Međutim, time što točke 15. i 25. Smjernica za sanaciju i restrukturiranje ograničavaju mogućnost dodjele potpore za sanaciju „u obliku jamstava iz zajma ili zajma“ na „vremenski ograničene i povratne naravi“, oni se temelje na općoj pretpostavci, prema kojoj je potrebno vratiti svaku privremeno dodijeljenu prednost na ime potpore za sanaciju, u kojem god ona bila obliku, ako nisu ili više nisu ispunjeni uvjeti za njezinu privremenu dodjelu. Takvo tumačenje je u skladu s obilježjem povrata i prirodom potpore za sanaciju, čiji je jedini cilj da poduzetnik u teškoćama prebrodi kratko krizno razdoblje, nakon kojeg će se on ili sam oporaviti, što podrazumijeva njegovu obvezu povrata potpore, ili će dostaviti plan restrukturiranja ili likvidacije. U slučaju državnog jamstva to načelo nužno zahtijeva povrat gospodarske prednosti koju je navedeno jamstvo donijelo korisniku tijekom razdoblja u kojemu mu je bilo dodijeljeno, jer samo njegovo poništenje ex nunc u tu svrhu nije dovoljno, već je, štoviše, u suprotnosti s pojmom povrata.

U području povrata državnih potpora, uzimajući u obzir obveznost Komisijina nadzora državnih potpora, poduzetnici korisnici potpore načelno mogu imati legitimna očekivanja da je potpora zakonita samo ako je dodijeljena u skladu s postupkom iz članka 108. UFEU‑a, pri čemu pažljivi gospodarski subjekt mora uobičajeno biti u stanju uvjeriti se da je poštovan navedeni postupak. Osobito, kada je potpora provedena bez prethodnog obavještavanja Komisije te je u skladu s člankom 108. stavkom 3. UFEU‑a nezakonita, korisnik potpore u tom trenutku ne može imati legitimna očekivanja glede pravilnosti njezine dodjele.

U tom kontekstu, sama činjenica da u odluci kojom se odobrava hitna mjera spašavanja, čiji je cilj opstanak nesolventnih financijskih institucija, nije izričito navedena mogućnost naknadnog proglašenja nespojivosti, što bi moglo dovesti do ex tunc povrata dodijeljene prednosti, nije dovoljna da stvori takva legitimna očekivanja s obzirom na to da je Komisijin kasniji pristup bio u skladu s relevantnim pravilima o vremenskoj ograničenosti i povratnoj naravi potpora za sanaciju i s obzirom na to da je u odluci o pokretanju postupka nedvosmisleno navedeno da nije moguće potvrditi ili održati privremeno odobrenje predmetne potpore, kao ono sadržano u odluci kojom se odobrava hitna mjera spašavanja, čiji je cilj opstanak nesolventnih financijskih institucija, odlukom koju je bilo potrebno donijeti na kraju upravnog postupka ako nije dostavljen plan restrukturiranja.

Nadalje, ne može se prihvatiti argument korisnika prema kojemu su tijela države članice isključivo odgovorna za to što nije dostavljen plan restrukturiranja. Naime, čak i u pretpostavci da je to tako i neovisno o razlozima zbog kojih o tom planu nije bila obaviještena Komisija, ona ne može biti odgovorna za taj propust ili nastanak ikakvih legitimnih očekivanja korisnika s tim u vezi, osobito jer je ona poduzela sve primjerene mjere kako bi državu članicu potaknula da joj što prije dostavi plan restrukturiranja.

Također je bespredmetan i u svakom slučaju neosnovan argument prema kojemu bi određivanje povrata predstavljalo „sankciju“ za korisnika potpore te bi ozbiljno naštetilo interesima njegovih ulagača i vjerovnika. Naime, određivanje povrata nezakonite potpore ne predstavlja sankciju u užem smislu, nego mu je jedini cilj uspostava stanja koje je prethodilo dodjeli potpore.

Osim toga, korisnik potpore načelno ne može imati legitimna očekivanja da je potpora pravilna kada je ona kao ponovno produljenje državnog jamstva u ovom slučaju bila dodijeljena povrjeđujući obvezu prethodnog obavještavanja Komisije i zabranu provedbe navedene potpore na temelju članka 108. stavka 3. UFEU‑a te je stoga bila nezakonita.

Naposljetku, obveza država članica da vrate nezakonite potpore i potpore nespojive s unutarnjim tržištem nije ograničena ili dovedena u pitanje time što je korisnik insolventan.

(t. 125., 129., 130., 132.‑134.)