su ti instrumenti bili uporabljeni izvan trgovinskih odnosa između država i u tom pogledu navodi primjer konvencije o statusu izbjeglica. Završno, francuska vlada zaključuje, kao i Vijeće, da su zajedničkom trgovinskom politikom obuhvaćene samo usluge izravno povezane s isporukom robe.

Ispitivanjem četiriju oblika pružanja usluga obuhvaćenih GATS-om, španjolska vlada zaključuje da zadnja tri oblika (potrošnja u inozemstvu, komercijalna prisutnost i kretanje osoba) ulaze u nadležnost država članica: odredbe članaka 48., 52. i 59. UEZ-a uređuju slobodno kretanje radnika, pravo nastana i slobodu pružanja usluga samo u pogledu državljana drugih država članica Zajednice.

Portugalska vlada općenito naglašava da ključ nesporazuma koji suprotstavlja Komisiju i države članice nije pitanje instrumenata i svrhe, nego naravi područja uređenih Sporazumom o WTO-u. „U trenutačnom stanju internacionalizacije nacionalnih ekonomija svaka unutarnja ili vanjska, dvostrana ili višestrana mjera usvojena u okviru gospodarskih odnosa može izravno ili neizravno utjecati na obujam ili strukturu trgovinskih protoka i trgovine. Stoga taj kriterij ne može sam po sebi služiti kao temelj ograničavanja isključive nadležnosti Zajednica u okviru zajedničke trgovinske politike [...]. Takvo tumačenje podrazumijevalo bi prenošenje područja koja se odnose na politiku trgovinskih poreza, nacionalnih valuta te izravnih i neizravnih troškova plaća u sferu isključive nadležnosti Zajednice.“

Što se posebice tiče usluga, portugalska vlada naglašava da iako je prekogranično pružanje usluga nesumnjivo obuhvaćeno područjem primjene članka 113., drugi oblici pružanja usluga, kao što je to potrošnja u inozemstvu i kretanje osoba, nisu obuhvaćeni tim područjem primjene: naime, uređenje turizma, ulazak i kretanje državljana trećih zemalja kao i status radnika iz zemalja koje nisu dio Zajednice ulaze u vlastitu nadležnost država članica. U vezi s komercijalnom prisutnošću, portugalska vlada navodi da članak 52. UEZ-a ne dodjeljuje Zajednici vlastitu nadležnost u području poslovnog nastana državljana trećih zemalja.

Helenska Republika smatra da sklapanje GATS-a nužno pretpostavlja zajednički nastup Zajednice i država članica zbog dinamičke i evolutivne institucionalne strukture koju on stvara. Sudjelovanje država članica opravdano je njihovim nadležnostima koje im pripadaju, a koje su „usporedne s nadležnostima Zajednice, odnosno primarne su u odnosu na njih, ili isključive“. Helenska Republika ne daje nikakva dodatna pojašnjenja.

Nizozemska vlada ističe činjenicu da prekogranično pružanje usluga nema ključnu ulogu u GATS-u te da se on u biti odnosi na poslovni nastan pružatelja usluga državljana trećih zemalja te na obavljanje njihove djelatnosti u državama članicama. Nizozemska vlada navodi primjer kretanja fizičkih osoba (državljana trećih zemalja) na područje države članice kao slučaj u kojem države članice imaju isključivu nadležnost.

Nizozemska vlada nadalje naglašava da su trgovinska politika i prometna politika izričito zamišljene kao odvojena područja te da se vanjsko djelovanje u području prometa ne može temeljiti na članku 113.

Što se tiče trgovine financijskim uslugama, nizozemska vlada skreće pozornost Suda na određene mjere Zajednice: drugu direktivu Vijeća u području banaka koja sadrži glavu posvećenu odnosima s trećim zemljama( ), prvu direktivu u području osiguranja od štete koja predviđa mogućnost da Zajednica sklapa konvencije s trećim zemljama( ) te odluku Vijeća kojom se odobrava sporazum sklopljen sa Švicarskom u području osiguranja( ). Prva dva akta temelje se na članku 57. stavku 2., a treći akt na članku 57. stavku 2. i na članku 235. Dakle, nije bilo riječi o članku 113.

Njemačka vlada podržava stajališta Vijeća. Ona naglašava da GATS uređuje prometne usluge, područje koje je na razini Zajednice obuhvaćeno člankom 74. et seq. UEZ-a. Prema mišljenju njemačke vlade „članak 113. UEZ-a nije dostatno opravdanje nadležnosti Europske unije jer široko područje koje obuhvaća GATS znatno nadilazi usluge povezane sa slobodom kretanja robe.“ Nadalje, ona navodi da u određenim sektorima kao što su obrazovanje i kultura Zajednica raspolaže samo vrlo ograničenom nadležnošću te kulturna politika u osnovi ostaje u domeni država članica kako to navodi članak 128. UEZ-a. Osim toga, u drugim sektorima Zajednica gotovo i nema nikakvu nadležnost. Njemačka vlada u tom pogledu navodi područja kao što su pravo ulaska, boravka i rada zaposlenih radnika trećih zemalja u odnosu na pružanje usluga kao i status poduzetnika iz trećih zemalja.

