ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
40.

Naime, nesporno je da članak 4. stavak 1. Direktive 90/434 ne dovodi do konačnog izuzeća kapitalnih dobitaka koji su svojstveni prenesenoj djelatnosti. Ta odredba predviđa samo odgodu oporezivanja kapitalnih dobitaka koji su svojstveni prenesenoj djelatnosti do njezina stvarnog raspolaganja. Prema četvrtoj uvodnoj izjavi Direktive 90/434 ( 23 ), porezni sustav koji se njome uspostavlja izbjegava oporezivanje u vezi s postupcima za koje ona navodi „uz istodobno očuvanje financijskih interesa država članica prenesenog društva ili preuzetog društva”. Ističem da je u točki 28. predmeta koji je doveo do presude od 19. prosinca 2012.3D I (C‑207/11, EU:C:2012:818) Sud odlučio da „iz četvrte i šeste uvodne izjave te direktive proizlazi da se njome uspostavlja samo sustav odgode oporezivanja kapitalnih dobitaka koji su svojstveni imovini koja se prenosi, koji, izbjegavajući da prijenos djelatnosti dovede sam po sebi do oporezivanja, štiti financijske interese države prenesenog društva osiguravajući oporezivanje kapitalnih dobitaka u trenutku njezina stvarnog raspolaganja”.
44.

U skladu s drugim načinom razumijevanja, koji podržavaju grčka vlada i Europska komisija, usluge ukrcavanja mogu biti oslobođene od PDV‑a samo ako se pružaju u fazi krajnje potrošnje i to izravno brodaru. U tom smislu grčka vlada ističe da te usluge mogu biti oslobođene od PDV‑a samo pod uvjetom da teret sadrži robu nužnu za funkcioniranje i održavanje broda. Prema mišljenju te vlade, usluge na koje se može primijeniti izuzeće su stoga isključivo one koje su povezane sa brodom i pružene samom brodaru. U prilog svojem tumačenju, prema kojem samo krajnja transakcija, odnosno usluga pružena brodaru, može biti oslobođena od PDV‑a na temelju članka 148. točke (d) Direktive o PDV‑u, Komisija navodi da to tumačenje ne sankcionira nijednu kariku u komercijalnom lancu jer osoba koja obavlja transakciju može imati pravo na odbitak. Tako u slučaju tužbe podugovaratelja usluge koje je brodaru pružio glavni poduzetnik mogu biti oslobođene od PDV‑a na temelju članka 148. točke (d) Direktive o PDV‑u, dok usluge koje je podugovaratelj pružio glavnom poduzetniku ne mogu biti oslobođene od PDV‑a jer nisu izvršene u posljednjoj fazi komercijalizacije, pri čemu, međutim, to ne sprečava glavnog poduzetnika da poslije odbije PDV koji je platio svom podugovaratelju ili da zahtijeva njegov povrat. Komisija smatra da je predloženo tumačenje jedino usklađeno sa sudskom praksom Suda i načelom prema kojem se izuzeća iz članka 148. Direktive o PDV‑u izjednačavaju s izvozima. Štoviše, ono jamči jednostavnu primjenu izuzeća, dok bi proširenje tog izuzeća na faze koje prethode komercijalizaciji dovelo do praktičnih poteškoća.
26.

U tim okolnostima, čak i ako bi se prihvatilo da područjem primjene članka 96. stavka 1. UFEU‑a nisu obuhvaćene samo tarife kojima se pruža potpora i uvjeti u vezi s prevezenim dobrima već i pravila koja su države članice usvojile u pogledu uvjeta pod kojima usluge taksija trebaju biti pružene, to bi dovelo do stvaranja, sudskim tumačenjem, kontrolnog mehanizma za usluge prijevoza sličnog onomu iz članaka 56. UFEU‑a. To bi bilo nepoželjno, ne samo zbog toga što članak 58. UFEU‑a izričito isključuje usluge prijevoza iz područja primjene članka 56. UFEU‑a nego i zbog toga što zakonodavac Unije do danas nije donio sekundarno zakonodavstvo u odnosu na liberalizaciju pružanja usluga taksija u okviru zajedničke prometne politike.
21.

