MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

ATHANASIOSA RANTOSA

od 3. lipnja 2021. ( 1 )

Predmet C‑833/19 P

Vijeće Europske unije

protiv

Hamasa

„Žalba – Zajednička vanjska i sigurnosna politika (ZVSP) – Borba protiv terorizma – Mjere ograničavanja donesene u odnosu na određene osobe, skupine i subjekte – Zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora – Zadržavanje organizacije na popisu osoba, skupina i subjekata koji su uključeni u teroristička djela – Bitni postupovni zahtjevi – Potpisivanje i ovjeravanje obrazloženja odluka i uredbi Vijeća Europske unije kojima se određuje mjere ograničavanja”

I. Uvod

1. Ovaj predmet spada u okvir mjera ograničavanja koje je Vijeće Europske unije donijelo radi borbe protiv terorizma povodom Rezolucije 1373 (2001) Vijeća sigurnosti Ujedinjenih naroda, a osobito mjera ograničavanja donesenih protiv „Hamasa”, uključujući „Hamas‑Izz al‑Din al‑Qassem” (u daljnjem tekstu: Hamas).

2. Svojom žalbom Vijeće zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 4. rujna 2019., Hamas/Vijeće ( 2 ), kojom je taj sud poništio, s jedne strane, Odluku Vijeća (ZVSP) 2018/475 od 21. ožujka 2018. o ažuriranju popisa osoba, skupina i subjekata na koje se primjenjuju članci 2., 3. i 4. Zajedničkog stajališta 2001/931/ZVSP o primjeni posebnih mjera u borbi protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Odluke (ZVSP) 2017/1426 ( 3 ) i Provedbenu uredbu Vijeća (EU) 2018/468 od 21. ožujka 2018. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 2580/2001 o posebnim mjerama ograničavanja protiv određenih osoba i subjekata s ciljem borbe protiv terorizma te o stavljanju izvan snage Provedbene uredbe (EU) 2017/1420 ( 4 ), te, s druge strane, Odluku Vijeća (ZVSP) 2018/1084 od 30. srpnja 2018. o ažuriranju popisa osoba, skupina i subjekata na koje se primjenjuju članci 2., 3. i 4. Zajedničkog stajališta 2001/931/ZVSP o primjeni posebnih mjera u borbi protiv terorizma i o stavljanju izvan snage Odluke (ZVSP) 2018/475 ( 5 ) i Provedbenu uredbu Vijeća (EU) 2018/1071 od 30. srpnja 2018. o provedbi članka 2. stavka 3. Uredbe br. 2580/2001 i o stavljanju izvan snage Provedbene uredbe (EU) 2018/468 ( 6 ) (u daljnjem tekstu zajedno nazvani: sporni akti), u dijelu u kojem se ti akti odnose na Hamas.

3. Pitanje koje se postavlja u ovom predmetu nudi Sudu priliku da odredi doseg obveze potpisivanja i, prema tome, ovjeravanja nezakonodavnih akata koje Vijeće donosi u području zajedničke vanjske i sigurnosne politike (ZVSP). Konkretnije, Sud je pozvan utvrditi nameće li se na temelju članka 297. stavka 2. prvog podstavka UFEU‑a i čanka 15. Poslovnika Vijeća, kako je donesen na temelju Odluke 2009/937/EU od 1. prosinca 2009. ( 7 ) te uzimajući u obzir obvezu obrazlaganja navedenu u članku 296. UFEU‑a, obveza potpisivanja akata Vijeća i u odnosu na obrazloženja tih akata koja se nalaze u odvojenim dokumentima.

4. Odgovor na to pitanje od osobite je važnosti za provedbu mjera ograničavanja koje Vijeće donosi u okviru ZVSP‑a, s obzirom na ustaljenu praksu Vijeća da potpisuje samo akte, a ne obrazloženja koja se odnose na njih, te bi to moglo imati posljedice na doseg obveze potpisivanja priloga koji se odnose na zakonodavne i upravne akte institucija Europske unije.

II. Pravni okvir

A. Rezolucija 1373 (2001) Vijeća sigurnosti Ujedinjenih naroda

5. Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda donijelo je 28. rujna 2001. Rezoluciju 1373 (2001) koja sadržava strategije za borbu protiv terorizma svim sredstvima, a posebno protiv financiranja terorizma. Točkom 1. podtočkom (c) te rezolucije određeno je, među ostalim, da sve države moraju bez odgađanja zamrznuti financijska sredstva i ostalu financijsku imovinu ili gospodarske izvore osoba koje počine ili pokušaju počiniti teroristička djela ili koje sudjeluju u terorističkim djelima ili pomažu u njihovu izvršenju, drugih subjekata u vlasništvu tih osoba ili pod njihovom kontrolom te osoba i drugih subjekata koji djeluju u ime ili prema uputama tih osoba i subjekata.

6. Navedenom rezolucijom nije predviđen popis osoba na koje treba primijeniti te mjere ograničavanja.

B. Pravo Unije

1. UFEU

7. Članak 296. drugi stavak UFEU‑a glasi kako slijedi: „U pravnim se aktima navode razlozi na kojima se akti temelje i u njima se upućuje na sve prijedloge, inicijative, preporuke, zahtjeve ili mišljenja koja su potrebna na temelju Ugovorâ.”

8. Članak 297. UFEU‑a predviđa: „1. Zakonodavne akte donesene u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom potpisuju predsjednik Europskog parlamenta i predsjednik Vijeća. Zakonodavne akte donesene u skladu s posebnim zakonodavnim postupkom potpisuje predsjednik institucije koja ih je donijela. Zakonodavni se akti objavljuju u Službenom listu Europske unije. Stupaju na snagu na dan koji je u njima određen ili, ako taj dan nije određen, dvadesetog dana od njihove objave. 2. Nezakonodavni akti usvojeni u obliku uredaba, direktiva ili odluka, kada u potonjima nije određeno kome su upućene, potpisuje predsjednik institucije koja ih je donijela. Uredbe i direktive upućene svim državama članicama kao i odluke u kojima nije određeno kome su upućene objavljuju se u Službenom listu Europske unije. Stupaju na snagu na dan koji je u njima određen ili, ako taj dan nije određen, dvadesetog dana od njihove objave. Ostale direktive te odluke u kojima je određeno kome su upućene priopćuju se onima kojima su upućene, a proizvode učinke od tog priopćenja.”

2. Zajedničko stajalište 2001/931

9. Radi provedbe Rezolucije 1373 (2001) Vijeće je usvojilo Zajedničko stajalište 2001/931/ZVSP ( 8 ).

10. Članak 1. tog zajedničkog stajališta predviđa u svojim stavcima 1., 4. i 6.: „1. Ovo Zajedničko stajalište primjenjuje se sukladno odredbama sljedećih članaka na osobe, skupine i subjekte navedene u Prilogu, a koje su uključene u teroristička djela. […] 4. Popis u Prilogu sastavlja se na temelju točnih podataka ili materijala iz odgovarajuće dokumentacije koja ukazuje na to da je odluku u vezi s tim osobama, skupinama i subjektima donijelo nadležno tijelo, bez obzira je li ta odluka donesena u vezi s pokretanjem istrage ili kaznenog progona za terorističko djelo, za pokušaj počinjenja, sudjelovanje, ili pomaganje pri počinjenju takvog djela, na temelju ozbiljnih i vjerodostojnih dokaza ili indicija, ili na temelju osuda za takva djela. Popisu se mogu dodati osobe, skupine i subjekti za koje je Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda identificiralo da su povezani s terorizmom i protiv kojih je odredilo sankcije. U smislu ovog stavka, ,nadležno tijelo’ jest pravosudno tijelo ili, tamo gdje pravosudna tijela nisu nadležna za područje u smislu ovoga članka, ekvivalentno tijelo nadležno za ovo područje. […] 6. Imena osoba i subjekata navedenih na popisu redovito se revidiraju, a najmanje jednom u šest mjeseci, kako bi se osiguralo postojanje razloga zadržavanja imena na popisu.”

