ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
41.

Kao prvo, kao što su na to ispravno upozorili sudionici u postupku, u skladu s člankom 203. Direktive o PDV‑u, dobavljač duguje PDV na temelju PDV‑a koji je on sam iskazao na računu. Međutim, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, dobavljač pod određenim uvjetima može ispraviti tu poreznu obvezu ( 15 ), pri čemu ispravak nije isključen time da dobavljač u trenutku ispravka više nije registriran kao obveznik PDV‑a ( 16 ). Dok se to ne dogodi, porezna obveza i dalje postoji, a pritom se, kao što je to gore navedeno, mora ispraviti odgovarajući odbitak plaćenog pretporeza.
7.

Zakon o porezu na energiju (Energiesteuergesetz) od 15. srpnja 2006. ( 5 ) (u daljnjem tekstu: EnergieStG) osigurava prijenos Direktive 2003/96. Članak 2. EnergieStG‑a, u verziji koja je bila na snazi 2007. i 2008., određuje: „(1) Porez iznosi 1. za 1000 1 benzina s podoznakama 2710 11 41 do 2710 11 49 [KN‑a] […] b) sa najvišim sadržajem sumpora od 10 mg/kg, 654,50 [eura] […] (3) Iznimno od točaka 1. i 2., porez iznosi [...] [slijedi detaljan popis pet oznaka, od kojih dio ima podoznake, i znatno nižih poreznih stopa koje su za njih propisane, osobito navodeći plinsko ulje s podoznakama 2710 19 41 do 2710 19 49 KN‑a kao i loživo ulje s podoznakama 2710 19 61 do 2710 19 69 KN‑a], kada se koriste kao gorivo za ogrjev ili su za to prijavljeni. […] (4) Proizvodi koji nisu predviđeni u stavcima 1. do 3. podliježu istom porezu kao i energenti koji su im po svojstvima i namjeni najbliži. [...]“
66.

To nas dovodi do predmeta Dorsch Consult, u kojem se Sud ponovno bavi tim pitanjem, iako tad, nakon što je osnovan Opći sud, u okviru žalbenog postupka. U točki koja se odnosi na izvanugovornu odgovornost za zakonit akt Opći sud je zauzeo vrlo sličan pristup onomu koji je izložen u prethodnim točkama zaključivši da nije nastala izvanugovorna odgovornost Zajednice za zakonit akt, ali obrazlažući da je postojanje takve odgovornosti „vodeći računa o posebnostima ovog slučaja“ ( 22 ) razmatrao samo hipotetski, kao što je to prije činio i Sud. Sud nije imao nikakav prigovor na takvo obrazloženje te je u cijelosti potvrdio odluku Općeg suda, još jednom podsjećajući na to da je izvanugovorna odgovornost za zakonit akt nepotvrđen koncept ( 23 ).
50.

Trenutak kad je viza izdana nije istodoban s trenutkom prelaska vanjske granice Unije ( 28 ), to više što, kao što je to bilo spomenuto, viza za višekratne ulaske može imati rok valjanosti između šest mjeseci i pet godina. Međutim, Zakonik o vizama samo zahtijeva da putna isprava koja se predočava u trenutku podnošenja zahtjeva za izdavanje vize mora biti valjana najmanje tri mjeseca duže od planiranog datuma odlaska s područja država članica ( 29 ). U svakom slučaju, ponavljam da to preciziranje vrijedi samo za uvjete koje treba ispuniti prilikom podnošenja zahtjeva za izdavanje vize, s obzirom na to da konzularna tijela ni u kojem slučaju nemaju utjecaja na to što se može dogoditi s putnom ispravom između trenutka podnošenja zahtjeva za izdavanje vize i trenutka stvarnog prelaska vanjskih granica Unije.
28.

