MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MICHALA BOBEKA

od 11. listopada 2016. ( 1 )

Predmet C‑439/16 PPU

Emil Milev

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Specializiran nakazatelen sad (specijalni kazneni sud, Bugarska))

„Zahtjev za prethodnu odluku — Hitni prethodni postupak — Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima — Direktiva (EU) 2016/343 — Jačanje određenih vidova pretpostavke nedužnosti — Članci 3. i 6. — Vremenska primjena — Nacionalni propis koji zabranjuje tijekom sudske faze postupka ispitivati postoji li osnovana sumnja da je optuženik počinio kazneno djelo — ‚Mišljenje’ vrhovnog suda kojim je utvrđeno proturječje između nacionalnog propisa i članka 5. stavka 1. točke (c) i članka 5. stavka 4. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda — Margina prosudbe koja je ostavljena nacionalnim sudovima kako bi odlučili o primjeni navedene Konvencije“

I – Uvod

1. Sukladno Nakazatelno‑procesualnu kodeksu (Zakon o kaznenom postupku, u daljnjem tekstu: NPK), sud koji ocjenjuje mjeru istražnog zatvora ne može u raspravnoj fazi kaznenog postupka ispitivati postojanje osnovane sumnje da je počinjeno kazneno djelo. Takav je propis doveo do više osuđujućih presuda Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP). Sukladno ustaljenoj sudskoj praksi ESLJP‑a, članak 5. stavak 4. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), „zahtijeva da sudovi pred kojima se vodi postupak o zahtjevu za puštanje na slobodu, između ostalog, ispitaju postojanje osnovane sumnje da je pritvorenik počinio kazneno djelo ( 2 )”.

2. Varhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud, Bugarska) je, nakon što je sud koji je uputio zahtjev, Specializiran nakazatelen sad (specijalni kazneni sud, Bugarska), pred njime pokrenuo postupak, utvrdio proturječje između tog nacionalnog postupovnog propisa i članka 5. stavka 4. EKLJP‑a, u vezi s člankom 5. stavkom 1. točkom (c) EKLJP‑a (u daljnjem tekstu: mišljenje Vrhovnog suda). Međutim, Vrhovni je sud nacionalnim sudovima do intervencije zakonodavca ostavio izbor da primjene bilo sudsku praksu ESLJP‑a bilo nacionalni propis.

3. Ovaj predmet odnosi se na sukladnost mišljenja Varhoven kasacionen sada (Vrhovni kasacijski sud, Bugarska) s Direktivom (EU) 2016/343 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o jačanju određenih vidova pretpostavke nedužnosti i prava sudjelovanja na raspravi u kaznenom postupku ( 3 ). Posebnost ovog predmeta leži u činjenici da je Sud zaprimio zahtjev za prethodnu odluku, koji je podnesen u okviru kaznenog postupka koji se vodi protiv Emila Mileva i njegova stavljanja u istražni zatvor, nekoliko mjeseci nakon stupanja na snagu Direktive 2016/343 i daleko prije isteka njezina roka za prenošenje.

II – Pravni okvir

A – Pravo Unije

1. Povelja

4. Sukladno članku 6. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), „[s]vatko ima pravo na slobodu i osobnu sigurnost”.

5. Sukladno članku 47. Povelje, naslovljenom „Pravo na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje”: „Svatko čija su prava i slobode zajamčeni pravom Unije povrijeđeni ima pravo na djelotvoran pravni lijek pred sudom, u skladu s uvjetima utvrđenima ovim člankom. Svatko ima pravo da zakonom prethodno ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. Svatko ima mogućnost biti savjetovan, branjen i zastupan. [...]”

6. Članak 48. Povelje, naslovljen „Pretpostavka nedužnosti i pravo na obranu”, glasi kako slijedi: „1. Svaki optuženik smatra se nedužnim sve dok mu se ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom. 2. Zajamčeno je poštovanje prava na obranu svakog optuženika.”

B – Direktiva 2016/343

7. Sukladno uvodnim izjavama 16. i 22. Direktive 2016/343: „(16. ) Pretpostavka nedužnosti bila bi prekršena u slučaju da se u izjavama za javnost tijela javne vlasti ili u sudskim odlukama, osim onih o krivnji, za osumnjičenika ili optuženika navodi da je kriv, dok god toj osobi nije dokazana krivnja u skladu sa zakonom. U tim se izjavama ili sudskim odlukama ne bi trebalo odražavati mišljenje da je osoba kriva. Time se ne bi trebale dovoditi u pitanje radnje kaznenog progona kojima je cilj dokazati krivnju osumnjičenika ili optuženika, kao što je optužnica, ni sudske odluke slijedom kojih na snagu stupa uvjetna kazna, pod uvjetom da su poštovana prava na obranu. Time se također ne bi trebalo dovesti u pitanje privremene odluke postupovne prirode koje donose sudska ili druga nadležna tijela i koje se temelje na sumnji ili elementima inkriminirajućih dokaza kao što su odluke o istražnom pritvoru, pod uvjetom da se u njima ne upućuje na osumnjičenike ili optuženike kao na krive. Prije donošenja privremene odluke postupovne prirode nadležno tijelo prvo bi moralo provjeriti postoje li dostatni elementi inkriminirajućih dokaza protiv osumnjičenika ili optuženika kojima bi se opravdala dotična odluka koja bi mogla upućivati na te elemente. [...] (22. ) Teret dokaza u postupku utvrđivanja krivnje osumnjičenika i optuženika je na tužiteljstvu, a svaka sumnja trebala bi ići u korist osumnjičenika ili optuženika. Do kršenja pretpostavke nedužnosti došlo bi u slučaju da se teret dokaza prebaci s tužiteljstva na obranu, ne dovodeći u pitanje ovlasti suda u pogledu utvrđivanja činjenica po službenoj dužnosti, neovisnost pravosuđa pri utvrđivanju krivnje osumnjičenika ili optuženika, i upotrebu činjeničnih ili zakonskih pretpostavki o kaznenoj odgovornosti osumnjičenika ili optuženika. Takve bi se pretpostavke trebale svoditi na razumne granice, uzimajući u obzir važnost svega što se dovodi u pitanje i poštovanje prava na obranu, a načini kojima se to postiže trebali bi biti u razumnoj mjeri razmjerni opravdanom cilju koji se želi postići. Takve pretpostavke trebale bi se moći pobiti, a u svakom slučaju trebalo bi ih se primijeniti samo ako se poštuju prava na obranu.”

8. Sukladno članku 3. Direktive 2016/343, naslovljenom „Pretpostavka nedužnosti”, „[d]ržave članice osiguravaju da se osumnjičenici ili optuženici smatraju nedužnima dok im se ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom.”