3. Uredba br. 2580/2001

11. Radi provedbe mjera opisanih u Zajedničkom stajalištu 2001/931 Vijeće je donijelo Uredbu br. 2580/2001.

12. Članak 2. te uredbe predviđa: „1. Osim iznimaka dopuštenih u skladu s člancima 5. i 6.: (a) sva financijska sredstva, ostala financijska imovina i gospodarski izvori koji pripadaju, ili koje ima u vlasništvu ili drži neka fizička ili pravna osoba, skupina ili subjekt navedeni u popisu iz stavka 3. ovog članka se zamrzavaju; (b) nikakva financijska sredstva, ostala financijska imovina ili gospodarski izvori nisu dostupni, neposredno ili posredno, u korist neke fizičke ili pravne osobe, skupine ili subjekta uključenog u popis iz stavka 3. ovog članka. 2. Osim iznimaka dopuštenih u skladu s člancima 5. i 6., zabranjeno je pružanje financijskih usluga nekoj fizičkoj ili pravnoj osobi, skupini ili subjektu navedenom u popisu iz stavka 3. ovog članka ili u njihovu korist. 3. Odlučujući jednoglasno, Vijeće utvrđuje, ispituje i mijenja popis osoba, skupina i subjekata na koje se ova Uredba odnosi, u skladu s odredbama članka 1. stavaka 4., 5. i 6. Zajedničkog stajališta [2001/931]; popis obuhvaća: i. fizičke osobe koje počine bilo koje terorističko djelo, ili ga pokušaju počiniti, ili u njemu sudjeluju, ili pomažu u njegovu počinjenju; ii. pravne osobe, skupine ili subjekte koji počine bilo koje terorističko djelo, ili ga pokušaju počiniti, ili u njemu sudjeluju, ili pomažu u njegovu počinjenju; iii. pravne osobe, skupine ili subjekte koji su u vlasništvu ili pod nadzorom jedne ili više fizičkih ili pravnih osoba, skupine ili subjekta iz točaka i. i ii.; ili iv. fizičke [ili] pravne osobe, skupine ili subjekti koje djeluju u ime ili po nalogu jedne ili više fizičkih ili pravnih osoba, skupina ili subjekata iz točaka i. i ii. ( 9 ).”

4. Poslovnik Vijeća

13. Članak 12. Poslovnika Vijeća, naslovljen „Redovni pisani postupak i prešutni postupak”, predviđa u svojim stavcima 1. i 3.: „1. Akti Vijeća o hitnom pitanju mogu se donijeti pisanim glasovanjem kada Vijeće ili [Odbor stalnih predstavnika (Coreper)] jednoglasno odluči koristiti taj postupak. U posebnim okolnostima, predsjednik također može predložiti korištenje tog postupka; u takvom slučaju, pisano glasovanje može se koristiti kada se svi članovi Vijeća suglase s tim postupkom. […] 3. Glavno tajništvo utvrđuje da su pisani postupci završeni.”

14. Sukladno članku 15. Poslovnika Vijeća, naslovljenom „Potpisivanje akata”: „Tekst akata koje donese Vijeće i onih koje donese Europski parlament i Vijeće u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom potpisuje predsjednik koji je na dužnosti u vrijeme donošenja i glavni tajnik. Glavni tajnik može delegirati svoje ovlasti za potpisivanje na glavne direktore Glavnog tajništva.”

III. Okolnosti spora

15. Člankom 1. stavkom 1. Zajedničkog stajališta 2001/931, koje je provedeno Uredbom br. 2580/2001 i Odlukom 2001/927, sastavljen je popis osoba, skupina i subjekata koji su uključeni u teroristička djela (u daljnjem tekstu: sporni popis) koji je redovito ažuriran kasnijim aktima Vijeća.

16. Od donošenja tih akata, ime Hamasa uvršteno je na sporni popis, prije svega kao „Hamas‑Izz al‑Din al‑Qassem (terorističko krilo Hamasa)”, a potom kao „,Hamas’, uključujući ‚Hamas‑Izz al‑Din al‑Qassem’”, pri čemu se ovaj potonji naziv pojavljuje u spornim aktima ( 10 ).

17. Nakon revizije predviđene u članku 1. stavku 6. Zajedničkog stajališta 2001/931 Vijeće je spornim aktima zadržalo Hamasovo ime na spornom popisu ( 11 ).

18. Kad je riječ o obrazloženju tih akata, u njima se navodi sljedeće: – Vijeće se uvjerilo u to da su nadležna tijela, kako su navedena u članku 1. stavku 4. Zajedničkog stajališta 2001/931, donijela odluke u pogledu svih osoba, skupina i subjekata navedenih na spornom popisu o tome da su bili uključeni u teroristička djela u smislu članka 1. stavaka 2. i 3. tog zajedničkog stajališta i također je zaključilo da bi se na te osobe, skupine i subjekte trebale i dalje primjenjivati mjere ograničavanja ( 12 ); – Vijeće je svim osobama, skupinama i subjektima za koje je to praktično bilo moguće dostavilo obrazloženja u kojima se objašnjava zašto su uvršteni na sporni popis ( 13 ); – Vijeće je putem obavijesti objavljene u Službenom listu Europske unije obavijestilo osobe, skupine i subjekte navedene na spornom popisu da ih je na njemu odlučilo zadržati. Vijeće je također obavijestilo dotične osobe, skupine i subjekte o tome da je moguće zatražiti obrazloženje Vijeća za njihovo uvrštenje na taj popis ako im ono već nije dostavljeno ( 14 ); – Vijeće je prilikom preispitivanja spornog popisa uzelo u obzir opažanja koja su mu dostavile zainteresirane strane, kao i ažurirane informacije koje je primilo od nadležnih nacionalnih tijela o statusu pojedinaca i subjekata uvrštenih na popis na nacionalnoj razini ( 15 ).

19. Glede uvrštenja Hamasa na sporni popis, u obrazloženjima spornih akata (u daljnjem tekstu: obrazloženja) spominje se, s jedne strane, odluka od 29. ožujka 2001. od Secretary of State for the Home Department (ministar unutarnjih poslova, Ujedinjena Kraljevina) ( 16 ) i , s druge strane, tri odluke koje su tijela Sjedinjenih Američkih Država donijela tijekom 1995., 1997. i 2001. (u daljnjem tekstu: odluke tijela Sjedinjenih Američkih Država) ( 17 ).

20. U glavnom dijelu obrazloženja Vijeće je, nakon što je istaknulo da te nacionalne odluke čine odluke nadležnih tijela u smislu članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931 te da su one još uvijek na snazi, zaključilo da svaka od navedenih odluka pruža dovoljne razloge za uvrštavanje Hamasa na sporni popis, te je navelo da razlozi koji su opravdali njegovo uvrštenje na taj popis i dalje vrijede i da, stoga, njegovo ime valja zadržati na navedenom popisu.

21. U prilozima obrazloženjima Vijeće je dalo opis nacionalnih zakonodavstava na temelju kojih su donesene odluke nacionalnih tijela, prikaz definicija pojmova o terorizmu u tim zakonodavstvima, opis postupaka preispitivanja navedenih odluka, opis činjenica na koje su se dotična tijela oslonila i utvrđenje da te činjenice čine teroristička djela u smislu članka 1. stavka 3. Zajedničkog stajališta 2001/931.

22. Vijeće je donijelo sporne akte i usvojilo obrazloženja u okviru pisanog postupka u smislu članka 12. stavka 1. Poslovnika te institucije.

IV. Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

23. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 17. svibnja 2018. Hamas je na temelju članka 263. UFEU‑a pokrenuo postupak za poništenje Odluke 2018/475 i Provedbene uredbe 2018/468 u dijelu u kojem se odnose na njega. Budući da su ti akti stavljeni izvan snage i zamijenjeni Odlukom 2018/1084 i Provedbenom uredbom 2018/1071, Hamas je prilagodio svoj prvotni tužbeni zahtjev na način da svojom tužbom zahtijeva i poništenje ovih potonjih akata u dijelu u kojem se odnose na njega.

24. U prilog svojoj tužbi Hamas je istaknuo sedam tužbenih razloga od kojih se prvi temelji na povredi članka 1. stavka 4. Zajedničkog stajališta 2001/931, drugi na pogreškama u pogledu istinitosti činjenica, treći na pogrešci u ocjeni u odnosu na prirodu djelovanja organizacije Hamas kao terorističke organizacije, četvrti na povredi načela nemiješanja, peti na nedostatnom vođenju računa o razvoju situacije zbog proteka vremena, šesti na povredi obveze obrazlaganja, i sedmi na povredi načela poštovanja prava obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu. Hamas je u odgovoru na pitanje, koje mu je Opći sud postavio u okviru mjere upravljanja postupkom, istaknuo osmi tužbeni razlog koji se temelji na neovjeravanju obrazloženja.