Budući da se, za potrebe ovog predmeta, treba smatrati da je područje Unije ograničeno teritorijalnom primjenom Ugovora, na način na koji je to opisano u člancima 52. UEU‑a i 355. UFEU‑a, ( 10 ) do takvog kretanja dolazi kada ta osoba prelazi, u fizičkom smislu riječi, geografsku granicu neke države članice stupajući na njezino državno područje na kojem se primjenjuju Ugovori. Na temelju takvog tumačenja treba smatrati da je osoba kao O. El Dakkak, nakon što se iskrcala iz zrakoplova koji je došao iz neke treće zemlje i stupila u međunarodno tranzitno područje zračne luke koja se nalazi na području neke države članice (kao što je naprijed pojašnjeno) i tamo ostaje prije ukrcavanja na let prema trećoj zemlji, ušla u Uniju u smislu predmetne odredbe iako nije prešla točku granične kontrole.
43.

Naposljetku, treba imati na umu da se ovaj predmet odnosi na trajnu međusobnu obvezu nalogodavca i trećih strana. To proizlazi iz same naravi ugovora o osiguranju. Smatram da u takvoj situaciji ne bi bilo razumno zahtijevati potpuno neizvršenje ugovora jer bi to značilo da bi nalogodavac, u slučaju trajne obveze, sustavno i bez iznimke snosio rizik ako se ugovor ne bi izvršio na predviđen način. To nije u skladu s ravnotežom interesa kakva je u Direktivi 86/653 uspostavljena između trgovačkog zastupnika i nalogodavca.
1.

Svojim žalbama The Tea Board od Suda zahtijeva da djelomično ukine presude Općeg suda Europske unije od 2. listopada 2015., The Tea Board/OHIM – Delta Lingerie (Darjeeling) (T‑624/13, EU:T:2015:743), od 2. listopada 2015., The Tea Board/OHIM – Delta Lingerie (Darjeeling collection de lingerie) (T‑625/13, neobjavljena, EU:T:2015:742), od 2. listopada 2015., The Tea Board/OHIM – Delta Lingerie (DARJEELING collection de lingerie) (T‑626/13, neobjavljena, EU:T:2015:741), i od 2. listopada 2015., The Tea Board/OHIM – Delta Lingerie (Darjeeling) (T‑627/13, neobjavljena, EU:T:2015:740) (u daljnjem tekstu zajedno: pobijane presude), kojima je Opći sud djelomično odbio njegove tužbe za poništenje odluka drugog žalbenog vijeća Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni) (OHIM) od 11. i 17. rujna 2013. (R 1387/2012‑2, R 1501/2012‑2, R 1502/2012‑2 i R 1504/2012‑2, u daljnjem tekstu: sporne odluke), koje se odnose na postupak povodom prigovora između društava The Tea Board i Delta Lingerie. Na te presude odnose se i četiri protužalbe koje je podnio Delta Lingerie.
79.

Iako se odluka kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku u pogledu položaja tuženika u glavnom postupku pokazuje prilično manjkavom, iz činjeničnih elemenata koje su Sudu podnijeli Banco Santander i španjolska vlada proizlazi da je C. Sánchez López, iako je dosuda predmetne nekretnine zabilježena u javnobilježnički akt 23. veljače 2012. i iako je ta nekretnina upisana u zemljišnu knjigu 12. travnja 2012., zatražila od banke Banco Santander da ostane u predmetnom stambenom objektu na temelju konvencije o stvaranju Socijalnog fonda za nekretnine koji je 17. siječnja 2013. uspostavljen na nacionalnoj razini. C. Sánchez López i Banco Santander sklopili su 19. studenoga 2015. ugovor u skladu s tom konvencijom kojim se, među ostalim, C. Sánchez López omogućava da ostane u prostorima kao najmoprimac koji mora plaćati najamninu u iznosu od oko 90 eura. S obzirom na to, čini se da C. Sánchez López nije izrazila želju da se dovede u pitanje hipotekarni ugovor koji je prethodno potpisala, iako je najvjerojatnije za to imala priliku. Jednako tako, ništa ne navodi na zaključak da je dotični potrošač namjeravao osporiti konačnost prijenosa vlasništva imovine u kojoj boravi, prijenosa koji proizlazi iz dosude od 15. prosinca 2011. i koji je bio upisan u zemljišnu knjigu 12. travnja 2012.
70.