Danska vlada općenito navodi da članak 113. Ugovora ne uključuje vanjsku gospodarsku politiku te se, kao i Vijeće te druge vlade, poziva na radove Međuvladine konferencije o političkoj Uniji. Što se posebice tiče GATS-a, danska vlada smatra da se članak 113. ne može koristiti za sklapanje sporazuma o uslugama, osobito u području prometa. Prema njezinom mišljenju, potrebno je upotrijebiti druge odredbe Ugovora (poglavlje o poslovnom nastanu ili četvrti dio Ugovora koji se odnosi na promet).

Europski parlament smatra da Komisija nastoji obuhvatiti sveukupnost međunarodnih gospodarskih odnosa zajedničke trgovinske politike i time ih smjestiti u okvir članka 113. Ugovora, odnosno područja koja su obuhvaćena slobodom pružanja usluga, prometom, porezima, usklađivanjem zakonodavstava itd. Prema njegovom mišljenju, sporna je Komisijina argumentacija koja se poziva na gospodarske koncepte. Ne radi se o izradi gospodarskih perspektiva i teorija, nego o obradi pitanja u njegovom trenutačnom pravnom kontekstu.

Europski parlament doduše priznaje, stavljajući se u perspektivu suverene državne strukture, da se pojam trgovine ne odnosi samo na konačne proizvode, nego na sve ulazne i izlazne elemente koji idu od zamisli do prodaje krajnjem kupcu. Međutim, koliko god taj koncept bio zanimljiv, on mora ustupiti mjesto pitanjima zakonitosti kakva trenutačno postoji u okviru Zajednice.

Široko tumačenje pojma zajedničke trgovinske politike ide na štetu ovlasti Europskog parlamenta, što je nespojivo s ustavnim načelom sudjelovanja Parlamenta, koje je proizašlo iz sudske prakse „titanski dioksid“ (presuda od 11. lipnja 1991., Komisija/Vijeće, C-300/89, Zb., str. I-2867.).

Europski parlament tvrdi da ni u Mišljenju 1/78 („kaučuk“) od 4. listopada 1979. (Zb., str. 2871.) ni u drugim slučajevima u kojima je postupao Sud nije primijenio članak 113. Ugovora izvan područja robe.

Europski parlament naglašava da je za sklapanje Sporazuma o WTO-u nužna pravna osnova članak 228. stavak 3. podstavak 2. UEZ-a, kako je izmijenjen Ugovorom iz Maastrichta, koji za sporazume koji stvaraju institucionalni okvir predviđa suglasnost Europskog parlamenta.

Navodeći određene posebne uslužne sektore, Europski parlament smatra da je pravna osnova za sklapanje međunarodnih sporazuma u području prometa članak 75. Ugovora, a ne članak 113. Članak 75. Ugovora potrebno je smatrati kao lex specialis u odnosu na druge odredbe Ugovora koje se odnose na vanjske odnose Zajednice. Iz teksta članka 75. točaka (a) i (c) jasno proizlazi da ta odredba može služiti kao pravna osnova za svaki akt Zajednice kojim se nastoje urediti pitanja prometa u vezi s trećim zemljama, kao što su to sporazumi o tranzitu ili infrastrukturne mjere prema granicama trećih zemalja.

Parlament također smatra da odredbe GATS-a koje se odnose na ugovore o javnoj nabavi nisu obuhvaćene člankom 113. Ugovora. U vezi s tim pitanjem, on upućuje na predmet C-360/93, koji je u tijeku, u kojem je zatražio poništenje odluka Vijeća koje se odnose na sporazum između Zajednice i Sjedinjenih Američkih Država u vezi sa sklapanjem ugovora o javnoj nabavi zbog toga što su bile temeljene samo na članku 113. Prema njegovom mišljenju, takvi akti trebali su biti doneseni na temelju članaka 59. do 66. i članka 100. A.

Naposljetku, u mjeri u kojoj se GATS odnosi na ulaganja stranih poduzetnika, Parlament tvrdi da bi članak 52. i članak 57. stavak 2. Ugovora trebali biti pravna osnova. U vezi s tim pitanjem upućuje na stajališta u okviru zahtjeva za mišljenje 2/92, koji je u tijeku pred Sudom.

Osim toga, Europski parlament nastoji osporiti Komisijine argumente da su odluke Zajednice u području gospodarskih sankcija bile donesene samo na osnovi članka 113., a koje ona ističe u prilog stajalištu da su usluge obuhvaćene zajedničkom trgovinskom politikom. Ponajprije, te su mjere imale za cilj prekinuti trgovinski protok, odnosno utjecati na trgovinu robom, a ne urediti promet. Na taj način, navodeći slučaj embarga na trgovinu s Irakom( ) koji se odnosio na uvezene ili izvezene proizvode, teško je moguće zamisliti kako je mjera mogla biti djelotvorna, a da se nije primijenila na zračni i pomorski prijevoz. Nadalje, te su odluke donesene u hitnim situacijama. Riječ je o netipičnim aktima u kojima se pravna osnova pojavila nakon uvodnih izjava koje sadržavaju politički dogovor između država članica. Najbolji dokaz tome jest taj što ih Ugovor o Europskoj uniji posebno obrađuje. Članak 228. A, kako je uveden u Maastrichtu, propisuje, naime, da „[a]ko se zajedničkim stajalištem ili zajedničkom akcijom, donesenima u skladu s odredbama Ugovora o Europskoj uniji u vezi sa zajedničkom vanjskom i sigurnosnom politikom, predviđa djelovanje Zajednice kojim se djelomično ili u cijelosti prekidaju ili ograničavaju gospodarski odnosi s jednom ili više trećih zemalja, Vijeće poduzima potrebne hitne mjere. Vijeće odlučuje kvalificiranom većinom, na prijedlog Komisije.“.