9. Sukladno članku 4. stavku 1. i stavku 2. Direktive 2016/343, naslovljenima „Javna upućivanja na krivnju”: „1. Države članice poduzimaju odgovarajuće mjere kako bi se osiguralo da se, dok god se osumnjičeniku ili optuženiku ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom, u izjavama za javnost tijela javne vlasti i sudskim odlukama, osim onih o krivnji, za tu osobu ne navodi da je kriva. Time se ne dovode u pitanje radnje kaznenog progona kojima je cilj dokazati krivnju osumnjičenika ili optuženika ni privremene odluke postupovne prirode koje donose sudska ili druga nadležna tijela i koje se temelje na sumnji ili inkriminirajućim dokazima. 2. Države članice u skladu s ovom Direktivom te osobito s člankom 10. osiguravaju da su, u slučaju kršenja obveze određene u stavku 1. ovog članka da se za osumnjičenike ili optuženike ne navodi da su krivi, na raspolaganju odgovarajuće mjere.”

10. Članak 6. Direktive 2016/343, naslovljen „Teret dokaza”, glasi kako slijedi: „1. Države članice osiguravaju da je teret dokaza u postupku utvrđivanja krivnje osumnjičenika ili optuženika na tužitelju. Time se ne dovodi u pitanje obveza suca ili nadležnog suda da traži inkriminirajuće i oslobađajuće dokaze te pravo obrane da podnese dokaze u skladu s mjerodavnim nacionalnim pravom. 2. Države članice osiguravaju da svaka sumnja u krivnju ide u korist osumnjičenika ili optuženika, čak i kada sud ocjenjuje mogućnost puštanja dotične osobe na slobodu.”

11. Sukladno članku 10. Direktive 2016/343, naslovljenom „Pravna sredstva”: „1. Države članice osiguravaju da osumnjičenici i optuženici, ako su njihova prava iz ove Direktive prekršena, imaju na raspolaganju učinkovito pravno sredstvo. 2. Ne dovodeći u pitanje nacionalna pravila i sustave o prihvatljivosti dokaza, države članice tijekom kaznenog postupka osiguravaju da se, pri procjeni izjava koje su dali osumnjičenici ili optuženici ili dokaza prikupljenih uslijed kršenja prava da se brane šutnjom ili prava da sami sebe ne izlože kaznenom progonu, poštuju prava obrane i pravičnost postupka.”

12. Sukladno njezinu članku 15., Direktiva 2016/343, koja je objavljena 11. ožujka 2016., stupila je na snagu dvadesetog dana od dana objave u Službenom listu Europske unije. Članak 14. stavak 1. te direktive propisuje da države članice stavljaju na snagu zakone i druge propise koji su potrebni radi usklađivanja s navedenom direktivom do 1. travnja 2018.

C – Bugarsko pravo

13. Sukladno članku 56. stavku 1. NPK‑a, okrivljeniku može biti određena prisilna mjera kad „dokazi iz spisa dovode do osnovane sumnje da je počinio kazneno djelo i kad postoji jedan od razloga iz članka 57.” Sukladno članku 57. NPK‑a, te prisilne mjere su prilagođene kako bi se izbjeglo da okrivljenik pobjegne, počini kazneno djelo ili spriječi izvršenje konačne kaznene presude. Članak 58. stavak 4. NPK‑a među tim prisilnim mjerama navodi istražni zatvor.

14. Sukladno članku 63. stavku 1. NPK‑a, istražni zatvor određuje se „kada postoji osnovana sumnja da je okrivljenik počinio kazneno djelo koje je kažnjivo oduzimanjem slobode ili drugom strožom kaznom i ako iz dokaza u predmetu proizlazi da postoji stvarna opasnost da okrivljenik pobjegne ili počini kazneno djelo”. Sukladno članku 64. stavku 4. NPK‑a, glede predsudskog postupka „[s]ud donosi prisilnu mjeru istražnog zatvora kada su uvjeti iz članka 63. stavka 1. ispunjeni i, ako to nije slučaj, sud može odlučiti da ne donese prisilnu mjeru ili da donese blažu mjeru”.

15. Sukladno članku 256. stavku 1. točki 2. NPK‑a, u svrhu pripreme rasprave, sudac izvjestitelj odlučuje o prisilnoj mjeri, ne ocjenjujući postojanje osnovane sumnje da je kazneno djelo počinjeno. Prema stavku 3. te iste odredbe, to se ograničenje primjenjuje i u slučaju zahtjeva koji se odnosi na prisilnu mjeru istražnog zatvora, kad sud ispituje jesu li ispunjeni uvjeti za ublažavanje ili ukidanje prisilne mjere.

16. Sukladno članku 270. stavku 1. NPK‑a, pitanje ublažavanja prisilne mjere može se postaviti u svakom trenutku sudskog postupka. Prema članku 270. stavku 2. NPK‑a, sud odlučuje rješenjem na javnoj raspravi, ne ocjenjujući postoji li osnovana sumnja da je počinjeno kazneno djelo.

III – Činjenični okvir i prethodno pitanje

17. Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je E. Milev optužen za osam kaznenih djela, između ostalog za vođenje organizirane kriminalne i naoružane skupine, otmicu, krađu i palež osobnog vozila, pokušaj ubojstva policijskog službenika, kao i pljačku banke i dvije benzinske postaje. Za ta se kaznena djela mogu izreći kazne oduzimanja slobode, od kojih je najblaža kazna tri godine zatvora, a najteža doživotni zatvor bez mogućnosti ublažavanja kazne.

18. E. Milev je u istražnom zatvoru od 24. studenoga 2013. Nadležni je sud u fazi izvođenja dokaza smatrao da je i dalje postojala osnovana sumnja da je E. Milev bio počinio predmetna kaznena djela.

19. Od kada je predmet ušao u raspravnu fazu, odnosno od 8. lipnja 2015., sud koji je uputio zahtjev [Specializiran nakazatelen sad (specijalni kazneni sud)] na zahtjev optuženika nekoliko je puta odlučio o ukidanju istražnog zatvora, ne ispitavši pritom postojanje ili nepostojanje osnovane sumnje da je E. Milev bio počinio predmetna kaznena djela. Članak 270. stavak 2. NPK‑a, u vezi s drugom rečenicom članka 256. stavka 3.NPK‑a, zabranjuje sudu da u toj fazi postupka analizira osnovanost sumnje da je osoba počinitelj kaznenog djela.

20. Sud koji je uputio zahtjev utvrdio je proturječje između gore navedenog nacionalnog propisa i članka 5. stavka 4. EKLJP‑a, u vezi s člankom 5. stavkom 1. točkom (c) EKLJP‑a, koji dopušta zadržavanje pojedinca u pritvoru samo u slučaju „kad postoji osnovana sumnja da je počinio kazneno djelo”. Zbog nemogućnosti jamčenja standarda zakonitosti pritvora u skladu s EKLJP‑om, Specializiran nakazatelen sad (specijalni kazneni sud) više je puta ukinuo mjeru istražnog zatvora. Međutim, te su odluke o ukidanju bile ukinute povodom žalbe.