Kao što to pravilno ističu Komisija i Parlament, iz ispitivanja sadržaja nacrta revidiranog sporazuma i konteksta u koji on ulazi proizlazi da je, iako on ne sadržava preambulu u kojoj je izričito naveden njegov cilj, cilj i učinak tog nacrta revidiranog sporazuma da oznake izvornosti pojedinačne države stranke uživaju koristi sustava međunarodne registracije, koji na području svih ostalih država stranaka osigurava njihovu pravnu zaštitu protiv rizika privlaštenja ili upotrebe koji mogu ugroziti njihovu cjelovitosti i stoga naštetiti njihovu stavljanju na tržište u inozemstvu. Na taj način nacrt revidiranog sporazuma može poboljšati zaštitu izvoza Unije u treće države koji bi inače ovisio o registraciji u svakoj državi pojedinačno i stoga o različitim jamstvima.
25.

Konkretno, Sud je utvrdio da se direktiva primjenjuje na profesionalne vatrogasce ( 19 ). Što se tiče njezine proširene primjene na vatrogasce drugih kategorija, smatram da u zahtjevu za prethodnu odluku ništa ne ukazuje na to da vatrogasci u kategoriji R. Matzaka ne obavljaju stvarne i konkretne djelatnosti te da ne „postupaju prema uputama druge osobe”, odnosno vatrogasne službe ( 20 ). Da bi potonji mogli djelovati učinkovito, jasno je da članovi vatrogasne ekipe (bez obzira na to je li riječ o profesionalnim, pričuvnim ili dobrovoljnim vatrogascima) moraju raditi slijedeći upute i poštujući naloge koji su im dani, uključujući to da se stave na raspolaganje za aktivnu službu u smjenama. Što se tiče pitanja predstavlja li iznos koji R. Matzak prima u zamjenu za svoje usluge „primitak od rada” ili „plaću” u svrhu primjene kriterija gore navedenih u točki 24., Sudu je, osim očitovanja belgijske vlade (relativno nejasnih), pruženo malo informacija o preciznim odredbama koje uređuju situaciju u toj državi članici, pa to stoga nije moguće dalje komentirati. Na nacionalnom je sudu da odgovori na to pitanje primjenjujući pritom kriterije koje sam ranije spomenula. Budući da je pojam „radnika” pojam prava Unije, jasno određivanje statusa osobe koja pruža usluge i kvalifikacija novca koji mu se isplaćuje za pružanje tih usluga prema nacionalnom pravu ne mogu, sami po sebi, biti odlučujući.
11.

Cilj Direktive o staništima ( 11 ) je doprinijeti osiguranju biološke raznolikosti putem očuvanja prirodnih staništa i divlje faune i flore na području Unije ( 12 ). Tom se direktivom osniva koherentna europska mreža posebnih područja očuvanja (u daljnjem tekstu: PPO) kako bi se omogućilo održavanje određenih prirodnih stanišnih tipova i staništa vrsta ili, kad je to potrebno, njihov povrat u povoljno stanje očuvanosti u njihovom prirodnom arealu ( 13 ). U PPO‑ima države članice moraju izbjeći pogoršanje prirodnih staništa i staništa vrsta kao i uznemiravanje vrsta za koje su ta područja određena. Svaki plan ili projekt koji nije izravno povezan s upravljanjem područjem ili potreban za njegovo upravljanje, ali bi na njega mogao imati značajan utjecaj, mora biti predmet odgovarajuće ocjene utjecaja koje bi mogao imati na to područje, s obzirom na ciljeve očuvanja područja. Nadležna nacionalna tijela odobravaju plan ili projekt tek nakon što se uvjere da on neće negativno utjecati na cjelovitost dotičnog područja te, ako je to potrebno, nakon dobivanja mišljenja od šire javnosti ( 14 ).
21.