B – TRIPS

Komisija polazi od dvostruke ideje. S jedne strane, zajednička trgovinska politika obuhvaća sve mjere čiji je glavni cilj utjecati na obujam ili strukturu trgovine robom ili uslugama uređujući ili usklađujući prava intelektualnog vlasništva. S druge strane, pravila koja se odnose na prava intelektualnog vlasništva usko su povezana s trgovinom proizvodima i uslugama na koje se primjenjuju. Stoga Komisija u svojem glavnom zaključku navodi da je nadležnost Zajednice isključiva na temelju članka 113. UEZ-a.

S obzirom na to da predviđeni sporazum ima za cilj izravno urediti trgovinu pravima intelektualnog vlasništva, potrebno je smatrati da to ulazi u zajedničku trgovinsku politiku.

Kako bi uputila na vrlo usku vezu između prava intelektualnog vlasništva, s jedne strane, te proizvoda i usluga, s druge strane, Komisija se poziva na članak 36. UEZ-a i na odgovarajuće pravilo koje je Sud razvio u području usluga.

Prema mišljenju Komisije, aspekti prava intelektualnog vlasništva koji se odnose na trgovinu ulaze u područje primjene zajedničke trgovinske politike.

Osim toga, Komisija upućuje na praksu institucija.

Komisija navodi tri slučaja u kojima su Vijeće i ona sama uporabili Uredbu Vijeća (EEZ) br. 2641/84, koja je uspostavila novi instrument trgovinske politike koji Zajednici omogućava davanje odgovora na svaku nezakonitu trgovinsku praksu trećih zemalja te uklanjanje štete koja iz toga nastane industriji Zajednice( ). Iako ta uredba posebno ne spominje povredu prava intelektualnog vlasništva, Vijeće i Komisija su ju dosad koristili triput radi obrane interesa Zajednice u području intelektualnog vlasništva. Komisija iz toga zaključuje da Zajednica ima isključivu nadležnost poduzimanja mjera radi primjene prava, kao odgovor na nezakonite trgovinske prakse, koristeći postojeće instrumente trgovinske politike radi osiguranja zaštite njezinih prava intelektualnog vlasništva koja utječu na obujam njezine trgovine robom i uslugama s inozemstvom.

Na isti način, Zajednica je od 1. siječnja 1989. uklonila Republiku Koreju s popisa zemalja koje mogu uživati njezin opći sustav povlastica, kao mjeru retorzije protiv diskriminatornog tretmana koji je trpjela industrija Zajednice u području zaštite prava intelektualnog vlasništva u odnosu na tretman odobren industriji Sjedinjenih Američkih Država( ).

Osim toga, veći broj dvostranih sporazuma sklopljenih između Zajednice i trećih zemalja sadrži odredbe o zaštiti prava intelektualnog vlasništva. Na taj način, primjerice, gotovo svi dvostrani sporazumi o tekstilu sklopljeni tijekom 80-tih na temelju članka 113. Ugovora sadrže odredbu koja se odnosi na zaštitu žiga i dizajna tekstilnih proizvoda( ). Zajednica je također sklopila na temelju članka 113. Ugovora određeni broj uzajamnih sporazuma s trećim zemljama radi zaštite određenih naziva vina iz tih zemalja koja su označena oznakom zemljopisnog podrijetla( ). U novije vrijeme, Zajednica je u europskim sporazumima sklopljenima sa zemljama Središnje i Istočne Europe uključila odredbe čiji je cilj podizanje razine zaštite intelektualnog vlasništva. Trgovinske odredbe tih sporazuma, kao i odredbe koje se odnose na prava intelektualnog vlasništva, stupile su na snagu putem privremenih sporazuma. Odluke Vijeća o primjeni tih privremenih sporazuma u Zajednici donesene su na temelju članka 113. UEZ-a( ).

Naposljetku, Uredba Vijeća (EEZ) br. 3842/86 od 1. prosinca 1986. o određivanju mjera radi zabrane stavljanja krivotvorene robe u slobodan promet( ) usvojena je 1986. na temelju članaka 113. i 235. Ugovora. Prema mišljenju Komisije, ta je uredba, čiji je cilj sprečavanje stavljanja na tržište krivotvorenih proizvoda, klasična mjera trgovinske politike koja ima za cilj zaštitu prava intelektualnog vlasništva Zajednice na međunarodnoj razini.

Konačno, u prilog svojem stajalištu Komisija navodi vanjsko djelovanje Zajednice, posebice, s jedne strane, njezino sudjelovanje na međunarodnim konferencijama koje su rezultirale Protokolom uz Madridski sporazum o međunarodnoj registraciji žigova i Ugovorom o intelektualnom vlasništvu u vezi s integriranim krugovima (Ugovor IPIC) u Washingtonu te, s druge strane, odluku Vijeća kojom se Komisija ovlašćuje za vođenje pregovora u ime Zajednice o novom instrumentu zaštite prava umjetnika izvođača i proizvođača fonograma( ).