21. U tim je okolnostima sud koji je uputio zahtjev od Varhoven kasacionen sada (Vrhovni kasacijski sud) tražio da odluči o tom pitanju. Tijekom rasprave koja je održana 7. travnja 2016., puni sastav kaznenog vijeća Varhoven kasacionen sada (Vrhovni kasacijski sud) potvrdio je postojanje proturječja između članka 5. stavka 4., u vezi s člankom 5. stavkom 1. točkom (c) EKLJP‑a, i nacionalnih odredbi koje sudu zabranjuju da odluči o osnovanoj sumnji da je optuženik počinio kazneno djelo. Kao što proizlazi iz zapisnika s rasprave, suci su iskazali sumnje o tome je li u praksi moguće osigurati istovremeno poštovanje članka 5. stavka 4. u vezi s člankom 5. stavkom 1. točkom (c) EKLJP‑a, i članka 6. stavka 1. EKLJP‑a glede nepristranosti sudova. Određivanje posebnog sastava suda, koji bi odlučivao isključivo o razlozima produljenja istražnog zatvora, smatrano je problematičnim. Naime, prema sucima, takva mjera predstavlja rizik stvaranja prepreke dobrom funkcioniranju sudova, koji raspolažu samo ograničenim brojem sudaca u službi.

22. Stoga je Varhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud) došao do sljedećeg zaključka, to jest da je „[o]čito da nismo u mogućnosti predložiti nikakvo rješenje problema. Jasno je da je naše stajalište da svaki sastav suda treba ocijeniti daje li prednost EKLJP‑u ili nacionalnom zakonu, i može li u tom kontekstu donijeti odluku”. Predsjednik punog sastava kaznenog vijeća naložio je da primjerak zapisnika bude poslan sudu koji je uputio zahtjev, kao i ministarstvu pravosuđa, kako bi se pokrenuo postupak izmjene zakonskih odredbi.

23. Prema sudu koji je uputio zahtjev, to mišljenje Vrhovnog suda ima snagu presude kojom se daje tumačenje. Stoga je obvezujuće za svaku sudsku instancu, uključujući različite sudske sastave Varhoven kasacionen sada (Vrhovni kasacijski sud).

24. Prilikom novog zahtjeva za ublažavanje istražnog zatvora i blaže mjere koji je podnio E. Milev, Specializiran nakazatelen sad (specijalni kazneni sud) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje: „Je li nacionalna sudska praksa – konkretno obvezujuće mišljenje koje je donio Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud) (nakon donošenja Direktive 2016/343 [...], ali prije isteka roka za njezino prenošenje), u skladu s kojim je on, nakon što je utvrdio da postoji sukob između članka 5. stavka 4. u vezi sa stavkom 1. točkom (c) toga članka 5. EKLJP‑a i nacionalnog zakona (članak 270. stavak 2. NPK‑a) u pogledu toga treba li uzeti u razmatranje osnovanu sumnju kao pretpostavku da je kazneno djelo počinjeno (u okviru postupka nadzora glede produljenja trajanja prisilne mjere ‚istražnog zatvora’ tijekom raspravne faze kaznenog postupka), sudovima prepustio da odluče hoće li poštovati EKLJP – usklađena s člancima 3. i 6. Direktive 2016/343 (koji se odnose na pretpostavku nedužnosti i teret dokazivanja u kaznenom postupku)?”

25. Budući da je E. Milev još u istražnom zatvoru, sud koji je uputio zahtjev zatražio je primjenu hitnog prethodnog postupka propisanog člankom 107. Poslovnika Suda.

26. Taj je postupak odobren odlukom četvrtog vijeća Suda od 17. kolovoza 2016.

27. E. Milev i Europska komisija podnijeli su pisana očitovanja. Na raspravi koja je održana 22. rujna 2016. sudjelovala je samo Komisija.

IV – Analiza

A – Uvodna razmatranja

28. Ovaj zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na sukladnost mišljenja Vrhovnog suda s Direktivom 2016/343, kako je preneseno u zapisniku od 7. travnja 2016. Sud koji je uputio zahtjev gaji sumnje o tom pitanju utoliko što je mišljenje Vrhovnog suda, nakon što je utvrdilo sukob između nacionalnog zakonodavstva i članka 5. stavka 4. u vezi s člankom 5. stavkom 1. točkom (c) EKLJP‑a, nižim sudovima priznalo slobodu da odluče treba li poštovati EKLJP ili primijeniti suprotne nacionalne odredbe.

29. To je pitanje problematično u dvama pogledima. Kao prvo, na dan donošenja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje rok za prenošenje Direktive 2016/343 još nije bio istekao. Kao drugo, uopće se ne čini očitim da sadržaj mišljenja Vrhovnog suda ulazi u područje primjene ratione materiae navedene direktive.

30. Glede prvog razloga, sud koji je uputio zahtjev opravdava dopuštenost svojeg zahtjeva za prethodnu odluku ističući da nacionalne vlasti, sukladno sudskoj praksi Suda, imaju obvezu tijekom roka za prenošenje suzdržati se od donošenja mjera koje bi mogle ozbiljno ugroziti postizanje rezultata predviđenog direktivom. Prema sudu koji je uputio zahtjev, to je slučaj s mišljenjem Vrhovnog suda, jer je ono doneseno nakon stupanja na snagu Direktive 2016/343.

31. S obzirom na ta razmatranja, po mojem mišljenju ovaj zahtjev za prethodnu odluku ne može biti nedopušten. To je također mišljenje Komisije.

32. Kao prvo, budući da se odnose na tumačenje prava Unije, pitanja koja je uputio nacionalni sud, pred kojim je iznesen stvarno postojeći spor, uživaju pretpostavku relevantnosti ( 4 ).

33. Kao drugo, mišljenje Vrhovnog suda doneseno je 7. travnja 2016., to jest nakon stupanja na snagu Direktive 2016/343 do kojeg je došlo 31. ožujka 2016., na temelju njezina članka 15. Sukladno sudskoj praksi Suda, ukoliko je direktiva već bila stupila na snagu u trenutku odvijanja činjenica iz glavnog postupka, tumačenje odredbi te direktive može biti korisno sudu koji je uputio zahtjev kako bi mu omogućilo da odluči uzimajući u obzir obvezu suzdržavanja od donošenja mjera koje bi mogle ozbiljno ugroziti postizanje rezultata previđenog tom direktivom ( 5 ).

34. U tim okolnostima, smatram da na prethodno pitanje valja odgovoriti usredotočujući se na mišljenje Vrhovnog suda i na navedenu obvezu suzdržavanja. Ta će analiza biti provedena u glavi B ovog mišljenja.

35. Međutim, pitanje koje se odnosi na obvezu da se tijekom razdoblja za njezino prenošenje ne ugroze ozbiljno rezultati Direktive 2016/343, različito je od osnovnog pitanja o sukladnosti mišljenja Vrhovnog suda (i, posljedično, nacionalnog zakonodavstva) s navedenom direktivom.