Na temelju optužnice od 12. ožujka 2015. koju je donio Staatsanwaltschaft Saarbrücken (Državno odvjetništvo u Saarbrückenu), K. P. je doveden pred sud koji je uputio zahtjev radi suđenja. Državno odvjetništvo u tom postupku tvrdi da je on u razdoblju od 22. kolovoza 2007. do 27. studenoga 2009. stavljanjem LTTE‑u sredstava na raspolaganje povrijedio izravno primjenjivu zabranu utvrđenu u pravnom aktu Unije namijenjenom provedbi gospodarske sankcije što ju je donijelo Vijeće Europske unije u području zajedničke vanjske i sigurnosne politike. Također se navodi da je od 2007. do 2009. K. P. bio regionalni organizator Tamilskog koordinacijskog odbora (u daljnjem tekstu: TKO) za Saarsku regiju, koji je u ime LTTE‑a prikupljao donacije Tamilaca koji žive u Njemačkoj, a koje su zatim prenesene na Šri Lanku te se u toj zemlji LTTE njima koristio za financiranje oružane borbe protiv središnje vlade. Državno odvjetništvo tvrdi da je K. P. bio dio organizacijske hijerarhije, odgovoran za nadzor podređenih organizatora za lokalne okruge i drugih osoba koje su na lokalnoj razini prikupljale donacije, te je odgovarao izravno TKO‑ovim nacionalnim organizatorima za Njemačku.
–

U prvoj skupini osam je multipleksa bilo rezervirano za pretvorbu postojećih analognih televizijskih mreža u digitalne. To se trebalo odvijati na temelju pravedne dodjele prilikom koje u obzir treba uzeti kontinuitet televizijske ponude. S obzirom na to, svakom je dosadašnjem davatelju analognih televizijskih usluga trebalo dodijeliti najmanje jedan multipleks, a svakom davatelju s više analognih kanala trebalo je dati jedan multipleks manje od broja njegovih analognih kanala. Na taj su način, među ostalima, RAI i Mediaset, koji su do tada upravljali trima analognim televizijskim kanalima, dobili po dva multipleksa; nasuprot tomu, TIMB, koji je do tada u ponudi imao dva analogna televizijska kanala, dobio je jedan multipleks; Rete A i druga dva mrežna operatora također su dobili po jedan multipleks.
85.

Ako bi to bilo tako, takav ishod prema mojem mišljenju nije u skladu s člankom 19. stavkom 1. Direktive 2006/54 ( 62 ). Kao prvo, on je u suprotnosti s ciljem osiguravanja učinkovite provedbe načela jednakog postupanja. Kao drugo, on je u suprotnosti s člankom 23. Povelje jer se njime posebno ranjivu skupinu žena, to jest onih koje ulaze u područje primjene Direktive 92/85, ne štiti od nepovoljnog tretmana na temelju spola. Kao treće, teško je zamisliti da bi takav pristup mogao biti proporcionalan način za ocjenu dokaza u takvim slučajevima. Kao četvrto, ciljeve Direktive 2006/54 mogu ugroziti nacionalna pravila kojima se osobi, koja se smatra oštećenom uslijed propusta da se primijeni načelo jednakog postupanja, prekomjerno otežava da pobija takve odluke ( 63 ). Upravo bi neoboriva pretpostavka u korist tuženika bila takvo pravilo.
63.

