ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Predmet C‑77/11

Vijeće Europske unije

protiv

Europskog parlamenta

„Tužba za poništenje — Konačno usvajanje općeg proračuna Unije za proračunsku godinu 2011. — Akt predsjednika Parlamenta kojim se proglašava konačno usvajanje proračuna — Članak 314. stavak 9. UFEU‑a — Utvrđivanje godišnjeg proračuna Unije od strane Parlamenta i Vijeća — Članak 314. prva alineja UFEU‑a — Načelo institucionalne ravnoteže — Načelo dodijeljenih ovlasti — Obveza lojalne suradnje — Poštovanje bitnih odredaba postupka“

Sažetak – Presuda Suda (veliko vijeće) od 17. rujna 2013.

Proračun Europske unije – Proračunski postupak – Proglašenje predsjednika Parlamenta da je proračun konačno usvojen – Obveza supotpisa Vijeća – Nepostojanje

(čl. 14. st. 1., čl. 16. st. 1. UEU‑a; čl. 263., čl. 288., čl. 289. st. 2., čl. 296. st. 1., čl. 314. al. 1. i čl. 314. st. 9. UFEU‑a)

Proračunski postupak predviđen člankom 314. UFEU‑a okončava se donošenjem akta na temelju njegova stavka 9., kojim predsjednik Parlamenta, kao tijelo te institucije, nakon provjere regularnosti postupka proglašava da je proračun konačno usvojen. Taj akt predstavlja zadnju fazu postupka usvajanja proračuna Unije te isti čini pravno obvezujućim. U tom pogledu, iako je točno da se u članku 314. prvoj alineji UFEU‑a podsjeća da sukladno članku 14. stavku 1. UEU‑a i članku 16. stavku 1. UEU‑a Parlament i Vijeće zajednički obavljaju proračunske funkcije, nijedna odredba članka 314. UFEU‑a ne predviđa da se na kraju proračunskog postupka usvaja akt koji zajednički potpisuju predsjednici Parlamenta i Vijeća.

Osim toga, članak 296. stavak 1. UFEU‑a ne primjenjuje se u kontekstu proračunskog postupka predviđenog člankom 314. UFEU‑a. Naime, iako je akt utemeljen na članku 314. stavku 9. UFEU‑a rezultat posebnog zakonodavnog postupka, on zbog naravi proračuna nema oblik zakonodavnog akta kao takvog u smislu članka 288. UFEU‑a i članka 289. stavka 2. UFEU‑a, nego u svakom slučaju predstavlja pobijani akt u smislu članka 263. UFEU‑a, s obzirom na to da on čini proračun Unije pravno obvezujućim.

(t. 50., 54.‑56., 60., 63.)
Iako se Komisija ne može smatrati „sudom” u smislu članka 6. Europske konvencija o ljudskim pravima, ona je svejedno dužna poštivati tijekom upravnog postupka temeljna prava Unije, što obuhvaća i pravo na dobru upravu iz članka 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, koji uređuje upravni postupak pred Komisijom u području zabranjenih sporazuma.

U smislu članka 41. spomenute Povelje, svaka osoba ima pravo, među ostalim, da institucije Unije obrađuju njezin predmet nepristrano. Takva obveza nepristranosti obuhvaća, s jedne strane, subjektivnu nepristranost, u smislu da nijedan član institucije u pitanju koji je zadužen za predmet ne smije pokazati pristranosti ili osobne predrasude te, s druge strane, objektivnu nepristranost, u smislu da institucija mora pružiti dovoljno jamstva da isključi svaku legitimnu sumnju u tom.

Kao prvo, sama činjenica da je Komisija provodila istragu nad kartelom koji je oštetio financijske interese Unije te izrekla kaznu sudionicima istog ne znači da postoji nedostatak objektivne pristranosti u postupanju Komisije. Kao drugo, činjenica da službe Komisije koje su zadužene za vođenje postupka u vezi povreda prava tržišnog natjecanja Unije i one koje su odgovorne za plaćanje usluga koje su predmet zabranjenog sporazuma pripadaju istoj organizacijskoj strukturi također ne može, sama po sebi, dovesti u pitanje objektivnu nepristranost te institucije, s obzirom na to da spomenute službe nužno čine dio strukture kojoj pripadaju. Kao treće, sudovi Unije mogu nadzirati odluke Komisije te pravo Unije predviđa sustav sudske kontrole odluka Komisije, i to osobito onih koje se odnose na postupke primjene članka 81. UEZ‑a, čime se pružaju sva jamstva koja se zahtijevaju sukladno članku 47. Povelje. Shodno tomu, Komisija se u svakom slučaju ne može smatrati istodobno žrtvom povrede i sucem odgovornim za izricanje kazni za povredu.