36. Iz razloga koji su navedeni u daljnjem tekstu, prema mojem mišljenju ovaj predmet ne treba dovesti do takve analize. Međutim, želeći pripomoći Sudu, sažeta ocjena tog pitanja navedena je u glavi C.

B – Ugrožava li mišljenje Vrhovnog suda ozbiljno ciljeve Direktive 2016/343?

1. Pravni učinci direktiva prije isteka roka za prenošenje

37. U okviru prethodnog pitanja koje je upućeno daleko prije isteka roka za prenošenje direktive, državama članicama se ne može prigovoriti što još nisu donijele mjere za njezinu provedbu ( 6 ). Međutim, ustaljena je sudska praksa da direktiva proizvodi pravne učinke u pogledu država članica adresatima nakon njezine objave ili od dana obavijesti o njoj ( 7 ). Naime, ustaljeno je da su, na temelju članka 4. stavka 3. UEU‑a, u vezi s člankom 288. UFEU‑a, države članice podvrgnute obvezi da se suzdrže od donošenja odredbi koje bi mogle ozbiljno ugroziti postizanje rezultata propisanog direktivom ( 8 ). Ta se obveza suzdržavanja primjenjuje na sve mjere, opće ili posebne ( 9 ). Nameće se svim tijelima država članica, uključujući nacionalne sudove ( 10 ).

2. Mišljenje Vrhovnog suda

38. Specializiran nakazatelen sad (specijalni kazneni sud) uputio je prethodno pitanje kako bi ispitao krši li mišljenje Vrhovnog suda prethodno navedenu obvezu suzdržavanja. U tom kontekstu, važno je provjeriti može li mišljenje Vrhovnog suda ozbiljno ugroziti ostvarenje ciljeva propisanih Direktivom 2016/343.

39. Odluka kojom se upućuje prethodno pitanje ističe da bi Varhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud) došao do vrlo različitog rješenja da je bio primijenio načelo tumačenja u skladu s Direktivom 2016/343, s obzirom na to da je ona već bila na snazi kad je mišljenje doneseno.

40. Međutim, odmah treba istaknuti da se nacionalnim sudovima obveza tumačenja unutarnjeg prava u skladu s direktivom nameće tek od isteka roka za njezino prenošenje ( 11 ). Obveze, koje su navedene u presudi Adeneler i dr. (C‑212/04, EU:C:2006:443) u skladu s presudom Inter‑Environnement Wallonie (C‑129/96, EU:C:1997:628), koje terete nacionalne sudove tijekom razdoblja za prenošenje su složenije. Tako su nacionalni sudovi obvezni, „nakon isteka roka za prenošenje, suzdržati se koliko je moguće od toga da tumače nacionalno pravo na način kojim bi se riskiralo ozbiljno ugroziti ostvarenje cilja te direktive” ( 12 ).

41. Posljedično, osobito valja imati na umu da prethodno navedena obveza suzdržavanja ne podrazumijeva da se Direktiva 2016/343 mora primijeniti, niti da se nacionalno pravo mora tumačiti u skladu s navedenom direktivom. Upravo suprotno, obveza suzdržavanja odnosi se jedino na mjere koje mogu ozbiljno dovesti u opasnost ciljeve direktive. Stoga ta obveza državama članicama zabranjuje usvajanje mjera koje ozbiljno ugrožavaju te ciljeve i čiji se pravni učinci održavaju nakon isteka roka za prenošenje ( 13 ).

42. Što se tiče ciljeva Direktive 2016/343, iz njezina članka 1. točke (a) proizlazi da navedena direktiva utvrđuje zajednička minimalna pravila koja se odnose na određene vidove pretpostavke nedužnosti u kaznenim postupcima. Direktiva 2016/343 time nastoji ojačati povjerenje država članica u sustave drugih država članica te posljedično olakšati uzajamno priznavanje odluka u kaznenim stvarima ( 14 ).

43. S materijalnog gledišta, ne može se isključiti da nepostojanje sudskog nadzora „osnovane sumnje” u okviru ispitivanja mjere istražnog zatvora može ugroziti učinkovitu zaštitu pretpostavke nedužnosti čije poštivanje jamči Direktiva 2016/343 ( 15 ). Međutim, prema mojem mišljenju, nacionalna mjera kao što je mišljenje Vrhovnog suda ne može ugroziti ostvarenje ciljeva navedene direktive.

44. Općenito se ne može isključiti da sudska odluka može ozbiljno ugroziti ostvarenje propisanog rezultata nakon isteka tog roka ( 16 ).

45. Međutim, tri čimbenika pokazuju da to nije tako u ovom slučaju. Kao prvo, mišljenje Vrhovnog suda – koje je doneseno ubrzo nakon stupanja na snagu Direktive 2016/343 – ne može se smatrati mjerom kojom se prenosi ta direktiva. Ne može se smatrati ni tumačenjem mjera kojima se prenosi navedena direktiva. Naime, članak 270. NPK‑a nije mjera koja je namijenjena prenošenju Direktive 2016/343 niti mjera koja može osigurati sukladnost nacionalnog prava s tom direktivom.

46. Kao drugo, mišljenje Vrhovnog suda nacionalnim sudovima nudi marginu prosudbe priznajući im mogućnost da ne primijene nacionalni propis. Činjenica da to mišljenje može biti shvaćeno tako da sadržava obvezujuće upute ( 17 ) nije relevantna. Naime, mišljenje Vrhovnog suda ne dovodi ni do kakvih promjena prijašnje situacije koje bi imale za posljedicu stvaranje prepreke ostvarenju rezultata predviđenih Direktivom 2016/343.

47. Konačno, mišljenje Vrhovnog suda ni na koji način ne utječe na izbor koji zakonodavac treba učiniti prilikom prenošenja Direktive 2016/343.

48. S materijalnog gledišta, mišljenje zauzima stajalište o sukobu između nacionalnog prava i EKLJP‑a. Naime, ističe da postoji proturječje između nacionalnog zakonodavstva i članka 5. EKLJP‑a i smatra potrebnim da nacionalni zakonodavac intervenira kako bi se osiguralo poštovanje članaka 5. i 6. EKLJP‑a. U tom pogledu, činjenica da je mišljenje Vrhovnog suda poslano ministarstvu pravosuđa kako bi potaknulo zakonodavnu izmjenu potvrđuje da, daleko od toga da ozbiljno ugrožava ciljeve Direktive 2016/343, upravo suprotno, mišljenje potiče njihovo ostvarenje.

49. Slijedom toga, ne može se tvrditi da mišljenje Vrhovnog suda ugrožava rezultate predviđene Direktivom 2016/343, s obzirom na to da predlaže rješenja koja mogu pridonijeti ostvarenju ciljeva te direktive. Iz toga a fortiori slijedi da mišljenje Vrhovnog suda ne može ozbiljno ugroziti ostvarenje rezultata predviđenih navedenom direktivom.