C. Schlyter smatra da je, za razliku od postupka EU Pilot, koji se temelji na načelu da postoji navodna povreda, vjerojatnost postupka zbog povrede obveze nakon postupka predviđenog člancima 8. i 9. Direktive 98/34 ograničena. Kao prvo, prema mišljenju C. Schlytera, postupak predviđen Direktivom 98/34 neutralan je i automatski te se pokreće izradom nacrta nacionalne mjere koja je obuhvaćena područjem primjene direktive, pri čemu se ne polazi od načela da postoji sumnja u eventualnu povredu. Kao drugo, C. Schlyter smatra da detaljno mišljenje ne može dovesti do postupka zbog povrede obveze s obzirom na to da povreda ne postoji i da nije sigurno da će se rizik od povrede ostvariti.
141.

To je svakako jedno od mogućih tumačenja te odredbe. Međutim, smatram da ono nije točno. Pojam „subjekt u poslovanju s hranom” definiran je kao „fizička ili pravna osoba odgovorna za osiguranje ispunjavanja zahtjeva propisa o hrani unutar poduzeća za poslovanje s hranom koji ona nadzire” ( 75 ). To je, umjesto bilo koje jasne definicije, opis široke i izrazito eklektične skupine koja uključuje svakoga od distributera cvjetače do proizvođača energetskih napitaka i proizvođača aminokiselina za uporabu u dodacima hrani. Štoviše, skupina je otvorena i neprestano se mijenja njezin sastav. Stoga, kao što je pojašnjeno u točkama 134. i 135. ovog mišljenja, popis odobrenih ili zabranjenih zdravstvenih tvrdnji primjenjuje se trenutačno na svakoga tko se bavi takvom djelatnosti samom tom činjenicom ( 76 ).
61.

Međutim, Malpensa Logistica navodi da se Direktiva 2004/17 primjenjuje kao propis donesen nakon Direktive 96/67. No analiza vremenskog okvira prije dovodi do suprotnog zaključka jer tekst Direktive 2004/17, u vezi s time, odgovara onome direktive koja joj je prethodila, a to je Direktiva 90/531/EEZ ( 22 ), u čije su područje primjene već ulazile zračne luke [članak 2. stavak 2. točka (b) podtočka ii.] istim riječima kao što je utvrđeno u članku 7. točki (b) Direktive 2004/17. Tako je zakonodavac Unije, prilikom donošenja Direktive 96/67, bio u potpunosti svjestan posebnosti koju uvodi, koja se razlikovala od one iz Direktive o sklapanju ugovora u posebnim sektorima.
86.

To proturječje, prema mojem mišljenju, proizlazi iz jednostavne pogreške u pisanju koja ne utječe na rasuđivanje Općeg suda i koja ne može ozbiljno narušiti razumijevanje pobijane presude niti utjecati na prava na obranu EUIPO‑a. Tome svjedoči činjenica da je Opći sud u točki 134. in fine te presude uputio samo na točke 81. do 86., 87. do 89. i 90. do 95. te presude, koje se odnose na ispitivanje prigovora povezanih s prvim kriterijem za sklapanje ugovora, a da nije naveo točke navedene presude u pogledu razmatranja dijela koji se odnosi na četvrti kriterij za sklapanje ugovora. Zbog te pogreške u pisanju pobijana presuda nije zahvaćena nedostatkom u obrazloženju kojim bi se moglo opravdati ukidanje te točke ( 39 ).
38.

To me dovodi do pitanja utjecaja koji tvrdnja Suda u presudi IP Translator ima na opseg zaštite koju pružaju žigovi registrirani prije objave te presude.
54.