25. Kad je riječ o prvom od sedam tužbenih razloga, Opći sud je prethodno smatrao da je obrazloženje nedostatno glede odluka tijela Sjedinjenih Američkih Država, tako da ove potonje ne mogu biti temelj za sporne akte, te je potom nastavio ispitivati tužbu, ograničivši svoju ocjenu na te akte u mjeri u kojoj su se oni temeljili na odluci Secretary of State for the Home Departmenta iz 2001. ( 18 ). Nakon tog ispitivanja Opći sud je odbio predmetne tužbene razloge kao neosnovane u dijelu u kojem su se navedeni akti temeljili na ovoj potonjoj odluci ( 19 ).

26. Kad je riječ o osmom tužbenom razlogu, Opći je sud, nakon što je proglasio da je on dopušten kao razlog koji se odnosi na javni poredak ( 20 ), istaknuo da predsjednik Vijeća i njegov glavni tajnik nisu potpisali obrazloženja spornih akata, iako su se nalazila u dokumentima zasebnim od tih akata te je, oslanjajući se osobito na sudsku praksu koja je proizašla iz presude od 15. lipnja 1994., Komisija/BASF i dr. ( 21 ), presudio da su ti akti doneseni kršenjem članka 297. stavka 2. drugog podstavka UFEU‑a i da ta bitna povreda postupka treba dovesti do njihova poništenja ( 22 ). Posljedično, Opći je sud prihvatio osmi tužbeni zahtjev i poništio te iste akte u dijelu u kojem su se odnosili na Hamas.

V. Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka

27. Dana 14. studenoga 2019. Vijeće je podnijelo žalbu protiv pobijane presude i 15. ožujka 2021. odgovorilo na pitanja koja je Sud postavio radi davanja pisanog odgovora. Zahtijeva od Suda da ukine pobijanu presudu i odbije tužbu podnesenu u prvostupanjskom postupku te Hamasu naloži snošenje troškova obaju postupaka.

28. Hamas zahtijeva od Suda da odbije žalbu i naloži Vijeću snošenje troškova obaju postupaka.

VI. Analiza

29. U prilog svojoj žalbi Vijeće ističe dva žalbena razloga od kojih se prvi temelji na tome da je prilikom ocjene osmog tužbenog razloga, koji se temelji na neovjeravanju obrazloženja spornih akata, Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava, a drugi na tome da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je zaključio da odluke tijela Sjedinjenih Američkih Država nisu dovoljna osnova za uvrštavanje Hamasa na sporni popis.

A. Prvi žalbeni razlog koji se temelji na neovjeravanju obrazloženja spornih akata

30. Prvi žalbeni razlog temelji se na pogrešci koja se tiče prava prilikom ocjene osmog tužbenog razloga u vezi s neovjeravanjem obrazloženja spornih akata.

31. U ovom je slučaju nesporno da je u skladu s ustaljenom praksom prilikom donošenja mjera ograničavanja u okviru ZVSP‑a Vijeće, s jedne strane, objavilo sporne akte u seriji L Službenog lista Europske unije, i, s druge strane, dostavilo Hamasu kao i drugim dotičnim osobama i subjektima te akte i obrazloženja koja se na njih odnose ( 23 ). Također je nesporno da iako su navedeni akti sadržavali potpis predsjednika i glavnog tajnika Vijeća, tekst tih obrazloženja, dostavljen Hamasu dopisom zajedno s istim aktima, nije sadržavao nikakav potpis ( 24 ).

32. U pobijanoj presudi Opći je sud, istaknuvši da predsjednik Vijeća i njegov glavni tajnik nisu potpisali obrazloženja spornih akata, iako su se nalazila u dokumentima zasebnim od tih akata, presudio da su navedeni akti doneseni kršenjem članka 297. stavka 2. drugog podstavka UFEU‑a kao i članka 15. Poslovnika Vijeća, i da ta bitna povreda postupka mora dovesti do poništenja istih akata ( 25 ).

33. Kako bi došao do tog zaključka Opći je sud, u biti, slijedio sljedeće rasuđivanje: – članak 297. stavak 2. drugi podstavak UFEU‑a predviđa da nezakonodavni akti usvojeni u obliku uredaba, direktiva ili odluka, kada u potonjima nije određeno komu su upućene, potpisuje predsjednik institucije koja ih je donijela, a članak 15. Poslovnika Vijeća predviđa da tekst akata koje donese ta institucija potpisuju predsjednik i glavni tajnik ( 26 ); – kao što to proizlazi iz presude Komisija/BASF i dr., ovjeravanje akata njihovim potpisom ima za cilj osigurati pravnu sigurnost i bitna je postupovna pretpostavka čija povreda može dati povoda tužbi za poništenje ( 27 ); – budući da na temelju članka 296. drugog stavka UFEU‑a akti koje Vijeće donese moraju biti obrazloženi i da u skladu s presudom Komisija/BASF i dr., izreka i obrazloženje čine nedjeljivu cjelinu, proizlazi da kada se akt i obrazloženja koja dopunjavaju njegove razloge nalaze u zasebnim dokumentima, treba ovjeriti i jedno i drugo ( 28 ).

34. Usto, u odgovoru na argumente Vijeća Opći sud pojasnio je sljedeće: – iako se prema sudskoj praksi Suda objava mjera o zamrzavanju financijskih sredstava u Službenom listu Europske unije može ograničiti na izreku i općenito obrazloženje, ovo „odstupanje” ne utječe na obvezu potpisivanja akata u skladu s člankom 297. stavkom 2. drugim podstavkom UFEU‑a i člankom 15. Poslovnika Vijeća ( 29 ); – ovjeravanje spornih akata njihovim potpisivanjem Vijeće nije moglo nadomjestiti „opisom postupka koji se vodio unutar Vijeća radi donošenja tih akata” i koji je predviđen člankom 12. stavkom 1. njegova Poslovnika ( 30 ); – neovjeravanje obrazloženja spornih akata činu bitnu povredu postupka koja dovodi do poništenja tih akata iako, za razliku od okolnosti povodom kojih je donesena presuda Komisija/BASF i dr., nije bilo osporeno da tekst tih obrazloženja dostavljen Hamasu odgovara tekstu koji je Vijeće usvojilo ( 31 ); – ta bitna povreda postupka mora sama za sebe dovesti do poništenja spornih akata ( 32 ).

35. U svojoj žalbi Vijeće ističe, kao prvo, da je potpisalo sporne akte; kao drugo da je izdvojilo obrazloženja tih akata te je izvadak iz dokumenta koji sadržava dio tih obrazloženja u vezi s Hamasom dostavilo samo ovom potonjem u skladu sa sudskom praksom Općeg suda ( 33 ); kao treće, da je u predmetu povodom kojeg je donesena presuda Komisija/BASF i dr., kolegij povjerenika donio odluku koja nije odgovarala nekim jezičnim verzijama niti verzijama koje su objavljene i dostavljene dotičnim subjektima, dok u ovom slučaju, s jedne strane, nije dokazano niti se čak tvrdi to da su obrazloženja upućena Hamasu bila drukčija od onih koja je Vijeće usvojilo te su, s druge strane, tekstovi spornih akata i obrazloženja usvojeni u skladu s istim postupkom, predviđenim u članku 12. stavku 1. Poslovnika Vijeća; kao četvrto da je dokument dostavljen Hamasu sadržavao elektronički potpis, elektronički pečat i elektronički vremenski žig; kao peto da iz presude Komisija/BASF i dr. ne proizlazi da dokument koji sadržava obrazloženja moraju zasebno potpisati predsjednik i glavni tajnik Vijeća; kao šesto, da je glavno tajništvo Vijeća otisnulo pečat na dopise poslane Hamasu iako se zbog mjere opreza s obzirom na osoblje glavnog tajništva u njima ne spominje konkretan pošiljatelj, jer se takvi dopisi upućuju subjektima i osobama koji su uključeni u teroristička djela. Usto, u svojem odgovoru na pitanja koja je Sud postavio radi davanja pisanog odgovora Vijeće razlikuje, s jedne strane, ovjeravanje akta koje proizvodi učinke prema trećima i proizlazi, ovisno o slučaju, iz njegova objavljivanja ili njegova dostavljanja, te, s druge strane, obvezu potpisivanja akta koja ima različitu svrhu da se osigura stabilnost usvojenog teksta i utvrdi volja dotične institucije.