Kao što je to navedeno tijekom izlaganja stajališta stranaka o GATS-u, Vijeće snažno osporava Komisijin široki koncept zajedničke trgovinske politike. Prema mišljenju Vijeća, činjenica da TRIPS utječe na trgovinu nije dovoljna da bi on bio obuhvaćen zajedničkom trgovinskom politikom. Za utvrđivanje pravne osnove akta relevantan je njegov glavni cilj. U vezi s člankom 100. A UEZ-a Vijeće se poziva na presudu od 17. ožujka 1993. o „Direktivi o otpadu“, Komisija/Vijeće (C‑155/91, Zb., str. I-939., t. 19. i 20.).

Kao što je to navedeno za GATS, Vijeće podsjeća da je Međuvladina konferencija o političkoj Uniji odbila prijedloge Komisije da se Zajednici pruži isključiva nadležnost za sklapanje međunarodnih sporazuma u području intelektualnog vlasništva.

Na Komisijino podsjećanje na njezin prijedlog odluke Vijeća kojom se obvezuje države članice da pristupe Bernskoj (Pariški akt) i Rimskoj konvenciji Vijeće odgovara da taj prijedlog Vijeće nije prihvatilo upravo zbog neuobičajenog prijenosa nadležnosti koji bi podrazumijevala takva odluka.

Što se tiče prisutnosti Zajednice na međunarodnim forumima u području intelektualnog vlasništva, Vijeće naglašava da je svaki put kad je dalo ovlaštenje Komisiji za pregovaranje u ime Zajednice, to bilo u područjima gdje su postojali akti sekundarnog prava.

Njemačka vlada u pogledu TRIPS-a smatra da članak 113. UEZ-a može biti pravna osnova samo za ustupanje i uživanje prava intelektualnog vlasništva koje je izravno povezano s isporukom robe i pružanjem povezanih usluga.

Vlada Ujedinjene Kraljevine navodi da zajednička trgovinska politika, koja je Ugovorom predviđena za robu, omogućava slobodu kretanja robe na unutarnjem tržištu bilo da je podrijetlom iz države članice bilo da je podrijetlom iz treće zemlje i stavljena je u promet u državi članici. Ta uloga ne zagovara proširenje zajedničke trgovinske politike na pregovore o međunarodnim sporazumima čiji je cilj osiguranje poštovanja prava intelektualnog vlasništva u Zajednici i trećim zemljama. Činjenica da jedna država članica priznaje nekoj osobi prava intelektualnog vlasništva u odnosu na robu uvezenu iz treće zemlje ne utječe na pravo nositelja iz druge države članice da se pozove na odredbe prava intelektualnog vlasništva te potonje države članice kako bi ograničio uvoz predmetnog proizvoda – taj potonji nositelj može se pozvati na članak 36. UEZ-a radi zaštite prava koja mu priznaje pravni poredak te države članice. Stoga, činjenica da prava intelektualnog vlasništva nisu podvrgnuta zajedničkoj trgovinskoj politici ne dovodi do preusmjeravanja trgovine.

Vlada Ujedinjene Kraljevine, kvalificirajući pretjeranim Komisijino stajalište o opsegu zajedničke trgovinske politike, naglašava nemogućnost ulaska u sferu isključive nadležnosti Zajednice područja koje je u velikoj mjeri uređeno neusklađenim nacionalnim pravilima. Međutim, priznaje da je člankom 113. Ugovora obuhvaćen dio III. odjeljak 4. TRIPS-a (članci 51. do 60.) u vezi sa zaustavljanjem krivotvorene robe od strane carinskih tijela, koji ima svoj pandan u odredbama gore navedene Uredbe br. 3842/86.

Francuska vlada primjećuje da sam naslov sporazuma pokazuje da se TRIPS ne bavi primarno međunarodnom trgovinom, osim nekoliko odredaba o trgovini krivotvorenom robom (odnosno, nekoliko članaka u dijelu III. koji obrađuju načine poštovanja prava intelektualnog vlasništva i članak 69. koji uspostavlja suradnju radi ukidanja međunarodne trgovine robom kojom se povređuju prava intelektualnog vlasništva). Francuska vlada u biti upućuje na ovlaštenja nositelja prava intelektualnog vlasništva čiju zaštitu treba ojačati i uskladiti na svjetskoj razini.

U odgovoru na argument koji Komisija navodi u vezi s uključivanjem odredaba koje se odnose na intelektualno vlasništvo u sporazume s trećim zemljama, Francuska Republika naglašava da se te odredbe općenito ograničavaju na samo jedan članak te da predstavljaju samo odredbe „najboljeg nastojanja“, koje se u stvarnosti odnose samo na dotične treće zemlje.

Francuska zaključuje da s obzirom na to da glavni cilj Sporazuma TRIPS nije međunarodna trgovina nego zaštita intelektualnog vlasništva, članak 113. ne može mu biti jedina pravna osnova.

