10

U tom je pogledu utvrdio kako slijedi: „36 […] sudska praksa u pogledu načela djelotvorne sudske zaštite u smislu članka 47. Povelje (presude Otis i dr., C‑199/11, EU:C:2012:684, t. 54. do 63. i Koninklijke Grolsch/Komisija, T‑234/07, EU:T:2011:476, t. 39. i 40.) doživjela je promjenu koja opravdava preispitivanje svrhovitosti primjene pravila o slaganju u slučaju kad je prigovor nezakonitosti prvi put istaknut u tužbi (presuda od 12. ožujka 2014., CR/Parlament, F‑128/12, Zb. SS, EU:F:2014:38, t. 29.). 37 Konkretno, u presudi Koninklijke Grolsch/Komisija (EU:T:2011:476, t. 37., 39. i 40.) Opći sud Europske unije je, nakon što je utvrdio da nijedna odredba prava Unije ne traži od adresata obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku glede povrede pravila u području tržišnog natjecanja da osporava svoje pojedine pravne ili činjenične elemente u upravnom postupku, pod prijetnjom da to inače neće moći učiniti kasnije u stadiju sudskog postupka, odbio argument Europske komisije kojim se osporavala dopuštenost tužbenog razloga zbog činjenice da on nije bio jasno i precizno istaknut u administrativnom stadiju. Naime, Opći sud Europske unije smatrao je da bi pod opisanim okolnostima takav argument vodio tomu da se tužitelju ograniči pristup pravosuđu i, još konkretnije, pravu da njegov predmet bude razmotren pred sudom. Međutim, kao što je to podsjetio Opći sud Europske unije, pravo na djelotvoran pravni lijek i na pristup nepristranom sudu zajamčeno je člankom 47. Povelje. 38 Iako je točno da se gore spomenuta sudska praksa razvila u drugom području, a ne u sporovima između institucija Europske unije i njezinih službenika, presuda Koninklijke Grolsch/Komisija (EU:T:2011:476) tiče se usklađenosti s člankom 47. Povelje ograničenja pristupa pravosuđu koje zakonodavac nije izričito predvidio. U području sporova unutar javne službe pravilo o podudarnosti razloga istaknutih tijekom predsudskog postupka i onih istaknutih u tužbi – iako se temelji na članku 91. stavku 1. Pravilnika o osoblju i, u pogledu osoblja ESB‑a, na članku 41. Uvjeta zaposlenja i članku 8.1 Pravila primjenjivih na osoblje – jest pravilo koje proizlazi iz sudske prakse. 39 Međutim, [Službenički sud] smatra da se tri skupine razloga protive tomu da prigovor nezakonitosti koji se prvi put ističe u tužbi bude proglašen nedopuštenim samo zato što nije bio istaknut u žalbi koja je prethodila navedenoj tužbi. Ti se razlozi odnose, kao prvo, na svrhu predsudskog postupka, kao drugo, na narav prigovora nezakonitosti i, kao treće, na načelo djelotvorne sudske zaštite. 40 Kao prvo, što se tiče svrhe predsudskog postupka, koja je ista u kontekstu članka 91. Pravilnika o osoblju kao i onom sporova osoblja ESB‑a, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da taj postupak nema smisla kad se prigovori ulažu protiv odluke koju uprava ne može izmijeniti. Zato je sudska praksa u kontekstu članka 91. Pravilnika o osoblju isključila potrebu za podnošenjem žalbe protiv odluka koje je donio odbor za odabir ili protiv izvješća o ocjenjivanju (presuda CR/Parlament, EU:F:2014:38, t. 33. i navedena sudska praksa). 41 Jednako tako, obveza isticanja prigovora nezakonitosti u žalbi pod prijetnjom nedopuštenosti ne može biti u skladu sa svrhom predsudskog postupka […]. 42 Naime, uzimajući u obzir načelo presumpcije zakonitosti akata institucija Europske unije, prema kojem propis Unije i dalje u cijelosti proizvodi učinke sve dok nadležni sud ne utvrdi njegovu nezakonitost, uprava ne može izuzeti od primjene opći akt koji je na snazi, a kojim se prema njezinu mišljenju krši viša pravna norma, samo da bi se omogućilo izvansudsko rješavanje spora (presuda CR/Parlament, EU:F:2014:38, t. 35. i navedena sudska praksa). 