36. Hamas uzvraća, kao prvo, da obrazloženje akta, s obzirom na to da je neodvojivo od njegove izreke, mora biti ovjereno kada je odvojeno od ovog potonjeg; kao drugo, da okolnost da je Vijeće razdvojilo pojedinačna obrazloženja od izreke spornih akata ne opravdava odstupanje od pravila o ovjeravanju; kao treće, da odvijanje postupka unutar Vijeća i usklađenost obrazloženja koja je Vijeće usvojilo s onima koja su dostavljena Hamasu ne nadomještaju neovjeravanje; kao četvrto, da se samo vlastoručnim, a ne elektroničkim potpisom mogu ovjeriti akti koje je Vijeće donijelo, tim više što su obrazloženja poslana Hamasu poštom; kao peto, da obrazloženja treba ovjeriti uzimajući u obzir načelo neodvojivosti razloga i izreke akta te interes dotičnih osoba da se uvjere, da je akt stvarno donijela predmetna institucija i da odgovara njezinoj volji; kao šesto, da činjenica da je glavno tajništvo Vijeća otisnulo pečat na dopise kojima su im priopćeni dokumenti nije spomenuta u pobijanoj presudi i nije, stoga, relevantna u okviru ove žalbe.

37. Kao što ću to iznijeti u sljedećim točkama, smatram da je rasuđivanje Općeg suda pogrešno u više pogleda: – prije svega, članak 297. stavak 2. prvi podstavak UFEU‑a ne primjenjuje se glede obrazloženja za uvrštavanje na popis i zadržavanje na njemu onih osoba, skupina ili subjekata na koje se odnose pojedinačne mjere ograničavanja; – potom, niti članak 297. stavak 2. prvi podstavak UFEU‑a, pod pretpostavkom da je primjenjiv u konkretnom slučaju, niti članak 15. Poslovnika Vijeća ne nameću obvezu potpisivanja obrazloženja kada su potpisani akti s kojima su ona neodvojivo povezana; – naposljetku, zasebno potpisivanje obrazloženja također nije obvezno u smislu članka 296. UFEU‑a, ne dirajući u načelo neodvojivosti izreke i obrazloženja akta, na koje se Opći sud pozvao.

38. Međutim, prije započinjanja te analize uvodno ću ispitati odnos između obveze potpisivanja i obveze ovjeravanja akata Vijeća u odgovoru na argument ovog potonjeg, prema kojem obveza potpisivanja nije obuhvaćena obvezom ovjeravanja spornih akata.

1. Odnos između obveze potpisivanja i obveze ovjeravanja akata Vijeća

39. Osmi tužbeni razlog, koji je Opći sud prihvatio, temelji se na „neovjeravanju” obrazloženja jer ona nisu bila potpisana ( 34 ). Opći je sud, dakle, izjednačio nepotpisivanje obrazloženja s njihovim neovjeravanjem.

40. Prema tome, na pitanju nalažu li članak 297. stavak 2. prvi podstavak UFEU‑a ili članak 15. Poslovnika Vijeća obvezu zasebnog potpisivanja obrazloženja, kada su akti s kojima su neodvojivo povezana potpisani, temelji se pitanje da li se potpisivanjem spornih akata ti akti također ovjeravaju, kao i svaki povezani akt koji je Vijeće zajednički donijelo, poput obrazloženja, uzimajući u obzir ustaljenu praksu Vijeća i drugih institucija Unije da zasebno ne potpisuju priloge koji se odnose na njihove akte.

41. U odgovoru na pitanja koja je Sud postavio radi davanja pisanog odgovora Vijeće pravi razliku između, s jedne strane, ovjeravanja akta koje proizvodi učinke prema trećima i proizlazi, ovisno o slučaju, iz njegova objavljivanja ili njegova dostavljanja, te, s druge strane, potpisivanja akta koje ima različitu svrhu, a to je osiguranje stabilnosti usvojenog teksta i utvrđenje volja dotične institucije.

42. Ne mogu se složiti s tim tumačenjem. Naime, Vijeće sâmo navodi u svojim pisanim očitovanjima da je svrha obveze potpisivanja „osigurati stabilnost usvojenog teksta i utvrditi volju institucije”, dodajući, među ostalim, da potpisivanje akta potvrđuje da je on „donesen u pravilnom obliku i da njegov sadržaj vjerno odražava ono što je odlučeno”. Čini mi se, međutim, da su ta obilježja svojstvena ovjeravanju akta Vijeća jer se njima nastoji zajamčiti da je njega donijela baš predmetna institucija.

43. Usto, iako se u tekstu članka 15. Poslovnika Vijeća spominje samo obveza potpisivanja akata Vijeća bez drugog pojašnjenja, čini mi se, međutim, da ta obveza služi samo tomu da se zajamči da je akt donesen u ime institucije koju potpisnici zastupaju i da je stoga „vjerodostojan”.

44. U tom pogledu primjećujem da se u članku 11. i članku 18. Poslovnika Europske komisije ( 35 ) izričito navodi da se „[z]apisnik […] ovjerava potpisima predsjednika i glavnog tajnika” i da akte usvojene u pisanom postupku „ovjerava glavni tajnik potpisom na posljednjoj stranici dnevne bilješke” ( 36 ). Dakle, iz tih članaka jasno proizlazi da cilj obveze potpisivanja akata koje je Komisija donijela jest njihovo ovjeravanje.

45. Članak 79. Poslovnika Europskog parlamenta ( 37 ), naslovljen „Potpisivanje i objavljivanje donesenih akata” predviđa u svojem prvom stavku da „[n]akon finalizacije usvojenog teksta […] i nakon što je provjereno jesu li svi postupci propisno zaključeni predsjednik i glavni tajnik potpisuju akte koji su doneseni u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom”. Iako se u toj odredbi ne spominje ovjeravanje, čini mi se očitim da je cilj potpisivanja akta prvenstveno osigurati poštovanje postupka za donošenje tog akta i, dakle, vjerodostojnost donesenog akta.

46. Prema tome, smatram da glavni cilj obveze potpisivanja akata institucija Unije jest njihovo ovjeravanje.

47. Obrnuto, smatram da objavljivanje ili, ovisno o okolnostima, dostavljanje akata koje Vijeće izjednačava s njihovim ovjeravanjem, ima drukčiji cilj odnosno taj da se zajamči da ti akti proizvode učinke prema trećima i, dakle, omogući, ovisno o slučaju, njihovo stupanje na snagu ili njihova primjena.

48. Prema tome, smatram da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je doseg obveze potpisivanja akata Vijeća ispitao s obzirom na obvezu ovjeravanja tih akata.

2. Doseg obveze potpisivanja u smislu članka 297. stavka 2. prvog podstavka UFEU‑a u odnosu na obrazloženja u vezi s mjerama ograničavanja

49. Na temelju članka 297. stavka 2. prvog podstavka UFEU‑a, nezakonodavni akti usvojeni, među ostalim, u obliku uredaba i direktiva, poput spornih akata, kao i odluka kada u njima nije određeno kome su upućene, potpisuje predsjednik institucije koja ih je donijela, dok se na temelju trećeg podstavka te odredbe, ostale direktive te odluke u kojima je određeno kome su upućene priopćuju onima kojima su upućene, a proizvode učinke od tog priopćenja.

50. U tom pogledu valja podsjetiti na posebnu prirodu akata Vijeća kojima se nalažu mjere ograničavanja donesene u okviru ZVSP‑a, poput spornih akata, koji ujedno nalikuju aktima opće primjene, u mjeri u kojoj jednoj kategoriji općenito i apstraktno određenih adresata zabranjuju osobito stavljati na raspolaganje financijska sredstva i gospodarske izvore osobama i subjektima čija se imena nalaze na popisima utvrđenima u njihovim prilozima, i nalikuju skupu individualnih odluka u odnosu na te osobe i subjekte ( 38 ).

51. Osim toga, pojedinačna priroda tih akata daje mogućnost pristupa sudovima Unije u skladu s člankom 275. drugim stavkom i člankom 263. četvrtim stavkom UFEU‑a ( 39 ), pri čemu Sud nije, u skladu s člankom 275. prvim stavkom UFEU‑a, načelno nadležan u pogledu odredaba o ZVSP‑u niti u pogledu akata donesenih na temelju njih.