Prema mišljenju danske vlade, Zajednica ne može imati isključivu nadležnost u području intelektualnog vlasništva na temelju članka 113. jer to područje, kao što to proizlazi iz presude od 20. listopada 1993., Phil Collins i dr. (C-92/92 i C‑326/92, Zb., str. I-5145.), ulazi u nadležnost nacionalnih zakonodavstava uslijed nepostojanja usklađenosti na razini Zajednice.

Helenska, nizozemska i portugalska vlada također tvrde da se Sporazum TRIPS odnosi na područja koja ulaze u nadležnost država članica s obzirom na to da na razini Zajednice nije provedeno nikakvo usklađivanje.

Španjolska vlada naglašava da ne postoji propis Zajednice koji obuhvaća sve što uređuje pravo intelektualnog vlasništva: stoga države članice zadržavaju nadležnost te Zajednica ne može zatražiti isključivu nadležnost u tom području.

Španjolska vlada je Komisiji, koja u prilog svojem stajalištu navodi primjere mjera zajedničke trgovinske politike koje je poduzela Zajednica radi zaštite intelektualnog vlasništva, posebno odgovorila da su te mjere uređivale režim uvoza, a nisu utjecale na režim intelektualnog vlasništva te nisu sadržavale obveze Zajednice u tom području.

Europski parlament se također protivi stajalištu Komisije što se tiče TRIPS-a zbog istih razloga kao što su razlozi navedeni za GATS (vidjeti gore XI., A.).

XII – GATS, TRIPS i implicitne ovlasti

A – Opća razmatranja o implicitnim ovlastima

U slučaju da Sud presudi da GATS i TRIPS nisu obuhvaćeni zajedničkom trgovinskom politikom, Komisija podredno navodi da Zajednica ima isključivu nadležnost na temelju teorije implicitnih ovlasti, ovlasti izvedenih bilo iz posebnih odredaba Ugovora (kao što je članak 54. UEZ-a) bilo iz općih odredaba (članak 100. A i članak 235. UEZ-a). Nasuprot tomu, države članice koje su podnijele očitovanja i Vijeće, priznajući da Zajednica ima određene nadležnosti, zastupaju stajalište da su i države članice nadležne.

Komisija razlikuje dvije situacije u kojima bi Zajednica imala implicitnu nadležnost na međunarodnoj razini, a koja bi bila isključiva:

– Prva situacija: odredbe Ugovora dodjeljuju institucijama Zajednice unutarnje nadležnosti za ostvarenje posebnog cilja, a sudjelovanje Zajednice na međunarodnoj razini nužno je za ostvarenje tog cilja (Komisija to naziva „doktrinom iz Mišljenja 1/76“). Prema mišljenju Komisije, nije potrebno da su se unutarnje nadležnosti već izvršavale.

– Druga situacija: nakon donošenja sekundarnog prava, čak i u područjima koja ne ulaze u zajedničku politiku, obuhvaćene međunarodne obveze sadrže pravila koja bi, kada bi ih države članice usvojile izvan okvira institucija Zajednice, mogla utjecati ili izmijeniti opseg postojećih pravila Zajednice (Komisija to naziva „doktrinom AETR“).

Vijeće tvrdi da Komisijini argumenti o implicitnim ovlastima zanemaruju razlike između postojanja i izvršavanja ovlasti. Jedino kad Zajednica izvršava unutarnje ovlasti moguća je isključivost vanjskih nadležnosti koje iz toga proizlaze. Osim toga, ako su države članice nadležne na unutarnjoj razini, one su nadležne i na međunarodnoj razini.

Vlada Ujedinjene Kraljevine navodi da u slučaju kad je cilj nacrta međunarodnog sporazuma obuhvaćen područjem odredbe UEZ-a koja dopušta unutarnje mjere te kad su te unutarnje mjere poduzete u okviru te odredbe, Zajednica može iz te odredbe izvesti implicitnu vanjsku ovlast za predmetni sporazum. Međutim, činjenica da Zajednica ima implicitnu ovlast sklapanja međunarodnog sporazuma ne isključuje nužno sudjelovanje država članica. Sudjelovanje nije isključeno posebice kad unutarnji propisi koji uređuju područje nacrta sporazuma ne uspostavljaju isključive mjere usklađivanja. Države članice mogu, dakle, sudjelovati u sklapanju predmetnog međunarodnog sporazuma. Na tim načelima, koja je uspostavila sudska praksa Suda, Zajednica je nadležna za sudjelovanje u sklapanju Sporazuma GATS na temelju članaka 54., 57., 66., 75., 84., 99. i 100. A UEZ-a te na temelju članaka 100. A, 113. i 235. za Sporazum TRIPS. Države članice također su nadležne za sklapanje dvaju sporazuma.

Prema mišljenju vlade Ujedinjene Kraljevine, isključiva ili neisključiva nadležnost Zajednice ovisi ne samo o odredbama Ugovora nego i o opsegu mjera koje su poduzele institucije Zajednice radi primjene tih odredaba.

Francuska vlada naglašava da u slučaju kad Zajednica raspolaže unutarnjom nadležnošću, ali ju još nije izvršavala, te u slučajevima kad odredbe sporazuma s trećim zemljama ne utječu na pravila koja je donijela Zajednica, države članice zadržavaju nadležnost za sklapanje međunarodnih obveza.

