HR Službeni list Europske unije C 59/3

Žalba koju su 14 studenoga 2015. podnijeli National Iranian Oil Company PTE Ltd (NIOC) i dr. protiv presude Općeg suda (sedmo vijeće) od 4. rujna 2015. u predmetu T-577/12, NIOC i dr. protiv Vijeća Europske unije

(Predmet C-595/15 P)

(2016/C 059/03)

Jezik postupka: francuski

Stranke

Žalitelji:

National Iranian Oil Company PTE Ltd (NIOC), National Iranian Oil Company International Affairs Ltd (NIOC International Affairs), Iran Fuel Conservation Organization (IFCO), Karoon Oil & Gas Production Co., Petroleum Engineering & Development Co. (PEDEC), Khazar Exploration and Production Co. (KEPCO), National Iranian Drilling Co. (NIDC), South Zagros Oil & Gas Production Co., Maroun Oil & Gas Co., Masjed-Soleyman Oil & Gas Co. (MOGC), Gachsaran Oil & Gas Co., Aghajari Oil & Gas Production Co. (AOGPC), Arvandan Oil & Gas Co. (AOGC), West Oil & Gas Production Co., East Oil & Gas Production Co. (EOGPC), Iranian Oil Terminals Co. (IOTC), Pars Special Economic Energy Zone (PSEEZ) (zastupnik: J.-M. Thouvenin, odvjetnik)

Druga stranka u postupku:

Vijeće Europske unije

Zahtjevi

— ukinuti presudu koju je 4. rujna 2015. donijelo sedmo vijeće Općeg suda Europske unije u predmetu T-577/12;

— prihvatiti zahtjev koji su žalitelji istaknuli pred Općim sudom Europske unije;

— naložiti tuženiku snošenje troškova koji su nastali u prvostupanjskom i drugostupanjskom postupku.

Žalbeni razlozi i glavni argumenti

1. U prvom žalbenom razlogu za poništenje žalitelji navode da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava u točki 44. pobijane presude, smatrajući da članak 46. stavak 2. Uredbe (EU) br. 267/2012 (1) i Provedbenu uredbu Vijeća (EU) br. 945/2012 od 15. listopada 2012. (2) treba tumačiti na način da je u njima jasno navedeno da pravni temelj predstavlja taj članak 46. stavak 2.

2. U drugom žalbenom razlogu žalitelji navode da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava u točkama 55. do 57. pobijane presude, koje se sažimaju u tvrdnji da „iz članka 215. stavka 2. ne proizlazi da se pojedinačne mjere ograničavanja koje se donose protiv fizičkih ili pravnih osoba, odnosno nedržavnim subjektima i tijelima moraju donijeti u postupku iz članka 215. stavka 1. UFEU-a”. S jedne strane, u članku 215. stavku 1., jedinoj odredbi UFEU-a koja se odnosi na mjere ograničavanja, jasno je navedeno da je postupak koji se primjenjuje na takve mjere onaj koji je naveden u tom članku te tamo nije predviđen niti jedan drugi. S druge strane, članak 291. UFEU-a nije u skladu s člankom 215. stavkom 2. UFEU-a. Podredno, članak 291. stavak 2. UFEU-a ne može se tumačiti tako da može poslužiti Vijeću kao dodatna pravna osnova za donošenje mjera ograničavanja, pored one koju predstavlja članak 215. stavak 2. UFEU-a. Naposljetku, podredno, u slučaju da bude odlučeno da članak 291. stavak 2. UFEU-a može poslužiti Vijeću kao dodatna pravna osnova za donošenje mjera ograničavanja, pored one koju predstavlja članak 215. stavak 2. UFEU-a, pozivanje na tu pravnu osnovu je svejedno nezakonito u ovom slučaju.