3. Opća načela prava Unije i temeljna prava

50. Upućivanje nacionalnog suda na presudu Mangold ( 18 ) ne dovodi do drukčijeg zaključka.

51. Točno je da iz sudske prakse proizlazi da su opća načela prava – kao i Povelja – primjenjiva u području primjene prava Unije ( 19 ). U tu svrhu, može se smatrati da u područje primjene direktive, od dana njezina stupanja na snagu, ulaze ne samo nacionalne odredbe čiji je izričit cilj prenošenje te direktive, već isto tako i postojeće nacionalne odredbe, koje mogu osigurati sukladnost nacionalnog prava s tom direktivom ( 20 ).

52. Međutim, u ovom slučaju mišljenje Vrhovnog suda nije ni mjera kojom se provodi direktiva, niti mjera koja može osigurati sukladnost nacionalnog prava s tom direktivom. U tim okolnostima, samo pozivanje suda koji je uputio zahtjev na direktivu čije razdoblje za prenošenje još nije završilo, i čiji ciljevi nisu ozbiljno ugroženi, ne može dovesti situaciju koja je predmet glavnog postupka u područje primjene prava Unije ( 21 ).

4. Zaključak

53. U tim okolnostima, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je uputio Specializiran nakazatelen sad (specijalni kazneni sud) odgovori da mišljenje Vrhovnog suda koje je doneseno tijekom razdoblja za prenošenje Direktive 2016/343 ne može ozbiljno ugroziti ciljeve propisane tom direktivom ako sudovima priznaje slobodu da odluče između primjene članka 5. stavka 4., u vezi s člankom 5. stavkom 1. točkom (c) EKLJP‑a, i primjene nacionalnog zakonodavstva koje je protivno tim odredbama.

C – Tumačenje Direktive 2016/343

1. Uvodna razmatranja

54. Ako Sud odluči slijediti prijedlog koji je iznesen u prethodnoj točki, neće biti potrebno ispitati osnovna razmatranja o tumačenju Direktive 2016/343.

55. Sud koji je uputio zahtjev istaknuo je da je tumačenje nacionalnog prava u skladu s Direktivom 2016/343 bilo moguće. U tom je kontekstu Komisija, nakon što je zaključila da mišljenje Vrhovnog suda ne ugrožava ozbiljno rezultate predviđene tom direktivom, predložila da se prethodno pitanje preoblikuje. Osobito je predložila da se Direktiva protumači i ispita sukladnost nacionalnog propisa poput onog koji je predmet mišljenja Vrhovnog suda s tom direktivom.

56. Komisija je tijekom rasprave pobliže navela da je takvo pitanje dopušteno jer ne može biti isključeno da određeni nacionalni sustavi priznaju unutarnju obvezu usklađenog tumačenja, čak i prije isteka razdoblja za prenošenje.

57. U ovom predmetu, ništa u spisu koji se nalazi pred Sudom ne naznačuje da je to slučaj u Bugarskoj. Uslijed nepostojanja jasnih naznaka od strane suda koji je uputio zahtjev, smatram da bi usvajanje takvog pristupa bilo protivno sudskoj praksi koja je postavila granice dopuštenosti prethodnih pitanja koja su samo hipotetska ( 22 ).

58. Unatoč tim zadrškama, razmatranja koja slijede odnose se na tumačenje odredbi Direktive 2016/343, želeći pripomoći Sudu u slučaju da poželi slijediti put koji je predložila Komisija – što ne savjetujem. U svakom slučaju, ta su razmatranja relevantna samo u slučaju da nacionalni sustav propisuje usklađeno tumačenje prije isteka roka za prenošenje. Ne može ih se ni u kojem slučaju shvatiti tako da proširuju obveze država članica tijekom razdoblja za prenošenje Direktive 2016/343.

2. Tumačenje Direktive 2016/343

59. Komisija ističe da situacija E. Mileva ulazi u područje primjene Direktive 2016/343 jer se kazneno progoni u raspravnoj fazi kaznenog postupka.

60. Po tom pitanju dijelim Komisijino mišljenje.

61. Naime, iako istražni zatvor nije predmet posebnog zakonodavstva Europske unije, sudske su odluke koje se odnose na istražni zatvor obuhvaćene zaštitom pretpostavke nedužnosti, koja je zajamčena Direktivom 2016/343.

62. Kao što je istaknula Komisija, to proizlazi iz članka 2. i uvodne izjave 12. Direktive 2016/343, prema kojima se ta direktiva primjenjuje na fizičke osobe koje su osumnjičenici ili optuženici u svim fazama kaznenog postupka, od trenutka kada je osoba osumnjičena za počinjenje kaznenog djela. Usto, odluke koje se odnose na istražni zatvor su u uvodnoj izjavi 16. te direktive navedene primjerice među mjerama koje su obuhvaćene člankom 4. navedene direktive kao „privremene odluke postupovne prirode”.

63. Slijedom toga, pretpostavka nedužnosti može se primijeniti na sudske odluke u području istražnog zatvora.

64. Naime, sudske odluke u području istražnog zatvora mogu, u posebnim slučajevima, dovesti do povrede temeljnog prava na pretpostavku nedužnosti, koja je navedena u članku 48. stavku 1. Povelje. Smisao i doseg te odredbe isti su kao i smisao i doseg članka 6. stavka 2. EKLJP‑a, kao što proizlazi iz članka 52. stavka 3. Povelje i objašnjenja koji se na nju odnose.

65. U tom pogledu, ESLJP je u okviru određivanja produljenja istražnog zatvora presudio da se sumnje ne smiju poistovjetiti s formalnim utvrđenjem krivnje ( 23 ). Naime, ESLJP razlikuje izjave „koje odražavaju osjećaj da je dotična osoba kriva i izjave koje se ograničavaju na opisivanje stanja sumnje” zaključujući da „prve krše pretpostavku nedužnosti, dok se druge smatraju sukladnima smislu članka 6. [EKLJP‑a]” ( 24 ).

66. Stoga, se tumačenjem članka 3. Direktive 2016/343, čitanog u svjetlu članka 48. Povelje, može utvrditi, u skladu sa stajalištem Komisije, da bugarski sustav prema kojemu sud u raspravnoj fazi kaznenog postupka ne može odlučiti o „osnovanoj sumnji”, ne može biti opravdan ni s gledišta nepristranosti suda ni s gledišta pretpostavke nedužnosti ( 25 ).

67. Međutim, sudske odluke koje se odnose na istražni zatvor mogu, u posebnim okolnostima, kršiti načelo nepristranosti suda, kao i poštovanje pretpostavke nedužnosti – koja je usko povezana s tim načelom. To je primjerice slučaj kad sudac istražni zatvor temelji na „osobito pojačanoj sumnji da je dotična osoba počinila kaznena djela” ( 26 ), ili kad odluka o pritvoru sadržava izjave koje prelaze opis stanja sumnje ( 27 ).