(t. 154., 155., 157.‑159.)
10

Članak 34.g tog zakona glasi: „1) Podnositelj zahtjeva za dodjelu kapaciteta željezničke infrastrukture može od Ureda za željeznicu, u roku od 15 dana od dana objave Izvješća o željezničkoj mreži, zahtijevati da to Izvješće preispita, uključujući i u njemu navedene kriterije. 2) Ako tijelo za dodjelu kapaciteta nije udovoljilo zahtjevu podnositelju zahtjeva za dodjelu željezničkog infrastrukturnog kapaciteta, on ima pravo, u postupku predviđenim člankom 34.e, u roku od 15 dana od dana priopćavanja Izvješća o željezničkoj mreži iz članka 34.e stavka 4., od Ureda za željeznicu zahtijevati da preispita postupak dodjele željezničkih infrastrukturnih kapaciteta, uključujući njegov utjecaj kao i način određivanja cijena. 3) Ako Ured za željeznicu utvrdi nepravilnosti u postupku koji se primjenjivao prilikom izrade Izvješća o željezničkoj mreži, uključujući i u njima navedene kriterije ili nepravilnosti u postupku dodjele željezničkih infrastrukturnih kapaciteta, uključujući i njegove rezultate i način određivanja cijena, on odlučuje o izmjeni navedenog dokumenta, uključujući i u njemu navedene kriterije, ili odlučuje o dodjeli tih kapaciteta, a osobito o načinu određivanja cijene.”
24

Odlučujući o tužbi koju je Y. A. Kadi podnio pred Općim sudom, Sud je ocijenio u točkama 336. do 341. presude Kadi da učinkovitost sudskog nadzora uključuje i to da nadležna vlast Unije priopći osobi razloge predmetne odluke o upisu i ponudi toj osobi mogućnost da je se sasluša po tom pitanju. Precizirao je da kada se radi o odluci o prvom upisu, iz razloga učinkovitosti predmetnih mjera ograničavanja i u svrhu predmetne uredbe, opravdano je da se to priopćenje i saslušanje ne održe prije donošenja te odluke, već istovremeno ili ubrzo nakon njenog donošenja.
10

Točka 195. tih Smjernica glasi: „Kad je riječ o procjeni programa potpora i pojedinačnih potpora koje se smatraju zatečenim potporama sukladno Prilogu IV. glavi 4. točki 4. Akta o pristupanju iz 2003., Smjernice Zajednice za [d]ržavne potpore u sektoru poljoprivrede koje se primjenjuju do 31. prosinca 2006., ostaju na snazi do 31. prosinca 2007. ne dovodeći u pitanje točku 196., pod uvjetom da te potpore budu sukladne spomenutim smjernicama najkasnije do dana 30. travnja 2007.” [neslužbeni prijevod]
10

Točka 195. tih smjernica glasi: „Kad je riječ o procjeni programa potpora i pojedinačnih potpora koje se smatraju zatečenim potporama sukladno Prilogu IV. glavi 4. točki 4. Akta o pristupanju iz 2003., Smjernice Zajednice za [d]ržavne potpore u sektoru poljoprivrede koje se primjenjuju do 31. prosinca 2006., ostaju na snazi do 31. prosinca 2007. ne dovodeći u pitanje točku 196., pod uvjetom da te potpore budu sukladne spomenutim smjernicama najkasnije do dana 30. travnja 2007. [neslužbeni prijevod]”
16

Ocijenivši da je ta potpora sukladna s člankom 87. stavkom 3. točkom (c) UEZ‑a, Komisija je odlukom od 22. studenoga 2006. (SL C 317, str. 6., u daljnjem tekstu: odluka od 22. studenoga 2006.) odlučila ne isticati prigovor. Tom je odlukom određeno da se trajanje predmetnog programa potpora proteže do datuma odobrenja Komisije „do 2010.”.
17