52. Usto, u sudskoj je praksi utvrđeno da bi, također s obzirom na pojedinačnu prirodu predmetnih akata i osjetljivost informacija s kojim je akt povezan, detaljna objava prigovora podnesenih protiv zainteresiranih strana mogla biti ne samo suprotna važnim razlozima od općeg interesa, nego i štetno djelovati na legitimne interese dotičnih osoba i subjekata, jer bi mogla ozbiljno naštetiti njihovu ugledu ( 40 ).

53. Prema tome, za razliku od općih kriterija za uvrštavanje, u kojima su navedeni razlozi zbog kojih Vijeće donosi mjere ograničavanja u kontekstu konkretnog slučaja i koji su obuhvaćeni općom prirodom akta i njegovim obrazloženjem, posebni razlozi na kojima se temelji uvrštavanje svake osobe, skupine ili subjekta na koje se te mjere odnose obuhvaćeni su pojedinačnom prirodom tog akta i Vijeće ih ne mora nužno objaviti ( 41 ).

54. U konkretnom slučaju mora se utvrditi da u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 50. ovog mišljenja sporni akti, iako su akti opće primjene, čine također „individualne odluke” u pogledu Hamasa u dijelu u kojem se odnose na njega.

55. Prema tome, u svrhu primjene članka 297. stavka 2. UFEU‑a valja razlikovati, s jedne strane, elemente spornih akata koji po svojoj prirodi spadaju pod akte opće primjene i time stvaraju obvezu potpisivanja navedenu u prvom podstavku te odredbe, te, s druge strane, elemente tih akata koji po svojoj prirodi spadaju pod individualne odluke i stvaraju obvezu priopćavanja u skladu s trećim podstavkom navedene odredbe.

56. U tom pogledu, iako su sami sporni akti općeprimjenjivi i moraju se potpisati na temelju članka 297. stavka 2. UFEU‑a te objaviti u smislu drugog podstavka te odredbe, čini mi se očitim da obrazloženja koja se tiču pojedinačnih razloga za uvrštavanje osoba na koje se odnose mjere ograničavanja, u konkretnom slučaju Hamasa, nisu obuhvaćena općom prirodom tih akata, nego prije njihovom pojedinačnom prirodom. Pojedinačna i povjerljiva priroda tih razloga opravdava, osim toga, činjenicu da se u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 52. ovog mišljenja, navedeni pojedinačni razlozi ne objavljuju u Službenom listu Europske unije.

57. Prema tome, čini mi se da obrazloženja spornih akata ne spadaju u područje primjene prvog podstavka članka 297. stavka 2. UFEU‑a, nego, kao i svaka odluka u kojoj je adresat određen, u područje primjene trećeg podstavka te odredbe u kojoj nije spomenuta obveza potpisivanja i kojom se stupanje na snagu takve odluke uvjetuje njezinim priopćavanjem.

58. Proizlazi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je presudio da u okolnostima konkretnog slučaja članak 297. stavak 2. UFEU‑a nalaže potpisivanje obrazloženja spornih akata.

59. U svakom slučaju i kao što će se to pojasniti u točkama 60. do 67. ovog mišljenja, čak i u slučaju da je članak 297. stavak 2. UFEU‑a primjenjiv u konkretnom slučaju, smatram da ovdje ta odredba nije sadržavala obvezu potpisivanja obrazloženja spornih akata zasebno od ovih potonjih.

3. Doseg obveze potpisivanja u smislu članka 297. stavka 2. prvog podstavka UFEU‑a ili članka 15. Poslovnika Vijeća u odnosu na obrazloženja povezana sa spornim aktima

60. Kao prvo, valja podsjetiti na to da članak 297. stavak 2. prvi podstavak UFEU‑a predviđa da „nezakonodavni akti” koje Vijeće donese potpisuje njegov predsjednik. Skoro istovjetno članak 15. Poslovnika Vijeća previđa da „tekst akata” koje donese Vijeće potpisuju predsjednik koji je na dužnosti u vrijeme donošenja i glavni tajnik.

61. Prema tome, gore spomenute odredbe prema svojem tekstu nalažu potpisivanje (tekstova) akata koje Vijeće donese i tu obvezu ne proširuju nužno na priloge tim aktima.

62. Kao drugo, ističem da se činjenica da se razlog odnosi na javni poredak, a temelji se na kršenju pravila o ovjeravanju akata Unije može uglavnom objasniti razlozima pravne sigurnosti i uvjetima koji su nužni za sudski nadzor ( 42 ). Naime, u presudi Komisija/BASF i dr. na kojoj je Opći sud zasnovao svoje rasuđivanje ( 43 ), Sud je presudio da ovjeravanje akta Komisije potpisima predsjednika i izvršnog tajnika – koje je predviđeno u članku 12. Poslovnika te institucije koji je bio na snazi u vrijeme donošenja sporne odluke – ima za cilj osigurati pravnu sigurnost koja nalaže da treći raspolažu sredstvom za provjeru da akti koji su objavljeni ili dostavljeni odgovaraju onima koji su doneseni i čini bitnu postupovnu pretpostavku čija povreda može dati povoda tužbi za poništenje ( 44 ).

63. U konkretnom slučaju, s jedne strane, Vijeće je dokazalo, a da mu se nije proturječilo, da su obrazloženja neodvojivo povezana sa spornim aktima tijekom postupka odobravanja tih akata, koji je predviđen u članku 12. njegova Poslovnika, te da je bilo koja izmjena dokumenata donesenih u tom kontekstu onemogućena korištenjem informatičkih sredstava, poput elektroničkog potpisa, elektroničkog pečata i elektroničkog vremenskog žiga na tim dokumentima.

64. S druge strane, Hamas nije dokazao niti čak tvrdio da tekst obrazloženja, kako ih je Vijeće usvojilo, ne odgovara onomu koji mu je Vijeće dostavilo te se ne poziva ni na jednu drugu indiciju ili okolnost koje bi mogle oboriti predmnjevu valjanosti koja se primjenjuje na akte institucija Unije ( 45 ). U pobijanoj presudi Opći je sud, u biti, samo zaključio da je taj aspekt bespredmetan s obzirom na to da su sporni akti i njihovo obrazloženje bili predmet zasebnih dokumenata ( 46 ).

65. Prema mojem mišljenju, ako potpisivanje akta treba smatrati instrumentom za ovjeravanje volje njegova autora i institucije koju zastupa u donošenju tog akta ( 47 ), čini mi se da je u konkretnom slučaju dokazano da su predsjednik i glavni tajnik Vijeća, kada su potpisali sporne akte, očitovali volju te institucije da donese sporne mjere ograničavanja u odnosnu na Hamas, uključujući njegovo zadržavanje na spornom popisu uzimajući u obzir razloge za to zadržavanje koji su izloženi u obrazloženjima tih akata. Osim toga, u istim je aktima spomenuta činjenica da je Vijeće svim osobama, skupinama i subjektima za koje je to praktično bilo moguće dostavilo obrazloženja u kojima se objašnjava zašto su uvršteni na sporni popis ( 48 ) i obrazloženja su neodvojivo povezana s navedenim aktima u postupku donošenja ovih potonjih ( 49 ).

66. Smatram, dakle, da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je presudio da u okolnostima konkretnog slučaja članak 15. Poslovnika Vijeća obvezuje njegova predsjednika i glavnog tajnika da obrazloženja spornih akata potpišu zasebno od ovih potonjih u svrhu njihova ovjeravanja.

67. Isto bi se rasuđivanje primjenjivalo, prema mojem mišljenju, glede obveze potpisivanja predviđene u članku 297. stavku 2. prvom podstavku UFEU‑a u slučaju u kojem bi, suprotno zaključku do kojeg sam došao u točkama 49. do 59. ovog mišljenja, Sud smatrao da je ta odredba primjenjiva u konkretnom slučaju ( 50 ).

4. Doseg obveze potpisivanja obrazloženja akata Vijeća s obzirom na obvezu obrazlaganja u smislu članka 296. drugog stavka UFEU‑a i načelo prema kojem izreka i razlozi odluke čine nedjeljivu cjelinu

68. Na temelju članka 296. drugog stavka UFEU‑a u pravnim se aktima moraju navesti razlozi na kojima se akti temelje. Usto, prema sudskoj praksi koju je Opći sud naveo u pobijanoj presudi, izreka i razlozi odluke čine nedjeljivu cjelinu ( 51 ).