U potporu svojem stajalištu Nizozemska ističe dva primjera u svojem pisanom očitovanju. Primjer kemijske redukcije u smislu te direktive jest korištenje ugljena u proizvodnji željeza iz rudače. U tom procesu ugljen se koristi kao (i) tvar koja stvara toplinu i (ii) redukcijsko sredstvo. Kada se ugljen zagrije na dovoljno visoku temperaturu, on dovodi do toga da redukcijsko sredstvo dodano u željeznu rudaču u peći odvoji metal od oksida. Sirovo željezo koje se dobije tim procesom sadrži 4 % ugljika koji potječe od ugljena korištenog u proizvodnom procesu. U proizvodnji sirovog željeza ugljen se stoga koristi i kao ogrjevno gorivo i kao redukcijsko sredstvo. Nadalje, za razliku od procesa proizvodnje šećera kod kojeg u konačnom proizvodu nema ugljika, on postoji u sirovom željezu koje nastaje taljenjem željezne rudače. Stoga u taljenju postoji dvojno korištenje ugljena. Drugi primjer dvojnog korištenja jest korištenje električne energije u taljenju cinka. U tom procesu električna se energija koristi za pretvaranje koncentratâ cinka (rudače koje sadrže cink) u čisti cink. Postoje dva procesa, elektrolitski proces i pirometalurški proces. Elektroliza funkcionira prolaženjem električne struje kroz otopinu cinkovog sulfata. To dovodi do odvajanja cinka od oksida na koje je spojen. Električna energija također se koristi za proizvodnju topline radi elektrolize kod rafiniranja cinka.
9.

Stoga skupinu 1. čine vozači vozila kategorije A, A1, A2, AM, B, B1 i BE. Skupinu 2. čine vozači vozila kategorija C, CE, C1, C1E, D, D1 i D 1E.
36.

Osobito mi je teško razumjeti kako smanjenje fizičkog protoka plina korištenjem virtualne opskrbe može biti u skladu s uobičajenim značenjem povećanja transportnog kapaciteta mreže ili plinovoda. Moje je mišljenje da je to istovjetno tvrdnji da poticanje otpremnika tereta da se fizički ne koriste željezničke mreže predstavlja sredstvo za postizanje maksimalnog kapaciteta prijevoza njihovih dobara. Činjenica je da su još u srednjem vijeku u Europi postojale različite trgovačke tehnike usmjerene na minimiziranje potrebe transporta robe, vrijednosnih papira ili novca između točaka A i B oduzimanjem toka koji se kretao u smjeru od B do A od onog koji se kretao u smjeru od A do B. Ipak, takve tehnike nisu sredstvo postizanja maksimalnog kapaciteta transportnih mreža, već trgovačko sredstvo zaobilaženja neprilika nastalih zbog oskudnog transporta.
7.

Zbog položaja TDC‑a na predmetnom tržištu IT- og Telestyrelsen (Nacionalna agencija za informacijsku tehnologiju i telekomunikacije) nametnuo mu je različite obveze u skladu s člancima 8. i 12. Direktive 2002/19, među kojima i onu spornu u ovom predmetu. Naime, IT- og Telestyrelsen je zatražio od TDC‑a da, uvijek kada to zatraži konkurentski operator, postavi priključne kablove od svoje infrastrukture mreže optičkih vlakana do krajnjeg korisnika, ako to ne zahtijeva kopanje prokopa dužih od 30 metara.
7.

J. Saint Prix podnijela je tužbu First Tier Tribunalu protiv odluke kojom je odbijen njezin zahtjev za dodatak na prihod. Njezina je tužba usvojena presudom donesenom 4. rujna 2008. Protiv te je presude Secretary of State for Work and Pensions (državni tajnik za rad i mirovine) podnio žalbu Upper Tribunalu, koji ju je usvojio presudom od 7. svibnja 2010. J. Saint Prix je potom podnijela žalbu Court of Appealu protiv presude Upper Tribunala. Nakon što je taj sud njezinu žalbu odbacio kao nedopuštenu, podnijela je novu žalbu pred Supreme Court of the United Kingdom („Supreme Court“).
71.