Prema mišljenju njemačke vlade, implicitna vanjska nadležnost Zajednice isključiva je samo ako i u mjeri u kojoj su tijela Zajednice stvarno izvršavala svoju nadležnost na unutarnjoj razini. Unutarnja zakonodavna nadležnost koja se nije izvršavala ne može dovesti do isključive vanjske nadležnosti.

Portugalska vlada naglašava da se u područjima koja nisu uređena aktima Zajednice ili u kojima propisi slijede kriterije minimalnog usklađivanja zadržava usporedna nadležnost država članica, ali koja je samo privremena.

Europski parlament primjećuje da čak i ako bi Sud priznao nadležnost Zajednice za sklapanje Sporazuma o WTO-u i njegovih priloga na temelju teorije implicitnih ovlasti, u odluci o sklapanju Sporazuma u ime Zajednice trebalo bi detaljno naznačiti pravne osnove te odluke.

B – GATS

1. Stajalište Komisije

Komisijina argumentacija može se podijeliti na dva dijela. U prvom dijelu Komisija predlaže utvrđenje unutarnje nadležnosti institucija, iz čega je moguće zaključiti da postoji nadležnost Zajednice na međunarodnoj razini. U drugom dijelu Komisija nastoji uputiti na nužnost djelovanja Zajednice, odnosno na rizik koji bi uključivala neusklađena djelovanja država članica prema trećim zemljama.

a) Postojanje unutarnjih nadležnosti

Komisija ponajprije nastoji pokazati da unutarnja nadležnost Zajednice proizlazi iz poglavlja Ugovora o pravu poslovnog nastana i o uslugama; Komisija tek neznatno upućuje na sekundarno pravo (i). Nadalje, u slučaju da se ocijeni da Zajednica ne raspolaže dostatnim ovlastima na temelju posebnih odredaba Ugovora, ona navodi da Zajednica može sklopiti GATS na temelju općih odredaba Ugovora kao što su to članci 100. A i 235. (ii).

i) Nadležnosti koje proizlaze iz posebnih odredaba UEZ-a

Komisija smatra da unutarnja nadležnost Zajednice obuhvaća četiri oblika pružanja usluga navedenih u GATS-u. Prema mišljenju Komisije, sloboda pružanja usluga u smislu Ugovora uključuje „prekogranično pružanje usluga“ (vidjeti primjerice presudu od 3. prosinca 1974., Van Binsbergen, 33/74, Zb., str. 1299.) kao i „potrošnju u inozemstvu“ u smislu GATS-a (vidjeti presudu od 26. veljače 1991., „Turistički vodič“, Komisija/Francuska, C-154/89, Zb., str. I-659., t. 9. i 10.). Usluge pružene zahvaljujući komercijalnoj prisutnosti (treći oblik usluga predviđen GATS-om) ili kretanju fizičkih osoba (četvrti i posljednji oblik usluga predviđen GATS-om) također su obuhvaćene odredbama Ugovora o slobodi pružanja usluga (članak 59. i članak 60. podstavak 3.) i o pravu poslovnog nastana (članak 52. i članak 58., u vezi s člankom 66.).

Komisija u prilog svojem stajalištu navodi, dakle, samo odredbe koje se odnose jedino na državljane država članica Zajednice. Međutim, ona smatra da nijedna odredba poglavljâ Ugovora o pravu poslovnog nastana i o uslugama ne obvezuje zakonodavca Zajednice na primjenu ovlasti koje su joj dodijeljene isključivo unutar Zajednice. Ona također naglašava da je obilježje sudske prakse AETR-a pronalazak primjene za slučajeve u kojima je Ugovor na izričit način predvidio samo uspostavu unutarnjih pravila.

Komisija navodi da se pojam usluga u GATS-u kao i u poglavlju Ugovora o slobodi pružanja usluga odnosi na usluge svih sektora osim usluga pruženih „u [obnašanju javne vlasti]“ (članak 1. stavak 3. točka (b) GATS-a). Prema mišljenju Komisije tu je iznimku valjalo uspostaviti radi izbjegavanja sukoba s odredbama UEZ-a koje iz područja usluga isključuju aktivnosti koje su obuhvaćene djelovanjem javne vlasti.

Komisija iz sudske prakse Suda, koja u pravu Zajednice obvezuje države članice „na poduzimanje svih mjera, bilo da se tiču postupka ili sadržaja, za osiguranje učinkovitosti prava Zajednice“, zaključuje o postojanju nadležnosti Zajednice za preuzimanje takvih vrsta obveza u okviru međunarodnog sporazuma. Stoga ona smatra da članak VI. stavak 2. točka (a) GATS-a, koji članicama WTO-a nameće obvezu uspostave sudova ili postupaka koji osiguravaju preispitivanje administrativnih odluka koje utječu na trgovinu uslugama, ulazi u isključivu nadležnost Zajednice.

Što se tiče članka XVI. GATS-a, koji se odnosi na posebne obveze u području pristupa tržištu, Komisija navodi da na unutarnjoj razini Zajednica posjeduje ovlasti potrebne za uklanjanje količinskih ograničenja pristupa tržištima navedenima u toj odredbi (kvote, ograničenja ukupnog broja fizičkih osoba koje pružatelj usluga može zaposliti, mjere koje ograničavaju ili zahtijevaju određene vrste društvene strukture pružatelja usluga itd.).