Ocijenivši da su te potpore sukladne s člankom 87. stavkom 3. točkom (c) UEZ‑a, Komisija je, dvjema odlukama od 22. prosinca 2006. (SL 2007, C 68, str. 8., u daljnjem tekstu zajedno: odluke od 22. prosinca 2006.) odlučila ne isticati prigovor. Tim je odlukama određeno da se trajanje predmetnih programa potpora proteže do datuma odobrenja Komisije „do 31. prosinca 2009.”.
15

Naime, sud koji je uputio zahtjev ističe da je Sud u navedenoj presudi utvrdio, kao prvo, da uzimanje u obzir godine utvrđenja nepridržavanja pravila o višestrukoj sukladnosti za izračun smanjenja izravnih plaćanja dovodi do opasnosti da će iznos plaćanja na koja se primjenjuje smanjenje biti znatno viši od iznosa plaćanja za godinu u kojoj je došlo do tog nepridržavanja ili, suprotno, da će primijenjeno smanjenje biti znatno niže u slučaju smanjenja iznosa izravnih plaćanja između godine u kojoj je došlo do navedenog nepridržavanja i godine u kojoj je ono utvrđeno, kao drugo, da to uzimanje u obzir ne može osigurati vezu između djelovanja poljoprivrednika zbog kojeg je došlo do takvog smanjenja ili ukidanja i, kao treće, da takvo uzimanje u obzir može dovesti do toga da će poljoprivredniku biti teško predvidjeti financijske posljedice koje mora snositi.
67

S obzirom na sva ta razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 6. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive 93/13, s obzirom na načelo djelotvornosti, treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis prema kojem vrijednost spora, koja čini osnovu za izračun troškova čiju je naknadu potrošač koji je uspio u postupku mogao tražiti u okviru tužbe koja se odnosi na nepoštenu ugovornu odredbu, treba utvrditi u tužbi ili je, ako to nije moguće, ta vrijednost utvrđena tim propisom, a da se ti podaci ne mogu naknadno mijenjati, pod uvjetom da sudac in fine nadležan za odmjeravanje troškova ostane slobodan odrediti stvarnu vrijednost spora za potrošača osiguravajući mu da iskoristi pravo na naknadu razumnog i proporcionalnog iznosa u odnosu na troškove koje je on objektivno morao snositi kako bi podnio takvu tužbu.
(43)

Pravila o nadležnosti određena ovom Uredbom mogla bi u određenim slučajevima dovesti do situacije gdje sudovi koji imaju nadležnost za odlučivanje o nasljeđivanju neće primjenjivati svoje pravo. Kada do takve situacije dođe u državi članici čije pravo predviđa obvezno imenovanje upravitelja ostavinom, ova bi Uredba trebala omogućiti sudovima te države članice, kada se pred njima pokrene postupak, imenovanje jednog ili više takvih upravitelja po njihovim pravima. […] Kako bi se osigurala skladna koordinacija između prava mjerodavnog za nasljeđivanje i prava države članice u kojoj je sud koji imenuje, sud bi trebao imenovati osobu ili osobe koje bi imale pravo upravljati ostavinom po pravu mjerodavnom za nasljeđivanje, poput na primjer izvršitelja oporuke umrlog ili samih nasljednika ili, ako to pravo mjerodavno za nasljeđivanje zahtijeva, treću osobu kao upravitelja. […]
34

U ovom slučaju iz pojašnjenja koja je Sudu dostavio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da je društvo EN.SA. svjesno izdalo račune koji ne odgovaraju nijednoj stvarnoj transakciji. U tim okolnostima to društvo ne može se pozivati na dobru vjeru. Nasuprot tomu, i prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, fiktivne prodaje električne energije između dotičnih društava nisu dovele do gubitka poreznih prihoda. Kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 47. svojega mišljenja, to proizlazi iz činjenice da su uključena društva uredno platila PDV koji je trebalo platiti na njihove prodaje električne energije i da su zbog toga što su potom kupovala iste količine električne energije po istoj cijeni odbijala iznos PDV‑a koji je identičan onome koji su platila.