68. Međutim, pitanje koje se u ovom predmetu postavlja odnosi se na sasvim suprotan scenarij, to jest na nepostojanje sudskog nadzora osnovane sumnje da je optuženik počinio kazneno djelo.

69. U tom pogledu, Komisija smatra da obveza suda da ispita postojanje osnovane sumnje da je optuženik počinio kazneno djelo ne proizlazi ni iz općeg načela poštovanja pretpostavke nedužnosti niti iz odredbi Direktive. Takav zahtjev, u svjetlu sudske prakse ESLJP‑a, proizlazi jedino iz članka 5. EKLJP‑a, kao postupovnog jamstva temeljnog prava na slobodu. Prema Komisiji, Direktiva 2016/343 ne sadržava odredbe koje pobliže navode zahtjeve glede određivanja ili produljenja istražnog zatvora. Budući da to pitanje nije uređeno ni navedenom direktivom niti bilo kojim drugim instrumentom prava Unije, ono njime nije obuhvaćeno.

70. S tim se tumačenjem ne slažem.

71. Naime, u okviru EKLJP‑a, koji predstavlja potpuni sustav zaštite ljudskih prava, članak 5. EKLJP‑a je posebna odredba koja se odnosi na mjere oduzimanja slobode. Slijedom toga, ESLJP ispituje postojanje „osnovane sumnje” u okviru istražnog zatvora u svjetlu članka 5. EKLJP‑a. Potonja odredba u svojem stavku 4., u vezi sa stavkom 1. točkom (c) tog članka sadržava posebno pravilo, prema kojemu sudovi pred kojima se nalazi zahtjev za puštanje na slobodu moraju ispitati postoji li osnovana sumnja da je pritvorenik počinio kazneno djelo. Stoga nije iznenađujuće da su tužbe protiv Republike Bugarske u tom pogledu bile temeljene na članku 5. EKLJP‑a ( 28 ), s obzirom na to da se to pravilo može smatrati lex specialisom ( 29 ) u odnosu na pretpostavku nedužnosti.

72. Međutim, činjenica da se u sudskoj praksi ESLJP‑a obveza ispitivanja „osnovane sumnje” sustavno temelji na članku 5. EKLJP‑a ne sprječava da takva obveza također proizlazi iz zahtjeva povezanih s pretpostavkom nedužnosti.

73. U kontekstu prava Unije, članak 52. stavak 3. Povelje ima za posljedicu to da su značenje i opseg njime zajamčenih prava isti značenju i opsegu koje za odgovarajuća prava dodjeljuje navedena konvencija. Međutim, to ne podrazumijeva da posebni standardi koji su razvijeni sudskom praksom ESLJP‑a u okviru određenog temeljnog prava ne mogu u okviru prava Unije biti dio sadržaja koji je zaštićen drugim temeljnim pravima.

74. Osobito, takvo se ograničenje ne može nametnuti u okviru tumačenja, u svjetlu temeljnih prava, akta sekundarnog prava koji slijedi drugačiju unutarnju logiku. Naime, sustav ESLJP‑a omogućuje ispitivanje predmetnih pritužbi u odnosu na posebnije odredbe, dok se sustav zaštite ljudskih prava Povelje u tom pogledu razlikuje jer je vezan isključivo uz primjenu prava Unije.

75. Slijedom toga, u okviru tumačenja Direktive 2016/343 o određenim vidovima pretpostavke nedužnosti, sadržaj i smisao jamstava propisanih u članku 3. te Direktive, kao i u članku 48. stavku 1. Povelje ne mogu biti shvaćeni restriktivno iz razloga koje je iznijela Komisija. S time u vezi, valja podsjetiti da članak 52. stavak 3. Povelje ne sprječava da pravo Unije dodjeljuje širu zaštitu u odnosu na onu koja proizlazi iz EKLJP‑a.

76. U tom se kontekstu ne može poreći logična veza između kriterija „osnovane sumnje” u fazi istražnog zatvora i pretpostavke nedužnosti, koja je zajamčena člankom 3. Direktive 2016/343 i člankom 48. stavkom 1. Povelje. Kao što to ističe sud koji je uputio zahtjev, pretpostavka nedužnosti u praksi uzrokuje nemogućnost donošenja mjera kaznenog progona u pogledu osobe koja je optužena da je počinila kazneno djelo, prije nego što je dokazana barem osnovana sumnja da je ona počinitelj tog djela. Svaki pritvor bez osude je bez sumnje „teško odstupanje od načela osobne slobode i pretpostavke nedužnosti” ( 30 ). Stoga je postojanje „osnovane sumnje” u okviru EKLJP‑a jedan od kriterija koji omogućuju oduzimanje slobode prije ikakve osude, unatoč pretpostavci nedužnosti ( 31 ). Stoga je, u posebnom kontekstu istražnog zatvora, zahtjev koji se odnosi na „osnovanu sumnju” povezan s jamstvom pretpostavke nedužnosti.

77. Prema mojem mišljenju, nepostojanje ikakvog sudskog nadzora osnovane sumnje da je optuženik počinio kazneno djelo, može prekršiti pretpostavku nedužnosti.

78. Takvo poimanje pretpostavke nedužnosti usto podupire sustavno ispitivanje odredbi Direktive 2016/343 o određenim vidovima pretpostavke nedužnosti.

79. Stoga, veza između potrebe za dokazivanjem razumnog minimuma sumnje i pretpostavke nedužnosti proizlazi iz članka 4. Direktive 2016/343, u vezi s uvodnom izjavom 16. te direktive.

80. Prema članku 4. navedene direktive, obveza da se osigura da sudske odluke kojima se ne odlučuje o krivnji, osumnjičenika ne označavaju okrivljenikom prije nego mu se dokaže krivnja, „ne dovodi u pitanje privremene odluke postupovne prirode [...] koje se temelje na sumnji ili inkriminirajućim dokazima”. Među tim odlukama, navedena uvodna izjava 16. osobito navodi odluke o istražnom zatvoru. Ta uvodna izjava također izričito navodi da bi, prije donošenja takve odluke, nadležno tijelo „prvo [...] moralo provjeriti postoji li dovoljno inkriminirajućih dokaza protiv osumnjičenika ili optuženika kojima bi se opravdala dotična odluka”. Navedena bi odluka „mogla upućivati na te dokaze”.