Od Ugovora iz Maastrichta Zajednica na unutarnjoj razini raspolaže i zakonodavnim ovlastima koje u potpunosti obuhvaćaju članak XI. GATS-a. Taj članak predviđa da članice WTO-a ne moraju primjenjivati ograničenja na međunarodne prijenose i plaćanja za tekuće transakcije u vezi sa specifičnim obvezama, osim kada je to dopušteno člankom XII. (ograničenja radi zaštite bilance plaćanja). Naime, u pravu Zajednice zabranjena su sva ograničenja kretanja kapitala i ograničenja u platnom prometu među državama članicama te između država članica i trećih zemalja (članak 73. B stavci 1. i 2. UEZ-a). Nadalje, članak 73. C stavak 2. dodjeljuje Vijeću ovlasti potrebne za donošenje mjera koje se odnose na kretanje kapitala u treće zemlje ili iz njih, što obuhvaća izravna ulaganja.

U području priznavanja diploma, licencija i certifikata (članak VII. GATS-a) Komisija navodi da Zajednica raspolaže unutarnjim ovlastima na temelju članaka 49., 57. i 66. Ugovora te da se, osim toga, njima i koristila.

Komisija u tom pogledu upućuje na Direktivu Vijeća 89/48/EEZ od 21. prosinca 1988. o općem sustavu za priznavanje visokoškolskih diploma dodijeljenih nakon završetka stručnog obrazovanja i izobrazbe u trajanju od najmanje tri godine (SL 1989., L 19, str. 16.) i na Direktivu Vijeća 92/51/EEZ od 18. lipnja 1992. o drugom općem sustavu za priznavanje stručnog obrazovanja i izobrazbe, kojom se dopunjava Direktiva 89/48/EEZ (SL L 209, str. 25.).

Doista, Komisija priznaje da se opći sustav uzajamnog priznanja koji je uspostavljen tim dvjema direktivama ne odnosi na kvalifikacije ili profesionalno iskustvo stečeno u trećoj zemlji. Međutim, prema mišljenju Komisije, iz izreke presude od 9. veljače 1994., Tawil-Albertini (C-154/93, Zb., str. I-451.), jasno proizlazi da je na razini Zajednice moguće priznanje kvalifikacija ostvarenih u trećim zemljama (t. 11. do 15. presude).

Naposljetku, što se tiče svih oblika prometa, Zajednica na unutarnjoj razini raspolaže širokim ovlastima za poduzimanje mjera koje su potrebne za ostvarivanje posebnih ciljeva politike Zajednice (članci 74. et seq. UEZ-a). Svi oblici prometa nadasve predstavljaju pružanje usluga za koje je osobito nužno međunarodno djelovanje radi ostvarivanja ciljeva Ugovora. Na taj način gore navedena Uredba br. 4055/86 propisuje pravila o primjeni načela slobode pružanja usluga u pomorskom prometu između država članica i trećih zemalja. Usto, Zajednica je već opsežno koristila svoje ovlasti na vanjskoj razini.

ii) Ovlasti koje proizlaze iz općih odredaba (članci 100. A i 235. UEZ-a)

U slučaju da ovlasti Zajednice koje proizlaze iz posebnih odredaba UEZ-a ne bi obuhvaćale cjelokupno područje GATS-a, Komisija navodi da je radi takvog zaključka moguće pozvati se na članak 100. A. Prema mišljenju Komisije, taj članak „jasno“ nameće Vijeću pravnu obvezu djelovanja radi ostvarenja unutarnjeg tržišta.

Ako bi se i ta osnova ocijenila nedostatnom, Komisija tvrdi da je za dodjeljivanje potrebnih vanjskih ovlasti institucijama Zajednice moguće pozvati se na članak 235. Ugovora. Naime, države članice nemaju mogućnost zajedničkog djelovanja u obliku sporazuma sklopljenog izvan okvira Zajednice ako su ispunjene pretpostavke iz članka 235. Prema mišljenju Komisije, te su pretpostavke ispunjene. Potreba sklapanja sporazuma nije osporena: sporazum će doprinijeti ostvarenju ciljeva Ugovora te je u izravnom odnosu s funkcioniranjem unutarnjeg tržišta. Jednostrano djelovanje država članica izvan okvira Zajednice daleko je od doprinosa ostvarenju posebnih ciljeva Zajednice, a moglo bi stvoriti prepreku tim ciljevima te dovesti u pitanje i postupno razgraditi unutarnje tržište.

b) Potreba vanjskog djelovanja Zajednice

Kao prvo, Komisija naglašava da bi povezanost unutarnjeg tržišta bila ugrožena ako bi Zajednica bila stranka sporazuma usporedno sa svojim državama članicama. U tom pogledu navodi tri argumenta.

Ponajprije, uzimajući primjer financijskih usluga, Komisija tvrdi da bi priznanje nadležnosti državama članicama stavilo one države članice koje raspolažu razvijenim financijskim centrima u snažniji položaj u dvostranim pregovorima s trećim zemljama. One bi kao protučinidbu za svoje relativno velikodušne ponude bile u mogućnosti dobiti najveće ustupke. Na taj bi način njihovi pružatelji usluga neproporcionalno poboljšali svoj konkurentski položaj u odnosu na pružatelje usluga iz drugih država članica.