U svojem sam mišljenju u predmetu New Yorker SHK Jeans/OHIM, C‑621/11 P zaključila da, u skladu s pravilom 22. stavkom 2. Provedbene uredbe, Odjel za prigovore mora odbaciti prigovor ako do isteka roka koji je OHIM odredio podnositelj prigovora nije podnio nikakav dokaz o stvarnoj uporabi ( 24 ). Također sam navela da se iznimka od općeg pravila iz članka 74. stavka 2. Uredbe br. 40/94 više ne primjenjuje ako je podnositelj prigovora, koji je pozvan da dokaže stvarnu uporabu svojeg žiga, u dobroj vjeri podnio vjerodostojne prvotne dokaze o takvoj uporabi ( 25 ). Iako se u stavku 3. pravila 22. opisuje što se mora dokazati, a u njegovu stavku 4. navodi se kako se to može učiniti, ne postoji iscrpan popis nužne dokazne dokumentacije koja se mora podnijeti kako bi se ispunio zahtjev u pogledu dokazivanja stvarne uporabe. Ovisno o okolnostima, kao što su to vrsta žiga i tržište na kojem se koristi, kvaliteta i količina dokaza može se razlikovati te podnositelj prijave tijekom postupka inter partes može legitimno osporavati dostatnost prvotno podnesenih dokaza.
40.

U vezi s pragom od 100.000 eura iz članka 3. stavka 2. točke (e) Direktive o prospektu, moram priznati da me zbunjuje to kako se on tu našao. Ako je „ponuda vrijednosnih papira ukupne vrijednosti manje od 100.000 eura, čiji se limit izračunava tijekom razdoblja od 12 mjeseci“, nije nužno pobliže navesti da se „[o]bveza objavljivanja prospekta ne primjenjuje“ jer su takve situacije već u cijelosti izuzete od primjene te direktive primjenom znatno višeg praga iz članka 1. stavka 2. točke (h). Štoviše, pomalo je neobično da odredba direktive uređuje određenu vrstu transakcije koja je već izričito isključena iz područja primjene te direktive.
45.

Opći sud je potom odbio druge argumente R. Schrädera kojima on prigovara Vijeću da nije odgovorilo na njegove argumente u vezi s nepouzdanošću Smjernica za ispitivanje iz 1997. Kao prvo, Opći sud je utvrdio da je tehničko ispitivanje provedeno na prikladnom biljnom materijalu, to jest na izvornim sadnicama biljaka koje je J. Hansson poslao Bundessortenamtu. Kao drugo, R. Schräder nije naveo nijednu drugu biljnu sortu od koje se sorta LEMON SYMPHONY u 1997. nije jasno razlikovala, čak i da je opisana tako da je vanjski izgled njezine stabljike „poluuspravan do vodoravan“. Ta je ocjena bila u skladu s glavnim argumentima CPVO‑a i J. Hanssona. ( 44 ) Stoga, iako je, kao što je tvrdio Schräder, tehničkim ispitivanjem iz 1997. utvrđen netočan stupanj izražajnosti u odnosu na svojstvo „vanjski izgled stabljika“ te je različit stupanj izražajnosti trebao biti određen od 1997. nadalje, to ne bi imalo nikakvog učinka na ocjenu različitosti sorte LEMON SYMPHONY u smislu članka 7. Uredbe jer ta ocjena nije bila isključivo, ako uopće jest, napravljena u odnosu na to svojstvo. ( 45 ) U tom pogledu prilagođeni opis sorte LEMON SYMPHONY iz 2005. razlikovao se od opisa iz 1997. samo u tome što se njime svojstvo „vanjski izgled stabljika“izmijenilo iz „uspravno“ u „poluuspravno“. ( 46 ) Nadalje, R. Schräder nije dokazao da zbog te promjene 1997. nisu bila ispunjena mjerila DUS‑a. ( 47 ) Stoga bi CPVR u svakom slučaju bio dodijeljen sorti LEMON SYMPHONY. ( 48 ) Osim toga, Vijeće je izričito odbilo tvrdnju R. Schrädera da bi se, da se ispitivanje sorte SUMOST 1 provelo upotrebljavajući opis sorte LEMON SYMPHONY iz 1997., za sorte SUMOST 1 i LEMON SYMPHONY utvrdilo da se jasno razlikuju. ( 49 )
41.