81. Stoga je članak 4. Direktive 2016/343 očuvao marginu prosudbe država članica, a istovremeno odražava obvezu da se privremene odluke postupovne prirode, poput istražnog zatvora, temelje na dovoljnim opravdavajućim elementima. S jedne strane, zakonodavac Unije je htio utvrditi da takve odluke same po sebi ne predstavljaju povredu pretpostavke nedužnosti, iako upućuju na postojanje sumnji. S druge strane, zakonodavac je međutim izričito predvidio da sudovi mogu biti obvezni temeljiti te odluke na dovoljnim opravdavajućim elementima. Navedena direktiva stoga odražava zahtjev za ispitivanje razloga koji mogu opravdati privremene odluke koje se temelje na sumnji, poput onih o istražnom zatvoru. Slijedom toga, kad koriste prethodno navedenu mogućnost koja se odnosi na „postupovne odluke”, države članice moraju poštovati jamstva koja proizlaze iz Povelje.

82. Jamstva pretpostavke nedužnosti koja su sadržana u članku 4. Direktive 2016/343 stoga mi se čine primjenjivima kako u slučaju „pozitivnog” djelovanja suda (primjerice, odluka koja sadržava navode o krivnji), tako i propusta „negativne” prirode, u obliku nepostojanja ikakvog sudskog nadzora sumnji na kojima se temelji mjera istražnog zatvora tijekom raspravne faze kaznenog postupka.

83. Također treba istaknuti da članak 4. stavak 2. Direktive 2016/343 državama članicama nameće obvezu usvajanja prikladnih mjera u slučaju povrede obveze da se za osumnjičenike ili optuženike ne navodi da su krivi, sukladno njezinu članku 10. Naime, prema navedenom članku 10., osumnjičenici ili optuženici moraju imati na raspolaganju učinkovito pravno sredstvo. Međutim, takvo pravno sredstvo ne može biti učinkovito ako ne postoji nikakav sudski nadzor „osnovane sumnje”.

84. Iz tih razloga smatram da produljenje istražnog zatvora osobi bez ikakvog sudskog nadzora „osnovane sumnje” može prekršiti načelo pretpostavke nedužnosti, u smislu članka 3. Direktive 2016/343, kao i jamstva propisana člancima 4. i 10. navedene direktive.

V – Zaključak

85. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da Specializiran nakazatelen sadu (specijalni kazneni sud) odgovori na slijedeći način: Mišljenje Varhoven kasacionen sada (Vrhovni kasacijski sud, Bugarska), koje je doneseno tijekom razdoblja za prenošenje Direktive (EU) 2016/343 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o jačanju određenih vidova pretpostavke nedužnosti i prava sudjelovanja na raspravi u kaznenom postupku, ne može ozbiljno ugroziti ciljeve propisane tom direktivom ako sudovima priznaje slobodu da odluče između primjene članka 5. stavka 4. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950., u vezi s člankom 5. stavkom 1. točkom (c) te konvencije, i primjene nacionalnog zakonodavstva koje je protivno tim odredbama.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) Vidjeti primjerice ESLJP, 27. ožujka 2012., Nikolay Gerdjikov protiv Bugarske, CE:ECHR:2012:0327JUD002706104, t. 26. i navedenu sudsku praksu.

( 3 ) SL 2016., L 65, str. 1.

( 4 ) Presuda od 5. travnja 2011., Société fiduciaire nationale d’expertise comptable (C‑119/09, EU:C:2011:208, t. 21. i navedena sudska praksa)

( 5 ) Vidjeti u tom smislu presude od 23. travnja 2009., VTB‑VAB i Galatea (C‑261/07 i C‑299/07, EU:C:2009:244, t. 35. do 41.), kao i od 21. srpnja 2011., Azienda Agro‑Zootecnica Franchini i Eolica di Altamura (C‑2/10, EU:C:2011:502, t. 69.).

( 6 ) Vidjeti primjerice presude od 18. prosinca 1997., Inter‑Environnement Wallonie (C‑129/96, EU:C:1997:628, t. 43.); od 4. srpnja 2006., Adeneler i dr. (C‑212/04, EU:C:2006:443, t. 114.), kao i od 15. listopada 2009., Hochtief i Linde‑Kca‑Dresden (C‑138/08, EU:C:2009:627, t. 25.).

( 7 ) Vidjeti, između ostalog, presudu od 4. srpnja 2006., Adeneler i dr. (C‑212/04, EU:C:2006:443, t. 119.).

( 8 ) Vidjeti primjerice presude od 18. prosinca 1997., Inter‑Environnement Wallonie (C‑129/96, EU:C:1997:628, t. 45.); od 4. srpnja 2006., Adeneler i dr. (C‑212/04, EU:C:2006:443, t. 121.), kao i od 13. ožujka 2014., Jetair i BTWE Travel4you (C‑599/12, EU:C:2014:144, t. 35.).

( 9 ) Vidjeti primjerice presudu od 4. svibnja 2016., Komisija/Austrija (C‑346/14, EU:C:2016:322, t. 50., kao i navedenu sudsku praksu).

( 10 ) Vidjeti primjerice presudu od 4. srpnja 2006., Adeneler i dr. (C‑212/04, EU:C:2006:443, t. 122.).

( 11 ) Presuda od 4. srpnja 2006., Adeneler i dr. (C‑212/04, EU:C:2006:443, t. 115.)

( 12 ) Presuda od 4. srpnja 2006., Adeneler i dr. (C‑212/04, EU:C:2006:443, t. 123.)

( 13 ) Vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu Nomarchiaki Aftodioikisi Aitoloakarnanias i dr. (C‑43/10, EU:C:2011:651, t. 108.).

( 14 ) Vidjeti uvodne izjave 9. i 10. navedene direktive.

( 15 ) Vidjeti točku 59. i sljedeće točke ovog mišljenja.

( 16 ) To može biti slučaj osobito s odlukom koja se odnosi na mjere kojima se prenosi direktiva, a koje su donesene tijekom razdoblja za prenošenje. Vidjeti u tom smislu stajalište nezavisnog odvjetnika J. Mazáka u predmetu Kadzoev (C‑357/09 PPU, EU:C:2009:691, t. 35.).

( 17 ) Iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je mišljenje doneseno nakon sasvim posebnog postupka. Specializiran nakazatelen sad (specijalni kazneni sud), koji je od Vrhovnog suda zatražio sporno mišljenje, u svojem rješenju od 9. ožujka 2016. priznaje da njegov zahtjev za tumačenje nema pravnu osnovu. Međutim, odluka kojom se upućuje prethodno pitanje potvrđuje da je predmetno mišljenje obvezujuće. U tim okolnostima, ograničit ću se na utvrđivanje da je na nacionalnom sudu da odredi zakonski i činjenični okvir za koji je odgovoran. Nije na Sudu da provjeri njegovu točnost.

( 18 ) Presuda od 22. studenoga 2005., Mangold (C‑144/04, EU:C:2005:709)

( 19 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 21.).

( 20 ) Vidjeti u tom smislu presude od 7. rujna 2006., Cordero Alonso (C‑81/05, EU:C:2006:529, t. 29.), kao i od 21. srpnja 2011., Azienda Agro‑Zootecnica Franchini i Eolica di Altamura (C‑2/10, EU:C:2011:502, t. 70.).