Prema mišljenju Komisije, upravo je to situacija koju je gore navedena Druga bankovna direktiva 89/646 željela izbjeći. Naime, ta direktiva, koja usklađuje pretpostavke za odobrenje unutar Zajednice, sadrži i odredbe o trgovini financijskim uslugama s trećim zemljama (vidjeti glavu III. posvećenu odnosima s trećim zemljama, članke 8. i 9.). Njome se nastoji izbjeći razlike u pretpostavkama za pristup banaka trećih zemalja unutarnjem tržištu i, obratno, osigurati da treće zemlje daju kreditnim institucijama Zajednice, iz bilo koje države članice, stvaran pristup koji je usporediv s onim koji Zajednica nudi njihovim kreditnim institucijama. U vezi s potonjim, kada Komisija utvrdi da treća zemlja ne odobrava takav pristup, „ona može predložiti Vijeću da joj se dodijeli prikladan mandat za pregovore radi ostvarivanja usporedivih konkurentskih mogućnosti za kreditne institucije Zajednice. Vijeće odlučuje kvalificiranom većinom“ [neslužbeni prijevod] (vidjeti članak 9. stavak 3. Druge direktive).

Nadalje, Komisija naglašava da se nakon osnivanja društava kćeri banaka trećih zemalja u državi članici, za koje se prema članku 58. Ugovora zatim smatra da imaju poslovni nastan u Zajednici, one mogu natjecati s bankama drugih država članica koje tome ne mogu prigovoriti.

Naposljetku, Komisija navodi da nije moguće stajalište da se, strogom primjenom gore navedene presude AETR, nadležnost Zajednice ograničava na područja koja su bila predmet usklađivanja na unutarnjoj razini s obzirom na to da svi uslužni sektori nisu usklađeni. Naime, da je bio usvojen taj kriterij podjele nadležnosti, države čiji su ključni uslužni sektori predmet usklađenih pravila bile bi u potpunosti podvrgnute disciplini Zajednice, dok bi one čiji glavni uslužni sektori nisu bili predmet usklađenih pravila zadržale gotovo netaknutu slobodu pregovaranja. Prema mišljenju Komisije, takva situacija lišila bi Zajednicu mogućnosti uravnoteženog pregovaranja u interesu svih država članica u svim uslužnim sektorima.

Kao drugo, Komisija navodi da kad bi države članice zadržale nadležnosti, to bi moglo utjecati, ili izmijeniti, postojeća pravila Zajednice. Ona u tom pogledu navodi tri argumenta.

Ponajprije, Komisija navodi da tri godine nakon stupanja na snagu Sporazuma o WTO-u članice mogu jednostrano izmijeniti svoje obvezujuće rasporede posebnih obveza uz kompenzaciju onim članicama GATS-a koje mogu pokazati da su njihova prava „poništena ili ugrožena“ izmjenom. S obzirom na to da se kompenzacije u sustavu GATS-a mogu sastojati samo od izmjene zakonskih ili podzakonskih odredaba (primjerice, ublažavanje pretpostavki za pristup tržištu u uslužnom sektoru), Komisija je mišljenja da one utječu na zakonodavstvo Zajednice, odnosno da mu mijenjaju opseg. Stoga državama članicama ne može biti priznata ovlast sklapanja GATS-a.

Nadalje, prema mišljenju Komisije, za utjecaj međunarodnih obveza na postojeća pravila Zajednice nije nužno da su one u suprotnosti s njima. Dostatno je da se odnose na područje koje je već „u velikom dijelu“ obuhvaćeno pravilima Zajednice (vidjeti Mišljenje 2/91 od 19. ožujka 1993., Zb., str. I-1061., t. 25. i 26.). Uistinu, cjelokupno područje GATS-a obuhvaćeno je pravilima Zajednice.

Naposljetku, Komisija navodi da u načelu nije moguća nikakva izmjena posebnih obveza tijekom tri godine nakon stupanja na snagu Sporazuma o WTO-u i njegovih priloga. Stoga, ako države članice sklapaju Sporazum o WTO-u u vlastito ime, one bi se tijekom cijelog tog razdoblja mogle pozivati na moguću nespojivost zakonodavstva Zajednice s njihovim obvezama na temelju GATS-a kako ne bi primijenile pravo Zajednice.

2. Stajališta stranaka koje su podnijele očitovanja

Vijeće i vlade koje su podnijele očitovanja osporavaju stajalište Komisije.

Države kao i Vijeće ne navode nikakvo očitovanje koje se tiče nužnosti vanjskog djelovanja Zajednice. Koji su to argumenti kojima osporavaju tezu nadležnosti Zajednice koju Komisija nastoji utemeljiti na posebnim odredbama Ugovora ili na općim odredbama članaka 100. A i 235. UEZ-a?

i) Nadležnosti koje proizlaze iz posebnih odredaba UEZ-a

Kao prvo, Vijeće te španjolska i portugalska vlada navode da je pojam usluga širi u GATS-u nego u pravu Zajednice. Naime, za razliku od GATS-a, Ugovor ne obuhvaća besplatno pružanje usluga (članak 60. Ugovora).

Prema mišljenju Vijeća, Komisija uklanja svako razlikovanje režima primjenjivog na državljane i društva država članica i režima primjenjivog na državljane i društva t