Sud je imao sličan pristup u drugim predmetima koji se nisu odnosili na temeljne slobode, ali za koje se smatralo da su, zbog činjenice da nisu imali nikakvih poveznica s pravom Unije, ograničeni isključivo na jednu državu članicu. Primjerice, u predmetu C Sud je odbio odgovoriti na zahtjev za prethodnu odluku koji se odnosio na tumačenje odredbe Direktive 2004/80/EZ o naknadi žrtvama kaznenih djela ( 34 ), s obzirom na to da je tužiteljica u glavnom postupku bila žrtva nasilnog kaznenog djela počinjenog na području države članice u kojoj je boravila. Sud je naglasio, prvo, da Direktiva 2004/80 predviđa naknadu samo kada je nasilno međunarodno kazneno djelo počinjeno u državi članici različitoj od one u kojoj žrtva ima uobičajeno boravište. Potom je naglasio da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, čak i u situacijama isključivo interne naravi, Sud može pružiti traženo tumačenje ako nacionalno pravo obvezuje sud koji je uputio zahtjev da spriječi obratnu diskriminaciju vlastitih državljana. Ipak, Sud je dodao da to ne bi bila njegova dužnost da iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje nije očito da nacionalni sud uistinu ima takvu obvezu. Važno je naglasiti da ništa u vezi s tim pitanjem nije spomenuto u odluci kojom je upućeno prethodno pitanje u tom predmetu ( 35 ).
24.

Primjenom članka 32. stavka 4. EStG‑a, dijete ima pravo na „Kindergeld“ bez dodatnih uvjeta do svojeg 18. rođendana, odnosno do svojeg 21. rođendana ako nije zaposleno i upisano kao tražitelj zaposlenja pri nacionalnoj agenciji za zapošljavanje (Agentur für Arbeit im Imland), odnosno do svojeg 25. rođendana ako se obrazuje ili obavlja priznatu volontersku službu, odnosno, konačno, bez dobnog ograničenja ako se zbog fizičkog ili mentalnog invaliditeta ne može brinuti samo o sebi.
S druge strane, treba uzeti u obzir da, kada Minister for Justice, Equality and Law Reform počinje ispitivanje zahtjeva za supsidijarnu zaštitu, on još nije donio odluku o protjerivanju protiv zainteresirane strane. Sukladno članku 3. stavku 3. Zakona o useljavanju iz 1999., Minister for Justice, Equality and Law Reform jedino je najavio namjeru da donese takvu odluku. Tom obavijesti zainteresiranoj strani daje se do znanja da, nakon odbijanja njezina zahtjeva za ostvarivanje statusa izbjeglice, ona više nema dozvolu koja joj omogućuje ostanak na državnom području, što je posljedica koju susrećemo u svim državama članicama. Isto tako, njome se zainteresirana strana obavještava o pravima koja joj stoje na raspolaganju u tom postupovnom stadiju. Posebice, sukladno članku 4. stavku 1. Uredbe iz 2006., navedena obavijest zainteresiranoj osobi daje do znanja da može zatražiti ostvarivanje statusa koji daje supsidijarna zaštita te dozvolu privremenog boravka na državnom području. Stoga je prate dodatni podaci o supsidijarnoj zaštiti kao i obrazac kojim se može podnijeti zahtjev. Osim osobnih podataka, podnositelj zahtjeva poziva se da dostavi sve dodatne dokumente kao i da izloži detalje vezane uz okolnosti koje navodi u prilog svojem zahtjevu za supsidijarnu zaštitu, posebice precizno opisujući ozbiljnu nepravdu kojoj bi mogao biti izložen prilikom povratka u svoju državu porijekla. U pogledu tih čimbenika, čini mi se da se Ministeru for Justice, Equality and Law Reform teško može pripisati „sklonost da donese procjenu kojom podržava protjerivanje“, s obzirom na to da ostvarivanje supsidijarne zaštite omogućuje zainteresiranoj strani dobivanje dozvole zakonitog boravka na državnom području.
70.