( 21 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 23. rujna 2008., Bartsch (C‑427/06, EU:C:2008:517, t. 15. i slj.).

( 22 ) U tom pogledu, moguće je utvrditi paralelu s linijom sudske prakse koja je započeta presudom od 18. listopada 1990., Dzodzi (C‑297/88 i C‑197/89, EU:C:1990:360). Naime, Sud se proglasio nadležnim za odlučivanje o prethodnim pitanjima koja se odnose na pravo Unije u situacijama gdje su se činjenice iz glavnog postupka nalazile izvan područja primjene prava Unije, ali u kojima su odredbe prava Unije bile primjenjive na temelju nacionalnog prava zbog zahtjeva za prethodnu odluku. Međutim, „unatoč tomu što bi Sud mogao, u takvim okolnostima, dati zatraženo tumačenje, nije na njemu da preuzme takvu inicijativu ako iz zahtjeva za prethodnu odluku ne proizlazi da je sud koji je uputio zahtjev stvarno pod takvom obvezom”. Vidjeti rješenje od 12. svibnja 2016., Sahyouni (C‑281/15, EU:C:2016:343, t. 28.). Vidjeti također rješenje od 30. siječnja 2014., C. (C‑122/13, EU:C:2014:59, t. 15.).

( 23 ) Vidjeti primjerice ESLJP, 20. prosinca 2005., Jasiński protiv Poljske, CE:ECHR:2005:1220JUD003086596, t. 55.; 22. travnja 2010., Chesne protiv Francuske, CE:ECHR:2010:0422JUD002980806 t. 36., i 13. lipnja 2013., Romenskiy protiv Rusije, CE:ECHR:2013:0613JUD002287502, t. 27.

( 24 ) Vidjeti primjerice ESLJP, 31. ožujka 2016., Petrov i Ivanova protiv Bugarske, CE:ECHR:2016:0331JUD004577310, t. 44. i navedenu sudsku praksu.

( 25 ) U tom smislu, ESLJP je u pogledu bugarskog zakona koji sudovima zabranjuje analiziranje osnovane sumnje da je dotična osoba počinila kazneno djelo, izjavio da „briga za jamčenje nepristranosti kaznenog suca ne može opravdati istovremeno ograničavanje opsega nadzora pravilnosti istražnog zatvora koji provode sudovi”. Vidjeti primjerice ESLJP, 26. srpnja 2001., Ilijkov protiv Bugarske, CE:ECHR:2001:0726JUD003397796, t. 97., i 27. ožujka 2012., Gerdjikov protiv Bugarske, CE:ECHR:2012:0327JUD002706104, t. 28.

( 26 ) U odnosu na članak 6. stavak 1. EKLJP‑a (nepristranost sudova), vidjeti ESLJP, 24. svibnja 1989., Hauschildt protiv Danske, CE:ECHR:1989:0524JUD001048683, t. 52. U određenim predmetima ESLJP je prvo ispitao te pritužbe na temelju članka 6. stavka 1. EKLJP‑a. Nakon toga nije smatrao potrebnim provesti takvo ispitivanje u svjetlu članka 6. stavka 2. EKLJP‑a. Vidjeti ESLJP, 13. lipnja 2013., Romenskiy protiv Rusije, CE:ECHR:2013:0613JUD002287502, t. 31.

( 27 ) Vidjeti u tom smislu, u odnosu na članak 6. stavak 2. EKLJP‑a, ESLJP, 27. veljače 2007., Nešťák protiv Slovačke, CE:ECHR:2007:0227JUD006555901, t. 88. do 91.; 20. studenoga 2011., Fedorenko protiv Rusije, CE:ECHR:2011:0920JUD003960205, t. 88. do 93., kao i 10. studenoga 2015., Slavov i drugi protiv Bugarske, CE:ECHR:2015:1110JUD005850010, t. 130.

( 28 ) Vidjeti primjerice presude koje navodi sud koji je uputio zahtjev, ESLJP, 25. ožujka 1999., Nikolova protiv Bugarske [VV], CE:ECHR:1999:0325JUD003119596, t. 61. do 66.; 26. srpnja 2001., Ilijkov protiv Bugarske, CE:ECHR:2001:0726JUD003397796, t. 95. do 97.; 21. srpnja 2003., Hristov protiv Bugarske, CE:ECHR:2003:0731JUD003543697, t. 116. do 120.; 9. lipnja 2005., I. I. protiv Bugarske, CE:ECHR:2005:0609JUD004408298, t. 103. do 106.; 21. prosinca 2006., Vassilev protiv Bugarske, CE:ECHR:2006:1221JUD006254400, t. 33. do 39.; 13. studenoga 2008., Bochev protiv Bugarske, CE:ECHR:2008:1113JUD007348101, t. 64. do 66. i 71.; 21. travnja 2009., Rangelov protiv Bugarske, CE:ECHR:2009:0423JUD001438703, t. 44. do 47.; 22. listopada 2009., Dimitrov protiv Bugarske, CE:ECHR:2009:1022JUD003627502, t. 86. do 90.; 26. studenoga 2009., Koriyski protiv Bugarske, (ECHR:2009:1126JUD001925703, t. 44. do 46., kao i 27. ožujka 2012., Gerdjikov protiv Bugarske, CE:ECHR:2012:0327JUD002706104.

( 29 ) Vidjeti u tom smislu Trechsel, S., Human Rights in Criminal Proceedings, OUP 2005., str. 180. Primjerice, u predmetu Erdem protiv Njemačke tužitelj je bio tvrdio da je trajanje njegova istražnog zatvora kršilo članak 5. stavak 3. i članak 6. stavak 2. EKLJP‑a. Nakon što je utvrdio da je takav istražni zatvor bio prekršio članak 5. stavak 3. EKLJP‑a, ESLJP nije smatrao potrebnim odvojeno ispitati pritužbu tužitelja iz kuta članka 6. stavka 2. EKJP‑a (ESLJP, 5. srpnja 2011., Erdem protiv Njemačke, CE:ECHR:2001:0705JUD003832197, t. 49.).

( 30 ) ESLJP, 10. studenoga 1969., Stögmüller protiv Austrije, CE:ECHR:1969:1110JUD000160262, t. 4.

( 31 ) ESLJP je, presuđujući o članku 5. stavku 3. EKLJP‑a (u vezi trajanja pritvora u skladu s uvjetima iz članka 5. stavka 1. točke (c)), izjavio da „produljenje pritvora može u predmetnom slučaju biti opravdano samo ako postoje posebne naznake istinskog zahtjeva javnog interesa koji, unatoč pretpostavci nedužnosti, prevladava nad pravilom poštovanja osobne slobode utvrđenim u članku 5. [EKLJP‑a]”. Vidjeti primjerice ESLJP, 26. listopada 2000., Kudla protiv Poljske, CE:ECHR:2000:1026JUD003021096, t. 110.