69. Postavlja se, dakle, pitanje moraju li predsjednik i glavni tajnik Vijeća na temelju te neodvojivosti izreke i razloga spornih akata potpisati obrazloženja tih akata, s obzirom na to da dopunjuju njihove razloge i nalaze se u zasebnim dokumentima, a kao što je to Opći sud presudio u pobijanoj presudi.

70. S jedne strane, smatram da u skladu sa zaključkom iz točke 65. ovog mišljenja potpisivanje spornih akata važi i kao potpisivanje, i dakle kao ovjeravanje odgovarajućih obrazloženja, što je dovoljno da odmah dovede u pitanje zaključak Općeg suda.

71. Naime, ne dirajući u načelo prema kojem izreka i razlozi odluke čine nedjeljivu cjelinu, čini mi se da su u slučaju kada su predsjednik i glavni tajnik Vijeća potpisali sporne akte, oni očitovali volju te institucije da istovremeno donese te akte i dokumente, poput obrazloženja, koji su neodvojivo povezani s navedenim aktima u postupku donošenja ovih potonjih, te su, kao što sam to istaknuo u točki 65. ovog mišljenja, spomenuti u istim aktima.

72. S druge strane, u svakom slučaju mi se čini da u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 50. ovog mišljenja, obrazloženja spornih akata koja se konkretno tiču Hamasa čine individualne odluke donesene u odnosu na ovog potonjeg i nisu obuhvaćena prirodom akata opće primjene koju imaju ti akti u smislu članka 297. stavka 2. prvog podstavka UFEU‑a. To utvrđenje potvrđuje okolnost da se pojedinačni razlozi za uvrštavanje osoba i subjekata na koje se odnose mjere ograničavanja ne objavljuju, nego se priopćavaju isključivo tim osobama i subjektima, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 52. ovog mišljenja. Ti pojedinačni razlozi nisu, dakle, nužna dopuna obrazloženju navedenih akata kao akata opće primjene.

73. U tom pogledu primjećujem da je u točki 67. presude Komisija/BASF i dr., na koju se Opći sud pozvao u pobijanoj presudi, Sud samo zaključio da izreka i obrazloženje čine nedjeljivu cjelinu, kako bi tvrdio da je na temelju načela kolegijalnosti kojim je uređeno funkcioniranje te institucije nužno da izreku i obrazloženje usvoji kolegij povjerenika. Pitanje koje se postavilo u tom predmetu odnosilo se na to da tekst odluke koju je donio kolegij povjerenika, s jedne strane, nije odgovarao tekstu iste odluke kako je objavljena i dostavljena određenim adresatima, s druge strane ( 52 ).

74. Naprotiv, situacija se u konkretnom slučaju drastično razlikuje jer su, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 50. ovog mišljenja, predmetni akti istovremeno akti opće primjene koji sadržavaju obrazloženje u skladu sa svojom prirodom, i individualne odluke sa svojim posebnim obrazloženjem. Usto, kao što sam to istaknuo u točki 64. ovog mišljenja, okolnost odgovara li tekst obrazloženja dostavljenih Hamasu tekstu obrazloženja koji je Vijeće usvojilo nije se čak ni osporavala.

75. Prema tome, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava kada je presudio da članak 296. drugi stavak UFEU‑a, u vezi s načelom prema kojem izreka i razlozi odluke čine nedjeljivu cjelinu, obvezuje Vijeće u okolnostima konkretnog slučaja da zasebno potpiše obrazloženja spornih akata kao nužnu dopunu razlozima ovih potonjih.

5. Zaključak

76. Uzimajući u obzir sve prethodno navedeno, smatram da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kada je zaključio da je Vijeće počinilo bitnu povredu postupka jer obrazloženja koja se odnose na sporne akte nisu bila ovjerena potpisima predsjednika i glavnog tajnika te institucije, iako su se nalazila u zasebnim dokumentima ( 53 ).

77. Naime, niti članak 297. stavak 2. prvi podstavak UFEU‑a niti članak 15. Poslovnika Vijeća, a niti članak 296. drugi stavak UFEU‑a, protumačen s obzirom na načelo prema kojem izreka i razlozi odluke čine nedjeljivu cjelinu, ne nalažu da u okolnostima konkretnog slučaja predsjednik i glavni tajnik Vijeća posebno potpišu obrazloženja spornih akata.

78. Stoga predlažem da se prvi žalbeni razlog prihvati i, slijedom toga, pobijana presuda ukine.

B. Drugi žalbeni razlog koji se temelji na pogreškama u ocjeni odluka tijela Sjedinjenih Američkih Država kao temelja za sporne akte

79. U sklopu drugog žalbenog razloga Vijeće ističe da je Opći sud počinio pogrešku time što je zaključio da odluke tijela Sjedinjenih Američkih Država nisu dostatna osnova za uvrštavanje Hamasa na sporni popis.

80. Primjećujem da je u skladu s člankom 169. stavkom 1. Poslovnika Suda žalbeni zahtjev usmjeren na potpuno ili djelomično ukidanje pobijane odluke Općeg suda.

81. U konkretnom slučaju Vijeće ne nastoji u sklopu drugog žalbenog razloga ishoditi ukidanje, čak ni djelomično, izreke pobijane presude, nego samo izmjenu nekih njezinih razloga u vezi s prvim do sedmim tužbenim razlogom ( 54 ).

82. Naime, glede zahtjeva za poništenje spornih akata, Vijeće je uspjelo u prvom stupnju u pogledu prvog do sedmog tužbenog razloga i nastoji ishoditi samo to da se obrazloženje nadomjesti u odnosu na te tužbene razloge koje je Opći sud odbio. Kao što to proizlazi iz samog teksta žalbe, Vijeće samo izražava „svoje neslaganje s rasuđivanjem Općeg suda” i ne zahtijeva ukidanje pobijane presude, nego zaključuje da je Opći sud počinio pogreške koje se tiču prava „prilikom rasuđivanja koje je iznio” u toj presudi.

83. Osim toga, Vijeće ne iznosi nikakav argument u prilog dopuštenosti svojeg drugog žalbenog razloga. Poziva Sud da se izjasni o pitanju dostatnosti odluka tijela Sjedinjenih Američkih Država kao temelja za sporne akte, uzimajući u obzir utjecaj tog pitanja na predmete u tijeku i okolnost da je u drugim predmetima Opći sud odučio u istom smislu.

84. Podsjećam u tom pogledu na to da se pravomoćnost odnosi samo na obrazloženje presude koje je nužan oslonac njezinoj izreci te je stoga neodvojivi dio ove potonje ( 55 ). Zato u slučaju kada sud Europske unije ukine odluku, obrazloženje – kojim je taj sud odbio određene argumente koje su stranke istaknule – nije obuhvaćeno pravomoćnošću ( 56 ).

85. Prema tome, argumenti Vijeća nisu dovoljni da se na temelju njih utvrdi dopuštenost predmetnog žalbenog razloga u skladu s člankom 169. stavkom 1. Poslovnika.

86. Stoga smatram da drugi žalbeni razlog treba odbaciti kao nedopušten.

VII. O tužbi pred Općim sudom

87. Na temelju članka 61. Statuta Suda Europske unije, kada ukida odluku Općeg suda, on može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta.

88. Smatram da je to slučaj u ovom predmetu.

89. Kad je riječ o osmom tužbenom razlogu, predlažem da ga se odbije na temelju točaka 30. do 78. ovog mišljenja.

90. Kad je riječ o prvom do sedmom tužbenom razlogu, mora se ustvrditi da ih je Opći sud odbio i da, prema tome, uslijed nepostojanja Hamasove protužalbe usmjerene protiv odbijanja predmetnih tužbenih razloga, ukidanje pobijane presude ne dovodi u pitanje presudu jer je Opći sud odbio navedene razloge ( 57 ).

91. U tim okolnostima predlažem odbiti tužbu koju je Hamas podnio Općem sudu.

VIII. Troškovi

92. U skladu s člankom 184. stavkom 2. svojeg Poslovnika, kad je žalba osnovana i Sud sam konačno odluči o sporu, on odlučuje i o troškovima.

93. Na temelju članka 138. stavka 1. tog poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

94. Budući da Hamas nije uspio u postupku, predlažem da mu se naloži da, osim vlastitih troškova, snosi i troškove Vijeća.