3. U trećem žalbenom razlogu, koji je podredno istaknut u slučaju da bude odlučeno da je pozivanje na članak 291. stavak 2. UFEU-a kao na osnovu za donošenje pojedinačnih mjera ograničavanja pravno moguće u okviru politike donošenja mjera ograničavanja koje su se prvotno temeljile na članku 215. UFEU-a, žalitelji navode da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava odlučivši, u bitnom, u točkama 75. do 83. svoje presude, i preuzimajući formulaciju iz članka 291. stavka 2., da je Vijeće Unije „valjano utemeljilo” odluku o primjeni tog derogacijskog postupka, koji je bio jedini dostupan u ovom slučaju. S jedne strane, opravdanje koje se zahtijeva mora biti izričito. S druge strane, čak i pod pretpostavkom da prešutno opravdanje može udovoljiti tom zahtjevu, on nije ispunjen u ovom slučaju s obzirom na to da je Opći sud pogrešno protumačio predmetne odredbe.

4. U četvrtom žalbenom razlogu, koji je podredno istaknut u slučaju da bude odlučeno da je pozivanje na članak 291. stavak 2. UFEU-a kao na osnovu za donošenje pojedinačnih mjera ograničavanja pravno moguće u okviru politike donošenja mjera ograničavanja koje su se prvotno temeljile na članku 215. UFEU-a, žalitelji navode da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava odlučivši, u točki 87. svoje presude, da članak 46. stavak 2. Uredbe br. 267/2012 „daje Vijeću nadležnost za provedbu odredbe članka 23. stavaka 2. i 3. navedene uredbe”, što bi bilo dovoljno za ispunjenje obveze obrazlaganja u odnosu na navođenje pravnog temelja te odredbe, koji je članak 291. stavak 2. UFEU-a. Žalitelji smatraju da je Opći sud došao do tog zaključka pogrešnim tumačenjem članka 46. stavka 2. Uredbe br. 267/2012.

5. U petom žalbenom razlogu, koji je podredno istaknut u slučaju da bude odlučeno da je pozivanje na članak 291. stavak 2. UFEU-a kao na osnovu za donošenje pojedinačnih mjera ograničavanja pravno moguće u okviru politike donošenja mjera ograničavanja koje su se prvotno temeljile na članku 215. UFEU-a, žalitelji navode da je Opći sud počinio pogrešku, u točkama 86. do 88. svoje presude, smatrajući da obveza obrazlaganja pravnih akata Unije ne obvezuje Vijeće da izričito navede da se Uredba br. 267/2012 temelji na članku 291. stavku 2. UFEU-a, u dijelu koji se odnosi na pravni temelj članka 46. stavka 2. Uredbe br. 267/2012.

6. U šestom žalbenom razlogu žalitelji navode da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava odlučivši, u točkama 100. i 103. kao i točkama 108. i 110., da je poštovanje načela pravne sigurnosti i predvidljivosti prava prilikom donošenja mjera ograničavanja od strane Unije, iz kojih načela proizlazi da navedene mjere moraju biti jasne i precizne, utvrđeno u odnosu na pravila sudske prakse o usklađenom tumačenju akata Unije, koji nalažu da se te akte tumači i primjenjuje u skladu s drugim službenim jezičnim verzijama.

7. U sedmom žalbenom razlogu žalitelji navode da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava odlučivši, u točki 134. svoje presude, da je članak 23. stavak 2. točka (d) Uredbe br. 267/2012 (sporni kriterij) u skladu s načelima pravne države i općenito s pravom Europske unije, s obzirom na to da nije „ni arbitraran ni diskrecijski” te, u točki 140. svoje presude, da „sporni kriterij ograničava diskrecijsku ovlast Vijeća, time što propisuje objektivne kriterije i jamči stupanj predvidljivosti koji se zahtijeva pravom Unije”. U tom pogledu, žalitelji navode da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava protumačivši sporni kriterij pozivajući se na presudu od 13. ožujka 2012. Melli Bank/Vijeće (C-380/09 P).

8. U osmom žalbenom razlogu, podredno, žalitelji navode da pod pretpostavkom da izrazu „udruženje” valja dati onaj značaj koji mu daje Opći sud, valja navesti da je pogrešno primijenjen u ovom slučaju.

(1) Uredba Vijeća (EU) br. 267/2012 od 23. ožujka 2012. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe (EU) br. 961/2010 (SL L 88, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 4., str. 184.)

(2) Provedbena uredba Vijeća (EU) br. 945/2012 od 15. listopada 2012. o provedbi Uredbe (EU) br. 267/2012 o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL L 282 str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 14., str. 122.)