Sud koji je uputio zahtjev u predmetu C‑372/12 također se u ovom kontekstu poziva na članak 8. stavak 2. Povelje. Iako je članak 8. Povelje izrađen po uzoru na, među ostalim, Direktivu 95/46, on navodi zasebno pravo na zaštitu osobnih podataka ( 51 ). Ipak, on ne izražava zasebnu normu koja uređuje oblik u kojemu se pristup mora učiniti dostupnim. Kada ga čitam zajedno s načelom proporcionalnosti i pravne sigurnosti, članak 8. stavak 2. Povelje tumačim tako da on znači to da pristup ne mora nadilaziti ono što je nužno kako bi se postigli njegovi ciljevi i dalo potpune podatke o osobnim podacima koji su zaštićeni tom odredbom osobi čiji se podaci obrađuju. Uvjet naveden u članku 12. Direktive 95/46 odgovara tim načelima. Zbog tog razloga ne smatram neophodnim zasebno istraživanje oblika pristupa prema članku 8. Povelje.
49.

Razlog za to ublažavanje standarda dokazivanja za Komisiju jest činjenica da je dotična država članica u najboljem položaju za prikupljanje i provjeru podataka potrebnih za poravnavanje računa EFSJP‑a te da je, s obzirom na to, na toj državi članici da podnese najdetaljniji i najiscrpniji dokaz o provođenju svojih kontrola ili o svojim podacima i, prema potrebi, netočnosti Komisijinih tvrdnji ( 30 ). S obzirom na to da ta država članica ne uspijeva dokazati da su Komisijine tvrdnje netočne, one predstavljaju dokaze koji mogu stvoriti ozbiljne sumnje glede provođenja primjerenog učinkovitog skupa mjera nadzora i kontrole ( 31 ).
26.

Sud je u tom smislu utvrdio da ta iznimka u odnosu na izuzimanje ne vrijedi ako dotična država članica nije iskoristila mogućnost iz članka 5. stavka 3. točke (c) Šeste direktive ( 12 ). Iz toga proizlazi da prava navedena u iznimci iz druge alineje načelno mogu predstavljati i izuzete vrijednosne papire sukladno članku 13.B, d) točki 5. Šeste direktive. Budući da iznimka iz druge alineje ne upućuje samo na točku (c) nego na cijeli treći stavak članka 5., sva tamo navedena prava moraju biti obuhvaćena pojmom vrijednosnog papira. Članak 5. stavak 3. ne sadrži samo slučajeve udjela u društvu koji uspostavljaju pravo vlasništva na nepokretnoj imovini koji su opisani u točki (c). Usto, točke (a) i (b) opisuju udjele na nepokretnoj imovini kao i stvarna prava koja svojem imatelju daju pravo na korištenje nepokretne imovine, a da se ta prava ne uspostavljaju držanjem udjela u društvu.
76.

U tekstu Izjave nema ničega što bi upućivalo na to da valjanost te obveze ovisi o prihvatu od strane Venezuele. Također, Izjavom se Venezueli, bez njezina odobrenja, ne nameću nikakve obveze. Plovila koja dobiju odobrenje morat će poštovati pravo Unije ako žele to odobrenje iskoristiti, ali to obvezu Unije iz Izjave ne čini ovisnom o ispunjenju obveze od strane Venezuele ( 32 ). Također, u tekstu same Izjave nema ničega što bi upućivalo na to da ona samo zapisuje postojeći sporazum sklopljen između Unije i Venezuele.
13.