43 Takva je mogućnost a fortiori isključena kad dotična uprava djeluje u situaciji vezane nadležnosti jer u takvom slučaju ona ne može ukinuti ili izmijeniti odluku koju službenik osporava, čak i kad bi smatrala utemeljenim prigovor nezakonitosti usmjeren protiv odredbe na temelju koje je donesena pobijana odluka (presuda CR/Parlament, EU:F:2014:38, t. 36.). 44 Osim toga, činjenica da se u tužbi prvi put ističe prigovor nezakonitosti ne može imati utjecaja na načelo pravne sigurnosti jer, čak i da je zainteresirana strana istaknula prigovor nezakonitosti u stadiju žalbe, uprava ne bi mogla iskoristiti tu okolnost da bi riješila spor sa svojim službenikom mirnim putem. 45 Kao drugo, vezano uz narav prigovora nezakonitosti, prema ustaljenoj sudskoj praksi, članak 277. UFEU‑a predstavlja izraz općeg načela kojim se, radi ishođenja poništenja akta protiv kojeg je moguće podnijeti tužbu, svim strankama osigurava pravo incidentalnim putem osporavati valjanost općeg akta koji je donijela institucija Europske unije – a koji predstavlja pravnu osnovu temelj pobijanog akta – ako ta stranka nije imala pravo podnijeti izravnu tužbu protiv takvog akta od kojeg trpi posljedice, a da nije bila u mogućnosti zahtijevati njegovo poništenje (presude Simmenthal/Komisija, 92/78, EU:C:1979:53, t. 39.; Andersen i dr./Parlament, 262/80, EU:C:1984:18, t. 6. i Sina Bank/Vijeće, T‑15/11, EU:T:2012:661, t. 43.). Članak 277. UFEU‑a ima za cilj zaštititi pravne subjekte od primjene nezakonitog normativnog akta, s obzirom na to da su učinci presude kojom se utvrđuje neprimjenjivost ograničeni samo na stranke u sporu i da ta presuda ne dovodi u pitanje sam akt, koji postaje takav da se ne može pobijati (presude Carius/Komisija, T‑173/04, EU:T:2006:333, t. 45. i navedena sudska praksa i CR/Parlament, EU:F:2014:38, t. 38.). 46 No, čak i pod pretpostavkom da obveza isticanja prigovora nezakonitosti u žalbi pod prijetnjom nedopuštenosti može odgovarati svrsi predsudskog postupka, [Službenički sud] smatra da je sama narav prigovora nezakonitosti ta da pomiri načelo zakonitosti i načelo pravne sigurnosti (presuda CR/Parlament, EU:F:2014:38, t. 39.). 47 Osim toga, iz teksta članka 277. UFEU‑a proizlazi da je mogućnost preispitivanja akta opće primjene nakon proteka roka za tužbu za stranku otvorena samo u slučaju spora pred sudovima Unije. Takva iznimka stoga ne može u potpunosti proizvoditi učinke u okviru upravnog žalbenog postupka (presuda CR/Parlament, EU:F:2014:38, t. 40.). 48 Kao treće i posljednje, [Službenički sud] ističe da je načelo djelotvorne sudske zaštite opće načelo prava Europske unije, koje je danas izraženo u članku 47. drugom stavku Povelje, sukladno kojem „[s]vatko ima pravo da zakonom […] ustanovljeni neovisni i nepristrani sud […] ispita njegov slučaj”. Taj stavak odgovara članku 6. stavku 1. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP) (presuda u postupku preispitivanja Arango Jaramillo i dr./EIB, C‑334/12 RX‑II, t. 40. i 42.). 49 Iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava koja se odnosi na tumačenje članka 6. stavka 1. EKLJP‑a, na koju se valja pozvati sukladno članku 52. stavku 3. Povelje, proizlazi da izvršavanje prava na pristup sudu može biti predmet ograničenja, osobito u pogledu uvjeta dopuštenosti tužbe. Iako zainteresirane osobe moraju očekivati da će se primjenjivati pravila koja uspostavljaju te granice, njihova primjena ne smije spriječiti pravne subjekte da se koriste dostupnim pravnim sredstvima (vidjeti u tom smislu ESLJP, presuda Anastasakis protiv Grčke od 6. prosinca 2011., zahtjev br. 41959/08, neobjavljena u Zborniku presuda i odluka, § 24.; presudu u postupku preispitivanja Arango Jaramillo i dr./EIB, EU:C:2013:134, t. 43.; rješenje Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert/Komisija, C‑73/10 P, EU:C:2010:684, t. 53.; presudu CR/Parlament, EU:F:2014:38, t. 42.). 