IX. Zaključak

95. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da: – ukine presudu Općeg suda Europske unije od 4. rujna 2019., Hamas/Vijeće (T‑308/18, EU:T:2019:557); – odbije tužbu koju je Hamas podnio Općem sudu; – naloži Hamasu da, osim vlastitih troškova, snosi i troškove Vijeća Europske unije.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) T‑308/18, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2019:557

( 3 ) SL 2018., L 79, str. 26.

( 4 ) SL 2018., L 79, str. 7.

( 5 ) SL 2018., L 194, str. 144.

( 6 ) SL 2018., L 194, str. 23.

( 7 ) SL 2009., L 325, str. 35., SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 181.

( 8 ) Zajedničko stajalište Vijeća od 27. prosinca 2001. o primjeni posebnih mjera u borbi protiv terorizma (SL 2001., L 344, str. 93.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku poglavlje 18., svezak 1., str. 11.)

( 9 ) Taj je popis sastavljen na temelju Odluke Vijeća 2001/927/EZ od 27. prosinca 2001. o utvrđivanju popisa iz članka 2. stavka 3. Uredbe br. 2580/2001 (SL 2001., L 344, str. 83.) i redovito je ažuriran kasnijim aktima Vijeća i osobito spornim aktima.

( 10 ) Vidjeti pobijanu presudu, t. 10. i 26.

( 11 ) Taj je popis preuzet na istovjetan način u prilozima četirima spornim aktima.

( 12 ) Vidjeti uvodnu izjavu 5. Odluke 2018/475 i Uredbe 2018/468 te istu uvodnu izjavu Odluke 2018/1084 i Uredbe 2018/1071.

( 13 ) Vidjeti uvodnu izjavu 2. Uredbe 2018/468 i Uredbe 2018/1071.

( 14 ) Vidjeti uvodnu izjavu 3. Uredbe 2018/468 i Uredbe 2018/1071.

( 15 ) Vidjeti uvodnu izjavu 4. Uredbe 2018/468 i Uredbe 2018/1071.

( 16 ) Prilog A obrazloženjima

( 17 ) Prilog B obrazloženjima

( 18 ) Vidjeti pobijanu presudu, t. 76. i 77.

( 19 ) Vidjeti pobijanu presudu, t. 78. do 261.

( 20 ) Vidjeti pobijanu presudu, t. 266. do 269.

( 21 ) C‑137/92 P, u daljnjem tekstu: presuda Komisija/BASF i dr., EU:C:1994:247

( 22 ) Vidjeti pobijanu presudu, t. 270. do 305.

( 23 ) Vijeće je te akte dostavilo izravno, kada mu je bila poznata adresa dotičnih osoba i subjekata, ili, u suprotnom slučaju, objavom obavijesti u seriji C Službenog lista Europske unije. U ovom slučaju, kao što to proizlazi iz točaka 11. i 27. pobijane presude, Vijeće je obrazloženja, koja opravdavaju zadržavanje Hamasa na spornom popisu, dostavilo Hamasovu odvjetniku dopisima od 22. ožujka i 31. srpnja 2018.

( 24 ) Vidjeti pobijanu presudu, t. 278.

( 25 ) Vidjeti pobijanu presudu, t. 270. do 305.

( 26 ) Vidjeti pobijanu presudu, t. 270. i 271.

( 27 ) Vidjeti pobijanu presudu, t. 272. do 277.

( 28 ) Vidjeti pobijanu presudu, t. 281. i 282.

( 29 ) Vidjeti pobijanu presudu, t. 285. do 288.

( 30 ) Vidjeti pobijanu presudu, t. 289. do 297.

( 31 ) Vidjeti pobijanu presudu, t. 298. do 302.

( 32 ) Vidjeti pobijanu presudu, t. 303. i 304.

( 33 ) Vijeće se poziva na presudu od 12. prosinca 2006., Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Vijeće (T‑228/02, EU:T:2006:384, t. 147.).

( 34 ) Vidjeti pobijanu presudu, t. 262. i 263.

( 35 ) SL 2000., L 308, str. 26., SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 5., str. 35.

( 36 ) Moje isticanje

( 37 ) SL 2019., L 302, str. 1.

( 38 ) Vidjeti presudu od 23. travnja 2013., Gbagbo i dr./Vijeće (C‑478/11 P do C‑482/11 P, EU:C:2013:258, t. 56. i navedena sudska praksa).

( 39 ) Vidjeti presudu od 23. travnja 2013., Gbagbo i dr./Vijeće (C‑478/11 P do C‑482/11 P, EU:C:2013:258, t. 57.).

( 40 ) Vidjeti presudu od 12. prosinca 2006., Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Vijeće (T‑228/02, EU:T:2006:384, t. 147.).

( 41 ) Primjećujem da u svojoj praksi Vijeće brine da objavi pojedinačne razloge za uvrštavanje s obzirom na to da je to nužno za dokazivanje da uvrštavanje osobe odgovara općim kriterijima za uvrštavanje utvrđenima u aktima kojima se određuju mjere ograničavanja, dok se podrobnije informacije u vezi s uvrštavanjem priopćavaju isključivoj dotičnoj osobi. Vidjeti, primjerice, Odluku Vijeća 2014/119/ZVSP od 5. ožujka 2014. (SL 2014., L 66, str. 26. i ispravak SL 2014., L 70, str. 35.) i Uredbu (EU) br. 208/2014 od istog dana (SL 2014., L 66, str. 1. i ispravak SL 2014., L 70, str. 36.) o mjerama ograničavanja usmjerenima protiv određenih osoba, subjekata i tijela s obzirom na stanje u Ukrajini, kako su izmijenjene i produljene do tog datuma: u prilozima tim aktima Vijeće sažeto navodi razlog za uvrštavanje svake od osoba na koju se mjere odnose (među ostalim, postojanje kaznenog postupka u tijeku zbog kaznenih djela zloupotrebe sredstava) i kasnije priopćava samo dotičnoj osobi, kada ona to zatraži, podrobne razloge za to uvrštavanje (među ostalim, predmet kaznenog postupka koji se odnosi na tu osobu). Vidjeti, osobito, presudu od 15. rujna 2016., Janukovič/Vijeće (T‑346/14, EU:T:2016:497, t. 8. do 12.), potvrđenu po žalbi presudom od 19. listopada 2017., Janukovič/Vijeće (C‑598/16 P, neobjavljena, EU:C:2017:786).

( 42 ) Vidjeti u tom pogledu Clausen F., Les moyens d’ordre public devant la Cour de justice de l’Union européenne, Bruylant, Bruxelles, 2018., str. 222.

( 43 ) Vidjeti pobijanu presudu, t. 272. do 277.

( 44 ) Vidjeti presudu Komisija/BASF i dr., t. 75. i 76.

( 45 ) Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, akti institucija, tijela, ureda ili agencija Unije uživaju predmnjevu valjanosti što podrazumijeva da proizvode pravne učinke sve dok ih se ne povuče, poništi u okviru tužbe za poništenje ili proglasi nevaljanima povodom zahtjeva za prethodnu odluku ili prigovora nezakonitosti (presuda od 14. lipnja 2012., CIVAD, C‑533/10, EU:C:2012:347, t. 39. i navedena sudska praksa). Osim toga, u predmetu u kojem je tužitelj, oslonivši se na presudu Komisija/BASF i dr., doveo u pitanje pravilnost donošenja i ovjeravanja dotične odluke kao i usklađenost preslike, koja mu je dostavljena, s izvornikom, Opći je sud odbio te argumente iz razloga što se tužitelj nije pozvao ni na kakvu indiciju niti ikakvu konkretnu okolnost koja bi mogla oboriti predmnjevu valjanosti koja se primjenjuje na akte Zajednice, kako glede donošenja i ovjeravanja sporne odluke tako i glede usklađenosti preslike, koja mu je dostavljena, s izvornim tekstom te odluke (vidjeti presudu od 7. srpnja 1994., Dunlop Slazenger/Komisija, T‑43/92, EU:T:1994:79, t. 24.).

( 46 ) Vidjeti pobijanu presudu, t. 301.

( 47 ) Vidjeti t. 42. do 46. ovog mišljenja.

( 48 ) Vidjeti uvodnu izjavu 2. Uredbe 2018/468 i Uredbe 2018/1071.