Na temelju ugovora o suradnji Welmory je od ciparskog društva dobio naknadu za uslugu prodaje proizvoda i s time povezane usluge kao što je oglašavanje. Welmory za to nije platio porez na dodanu vrijednost jer je smatrao da primatelj usluge, to jest ciparsko društvo, mora podmiriti porez u mjestu u kojem ima sjedište, to jest u Cipru.
80.

U vezi s činjenicom da je o institucionalnoj promjeni odluku donijelo ustavno tijelo, jasno je prije svega iz spisa predmeta pred Sudom da je samo Nacionalno tijelo osnovano organskim zakonom, to jest novim zakonom o zaštiti podataka, a ne Temeljnim zakonom ( 38 ). Nadalje, institucionalne promjene, čak i one donesene putem ustavnih zakona, ne mogu dovesti u pitanje učinkovitost dužnosti višeg ranga određene pravom Unije u vezi s jamstvom „potpune neovisnosti“, s obzirom na to da se nadređenost prava Unije primjenjuje neovisno o naravni predmetne nacionalne norme. Takve promjene ne mogu stoga opravdati prijevremeno okončanje mandata Nadzornog tijela za zaštitu podataka. Kao što su Komisija i EDPS tvrdili, ako bi to bio slučaj, svako tijelo višeg ranga, neovisno o tome ima li zakonodavne ili ustavne ovlasti, bilo bi u mogućnosti provoditi nedopušteni pritisak na Nadzorno tijelo za zaštitu podataka jednostavno putem prijetnje, izravne ili konkludentne, da bi se takve promjene mogle napraviti i da bi se mandat Nadzornog tijela propisan člankom 28. stavkom 1. Direktive mogao okončati prije njegovog isteka, eventualno zahtijevajući jedan oblik „prethodne poslušnosti“ ( 39 ).
57.

Preostaje prvo pitanje o uvjetima u kojima sudac može isključiti primjenu prava određenog primjenom kriterija mjesta izvršavanja ugovora o radu. To pitanje proizlazi iz toga što je Sud, iako se odlučio za umjeren pristup, u prethodno navedenoj presudi ICF presudio da iz okolnosti u cjelini mora „jasno” proizlaziti da je ugovor uže povezan s drugom državom od one koja je određena primjenom jednog od kriterija predviđenih člankom 4. stavcima 2. do 4. Rimske konvencije ( 32 ). Valja li primijeniti taj uvjet u pogledu klauzule iz članka 6. Rimske konvencije? Mislim da ne, i to zbog dvaju razloga.
113.

Osim toga, ne vidim iz kojeg bi razloga to tumačenje trebalo biti prilagođeno ili dovedeno u pitanje u odnosima s trećim zemljama, kao što navodi njemačka vlada. Naposljetku, taj argument počiva na nedokazanoj premisi da nositelji udjela investicijskih fondova u trećim zemljama borave također u toj zemlji ili barem izvan nacionalnog državnog područja i podrazumijeva to da je usklađenost takvog poreznog propisa države članice, neovisno o cilju koji nastoji postići, u svakom slučaju podređena ispitivanju poreznog sustava primjenjivog na one imatelje udjela u državi u kojoj su porezni rezidenti. Međutim, iz te perspektive ova bi argumentacija dovela do iskrivljavanja ispitivanja razloga usklađenosti poreznog sustava države članice s obzirom na to da to ispitivanje mora načelno biti izvršeno u pogledu jednog te istog poreznog sustava.
127.