50 Konkretno, Europski sud za ljudska prava precizirao je da ograničenja prava na sud vezana uz uvjete dopuštenosti tužbe ne smiju sužavati pristup otvoren pravnom subjektu na način i u mjeri da se zadire u samu bit njihova prava na sud. Takva su ograničenja u skladu s člankom 6. stavkom 1. EKLJP‑a samo ako slijede legitiman cilj i ako postoji razuman odnos proporcionalnosti između primijenjenih sredstava i cilja koji se želi ostvariti (vidjeti ESLJP, presude Liakopoulou protiv Grčke od 24. svibnja 2006., tužba br. 20627/04, neobjavljena u Zborniku presuda i odluka, § 17.; Kemp i dr. protiv Luksemburga od 24. travnja 2008., zahtjev br. 17140/05, neobjavljena u Zborniku tužbi i odluka, § 47. i Viard protiv Francuske od 9. siječnja 2014., zahtjev br. 71658/10, neobjavljena u Zborniku tužbi i odluka, § 29.). Naime, pravo na pristup sudu ugroženo je kad njegova pravila prestanu služiti cilju pravne sigurnosti i dobrog pravosuđa te čine svojevrsnu zapreku koja sprečava da nadležni sud meritorno riješi spor stranaka (stajalište nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija povodom presude u postupku preispitivanja Arango Jaramillo i dr./EIB, EU:C:2013:134, t. 58. do 60.; ESLJP, presuda L’Erablière A. S. B. L. protiv Belgije od 24. veljače 2009., objavljena u ulomcima u Zborniku presuda i odluka, zahtjev br. 49230/07, § 35.; presuda CR/Parlament, EU:F:2014:38, t. 43.). 51 Sankcija nedopuštenosti prigovora nezakonitosti koji se po prvi put ističe u tužbi ograničenje je prava na djelotvornu sudsku zaštitu koje nije proporcionalno cilju koji se želi postići pravilom o podudaranju, a to je da se omogući mirno rješavanje sporova koji se pojave između pojedinog dužnosnika i administracije i poštovanje načela pravne sigurnosti (presuda CR/Parlament, EU:F:2014:38, t. 44. i navedena sudska praksa). 52 U tom pogledu [Službenički] sud podsjeća da se, prema sudskoj praksi, od svakog uobičajeno savjesnog dužnosnika traži poznavanje pravila koja se primjenjuju na osoblje (vidjeti presudu BM/ESB, F‑106/11, EU:F:2013:91, t. 45., što se tiče Pravila primjenjivih na službenike ESB‑a; što se tiče Pravilnika o osoblju, vidjeti presudu CR/Parlament, EU:F:2014:38, t. 45. i navedenu sudsku praksu). Međutim, prigovor nezakonitosti može dovesti [Službenički sud] do toga da ocijeni zakonitost navedenih pravila u kontekstu općih načela odnosno viših pravnih pravila koja bi mogla prijeći okvire pravila koja su izravno primjenjiva na osoblje. Zbog razloga same naravi prigovora nezakonitosti kao i zbog razloga koji navodi zainteresiranu osobu da potraži i da se pozove na takvu nezakonitost, od člana osoblja ESB‑a koji podnosi žalbu i koji nema nužno odgovarajuće pravne sposobnosti ne može se tražiti da takav prigovor formulira u stadiju predsudskog postupka, s posljedicom da bi se naknadno isticanje smatralo nedopuštenim. Takvo utvrđenje nedopuštenosti stoga za pojedinog službenika predstavlja neproporcionalnu i neopravdanu sankciju. 53 Osim toga, primjena pravila podudarnosti sa žalbom na mogućnost da se prigovor nezakonitosti istakne u stadiju tužbe dovodi do opasnosti da se neopravdano dâ prednost jednoj kategoriji dužnosnika i službenika, odnosno onima koji imaju pravna znanja, u odnosu na sve druge kategorije dužnosnika i službenika. 54 S obzirom na prethodno navedeno, prigovor nezakonitosti koji je prvi put istaknut u tužbi valja proglasiti dopuštenim.”