( 49 ) U sudskoj je praksi zauzet sličan pristup glede članka 16. prvog stavka Poslovnika Komisije od 17. veljače 1993. (SL 1993., L 230, str. 16.), koji je, kao i onaj na snazi, predviđao da donesene akte, priložene zapisniku sjednice na kojoj su doneseni, ovjeravaju predsjednik i glavni tajnik Komisije potpisom na prvoj stranici tog zapisnika. Prema toj sudskoj praksi, načini za ovjeravanje predviđeni u toj odredbi sami su za sebe u slučaju osporavanja dovoljno jamstvo za nadzor da dostavljeni ili objavljeni tekstovi u potpunosti odgovaraju tekstu koji je donio kolegij povjerenika i time volji njihova autora. Naime, budući da je taj tekst priložen zapisniku i da njegovu prvu stranicu potpisuju predsjednik i glavni tajnik, postoji veza između zapisnika i dokumenata koje on obuhvaća na temelju čega se može osigurati sadržaj i pravilan oblik odluke kolegija. U tom pogledu mora postojati predmnjeva da je tijelo postupalo u skladu primjenjivim zakonodavstvom sve dok sud Unije ne utvrdi neusklađenost njezina djelovanja s normom (u tom smislu vidjeti, osobito, presudu od 20. travnja 1999., Limburgse Vinyl Maatschappij i dr./Komisija, T‑305/94 do T‑307/94, T‑313/94 do T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 i T‑335/94, EU:T:1999:80, t. 302. do 304., koja je u vezi s tim pitanjima potvrđena presudom od 15. listopada 2002., Limburgse Vinyl Maatschappij i dr./Komisija, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P do C‑252/99 P i C‑254/99 P, EU:C:2002:582).

( 50 ) Osim toga, pitam se je li u okolnostima poput onih u konkretnom slučaju povreda obveze ovjeravanja spornih akata od strane Vijeća trebala dovesti do njihova poništenja. Doduše, Sud je utvrdio da ovjeravanje akata (osobito onih na koje se odnosi Pravilnik Komisije) čini bitnu postupovnu pretpostavku u smislu članka 263. stavka 1. UFEU‑a čija povreda može dati povoda tužbi za poništenje (vidjeti presudu Komisija/BASF i dr., t. 76.) i da bitnu povredu postupka čini samo neovjeravanje akta, pri čemu nije nužno utvrditi, osim toga, da na akt utječe druga povreda ili da je neovjeravanje uzrokovalo štetu onomu tko se na njega pozvao (vidjeti presude od 6. travnja 2000., Komisija/ICI, C‑286/95 P, EU:C:2000:188, t. 42., i od 6. travnja 2000., Komisija/Solvay, C‑287/95 P i C‑288/95 P, EU:C:2000:189, t. 46.). Međutim, predmete povodom kojih su te presude donesene obilježavala je činjenica da je barem postojala opasnost da tekst akta dostavljen adresatima nije istovjetan onomu koji je dotična institucija usvojila (vidjeti presude od 6. travnja 2000., Komisija/ICI, C‑286/95 P, EU:C:2000:188, t. 61. i 62., i od 6. travnja 2000., Komisija/Solvay, C‑287/95 P i C‑288/95 P, EU:C:2000:189, t. 66. i 67.). Ta je opasnost, osim toga, konkretizirana u predmetu povodom kojeg je donesena presuda Komisija/BASF i dr., jer je Opći sud, a potom Sud, utvrdio razlike, s jedne strane, između nekih jezičnih verzija odluke koju je donio kolegij povjerenika Komisije, te, s druge strane, između teksta donesene odluke i teksta odluke objavljene u Službenom listu (vidjeti presudu Komisija/BASF i dr., t. 8.). Prema tome, u svim tim predmetima postojanje dvojbi glede vjerodostojnosti dotične odluke neizbježno je ugrožavalo načelo pravne sigurnosti (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/BASF i dr., t. 75.). Povrh toga, formalnosti čija povreda daje povoda razlogu koji se temelji na bitnoj povredi postupaka nužno su one čiji je cilj osigurati zaštitu pojedinaca (vidjeti u tom smislu presudu od 7. svibnja 1991., Nakajima/Vijeće, C‑69/89, EU:C:1991:186, t. 50.). No, iako nema nikakve dvojbe da u većini slučajeva neovjeravanje akta može ugroziti načelo pravne sigurnosti jer pojedince stavlja u neizvjestan položaj glede toga odgovaraju li tekstovi koji su im upućeni tekstovima ili koji se odnose na njih volji njihova autora, pitam se ne bi li taj zaključak trebalo razraditi u situacijama poput one u konkretnom slučaju, u kojoj se, suprotno gore spomenutim slučajevima, vjerodostojnost obrazloženja spornih akata čak ni ne osporava. U takvoj mi se situaciji čini paradoksalnim da se razlog koji se temelji na neovjeravanju akta (to jest razlog koji se odnosi na postupak na temelju kojeg se akt može pripisati instituciji od koje potječe) mora prihvatiti, ako vjerodostojnost tog akta (to jest činjenicu da potječe od te institucije) u pitanje nisu dovele niti stranke niti sud Unije. Izgleda mi, osim toga, da je razrađeniji pristup tom pitanju u skladu s onim koji su slijedili sudovi nekih država članica: upućujem primjerice na presudu Symvoulio tis Epikrateias (Državno vijeće, Grčka) od 28. veljače 2003. (br. 530/2003, EL:COS:2003:0228A530.99E4028, t. 4.) i na sudsku praksu nazvanu „Danthony” Conseil d’État (Državno vijeće, Francuska) (odluka od 23. prosinca 2011., Claude Danthony i dr., br. 335033, FR:CEASS:2011:335033.20111223), kojima se zagovara, u biti, pristup prema kojem formalni nedostatak može dovesti do nezakonitosti donesene odluke samo ako može utjecati na smisao donesene odluke ili je zainteresirane osobe lišio jamstva, ali ne i kada je taj formalni nedostatak istaknut kako bi se dovela u pitanje činjenična ocjena koju zainteresirane stranke nisu osporavale.

( 51 ) Vidjeti pobijanu presudu, t. 281. do 283. u kojima se upućuje na presude Komisija/BASF i dr., t. 67., i od 18. siječnja 2005., Confédération Nationale du Crédit Mutuel/Komisija (T‑93/02, EU:T:2005:11, t. 124.).

( 52 ) U presudi Komisija/BASF i dr., Sud je predbacio Komisiji brojne povrede postupka utvrdivši, kao prvo, da verzija na njemačkom jeziku odluke koju je donio kolegij povjerenika ne odgovara ostalim jezičnim verzijama i da ne odgovara niti objavljenoj verziji; kao drugo da je u odlukama objavljenima u Službenom listu dodan stavak koji se ne pojavljuje u odlukama koje je donio kolegij povjerenika; kao treće da je u verziji akata dostavljenih dotičnim subjektima izreka bila izmijenjena u odnosu na tekst verzija odluke koje su podnesene kolegiju (vidjeti presudu Komisija/BASF i dr., t. 8.) i, kao četvrto, da je navedeni kolegij povjerenika donio spornu odluku samo u njemačkoj, engleskoj i francuskoj jezičnoj verziji (vidjeti presudu Komisija/BASF i dr., t. 10.).

( 53 ) Vidjeti pobijanu presudu, t. 304. i 305.

( 54 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 15. studenog 2012., Al‑Aqsa/Vijeće i Nizozemska/Al‑Aqsa (C‑539/10 P i C‑550/10 P, EU:C:2012:711, t. 44.).

( 55 ) Vidjeti u tom smislu presude od 15. studenog 2012., Al‑Aqsa/Vijeće i Nizozemska/Al‑Aqsa (C‑539/10 P i C‑550/10 P, EU:C:2012:711, t. 49.) i od 15. svibnja 2019., CJ/ECDC (C‑170/18 P, neobjavljena, EU:C:2019:410, t. 49. i navedena sudska praksa).

( 56 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 15. svibnja 2019., CJ/ECDC (C‑170/18 P, neobjavljena, EU:C:2019:410, t. 49. i navedena sudska praksa).

( 57 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 4. ožujka 2021., Komisija/Fútbol Club Barcelona (C‑362/19 P, EU:C:2021:169, t. 108. do 110.) i sudsku praksu navedenu u točki 84. ovog mišljenja.