Točno je da se po tom pitanju Opći sud ograničio u točkama 95. i 96. pobijane presude na cjelovito prenošenje uvodne izjave 554. sporne odluke i na tvrdnju da razlozi sadržani u njoj ne ukazuju na očite pogreške u ocjeni ( 116 ). Međutim iz čitanja prvostupanjske tužbe proizlazi da su se prigovori koje su iznijeli žalitelji odnosili zapravo na regulatornu narav hipoteze o sustavu MasterCard koji funkcionira sa zabranom određivanja cijena ex post, na izostanak analize tržišnog konteksta kao i na propust Komisije da iznese dokaz da bi takva zabrana imala učinak na tržišno natjecanje koji je manje ograničavajući od CMI‑ja. Međutim, Opći sud je obradio te različite argumente u točkama 97. do 99. i 143. pobijane presude. Nasuprot tome, među prigovorima ne postoji onaj koji oni sada ističu, a koji se temelji na navodnoj nerealnosti standardnog pravila koje bi sprječavalo banke izdavateljice da dobiju naknadu za usluge koje nude bankama prihvatiteljicama. Kao što sam već zaključio u točki 105. supra, i kao što osobito proizlazi iz točke 19. pobijane presude i točaka 146. do 155. sporne odluke, teza prema kojoj CMI‑ji predstavljaju cijenu koju banke prihvatiteljice plaćaju bankama izdavateljicama za usluge koje im potonje pružaju i koju su prvotno žalitelji iznijeli tijekom upravnog postupka, bila je napuštena u korist njihove kvalifikacije kao mehanizma za uspostavljanje ravnoteže između zahtjeva imatelja kartica i trgovaca. Što se tiče HSBC‑a, on se ograničio na upućivanje na izjavu jednog od svojih zaposlenika, priloženu njegovom podnesku o intervenciji u prvostupanjskom postupku, u kojoj se tvrdi da bi uvođenje pravila o određivanju cijena ex post po svemu sudeći rezultiralo napuštanjem mehanizma za utvrđivanje međubankovnih naknada na dvostranoj osnovi. On međutim ne objašnjava po čemu bi takav rezultat, ako se uzme kao izvjestan, imao takav utjecaj na sustav MasterCard da bi standardni mehanizam na temelju zabrane određivanja cijena ex post postalo nemoguće zamisliti, niti iz kojeg razloga bi činjenica da Opći sud nije uzeo u obzir taj rezultat, pod pretpostavkom da je tomu tako, imala utjecaja na djelotvornost njegovog sudskog nadzora.
73.

Završit ću tako da se osvrnem na nizozemski zakon koji se primjenjuje u glavnom postupku. Primjećujem da, sukladno članku 18. stavku 1. Zakona o porezu na promet od 28. lipnja 1968., u svojoj verziji koja je primjenjiva u glavnom postupku, pod „uvozom robe“ podrazumijeva se kako ulazak različite robe u Nizozemsku podrijetlom iz trećih zemalja [vidjeti točke (a) i (b)], tako i „završetak carinskog postupka u Nizozemskoj ili prestanak obuhvaćenosti robe carinskim postupkom u Nizozemskoj“ [vidjeti točku (c)]. Zakonodavac je dakle, izrijekom dopunio popis događaja koji dovode do naplate PDV-a zajedno s mogućnostima predviđenima pod c). Čini mi se da je ovaj izbor prilagođen zahtjevima aktualnih propisa Unije, a bio je omogućen temeljem prvotne verzije Šeste direktive i nametnuo se kao obvezatan slijedom izmjena i dopuna izvršenih Direktivom 91/680, kako to tumači Sud.
84.

Točno je da, kao što navodi njemačka vlada, propis koji se primjenjivao u razdoblju od 2000. do 2006. Komisiji daje izričito ovlaštenje „izvršiti potrebne financijske ispravke“ ako se utvrde „teški nedostaci u sustavu upravljanja ili kontrole koji mogu dovesti do sustavne nepravilnosti“ (članak 39. stavak 2. točka (c) i članak 39. stavak 3. točka (b) Uredbe br. 1260/99). Međutim, to ne znači da u skladu s ranije važećom uredbom nije bilo moguće postupiti na jednak način, iako u to vrijeme samo na temelju ovlaštenja koje je implicitno proizlazilo iz sustava utemeljenoga na člancima 23. i 24. Uredbe br. 4253/88 ( 22 ).