Kao drugi primjer istog tipa, navodim odluku Komisije „Univerzalne bankarske usluge” ( 25 ). U točki 23. te odluke Komisija navodi sljedeće: „Doprinosi koje će banke (odnosno privatni poduzetnici) platiti banci POCA kao dokaz o svojem društveno odgovornom poslovanju dobrovoljni su. U praksi, doprinose ne plaćaju sve banke. Prikupljena sredstva jednostavno ‚prolaze kroz ruke države’ i ona nema diskrecijsku ovlast u pogledu njihove raspodjele (odnosno ti doprinosi nisu pod državnim nadzorom). Doprinosi se u cijelosti prenose na banku POCA. Stoga ne predstavljaju državna sredstva (iako ‚prolaze kroz ruke države’ prije isplate krajnjem korisniku) te nisu potpora u smislu [članka 107. stavka 1. UFEU‑a]” („The contributions which will be paid by the banks [i.e. by private undertakings] to the POCA bank as evidence of their social responsibility are voluntary. In practice, not all banks are contributing. The funds collected pass simply through the hands of the State who has no discretion for their allocation [i.e. those contributions are not controlled by the State]. They are transferred integrally to the POCA bank. They therefore do not constitute State resources [even if they pass through the hands of the State en route to the ultimate beneficiary] and are not an aid under [Article 107(1) TFEU]”) (moje isticanje).
16.

Osim toga, društvo TV2 A/S ne navodi da je Opći sud očito iskrivio činjenice. Štoviše, u tom bi slučaju društvo TV2 A/S i dalje trebalo utvrditi bi li ishod spora bio drugačiji da Opći sud nije iskrivio činjenice (quod non), što društvo TV2 A/S nije utvrdilo.
31.

Sud koji je uputio zahtjev – primjećujući, doduše, da se to tumačenje ne može jasno izvesti iz Direktive – smatra da članak 8. Direktive 2003/8 predstavlja izraz ideje da troškove koje je podnositelj zahtjeva predujmio za prijevod izjave i priloga zahtjevu za pravnu pomoć snosi isključivo država članica u kojoj podnositelj zahtjeva ima domicil ili uobičajeno boravište, u ovom slučaju Češka Republika. Taj sud dalje primjećuje da, iako to tumačenje podrazumijeva da se troškovi prijevoda uopće ne pokrivaju kada se zahtjev podnosi izravno u državi članici pred čijim se sudom vodi postupak, ta posljedica proizlazi iz postupovnog odabira koji je izvršio podnositelj zahtjeva. Podnositelj zahtjeva imao je mogućnost podnošenja zahtjeva za pravnu pomoć u Republici Češkoj i ne bi pretrpio nikakvu pravnu štetu da je to učinio.
18.

Usto, prvi i drugi tuženik na odnosne datume prijenosa zaposlenja bili su vezani kolektivnim ugovorom sa sindikatom tužiteljem koji je sadržavao odredbe o duljini zaposlenja i njegovu okončanju identične onima iz kolektivnog ugovora kojim su bila vezana društva Apoteket AB i AstraZeneca AB. Ugovor između sindikata tužitelja i prvog tuženika, među ostalim, sadržava sljedeće odredbe. „14.3.2 Otkazni rok Otkazni rok za poslodavca je sljedeći, osim ako se primjenjuju drugi uvjeti iz točke 14.4 odnosno točaka 14.4-14.6. Otkazni rok poslodavca u mjesecima Duljina zaposlenja Otkazni rok u društvu Kraći od 2 godine 1 mjesec od 2 do 4 godine 2 mjeseca od 4 do 6 godina 3 mjeseca od 6 do 8 godina 4 mjeseca od 8 do 10 godina 5 mjeseci Više od 10 godina 6 mjeseci 14.3.3 Produljeni otkazni rok u određenim slučajevima Kad je zaposlenik koji je otpušten na dan otkaza napunio 55 godina, a neprekidno je radio deset godina, otkazni se rok produljuje za šest mjeseci. (Ta je odredba u vezi s Omställningsavtaletom (Kraj ugovora o pomoći za nezaposlene)). To se ne odnosi na zaposlenika koji je u vrijeme otkaza napunio 65 godina.”
184.

Kao što to jasno proizlazi iz točaka 71. i 86. te presude, to obrazloženje neovisno je o zaključcima koje je Opći sud donio u točkama 72. do 85. pobijane presude kako bi odgovorio na argumente EUIPO‑a i ESS‑a i osobito o pravnom stajalištu do kojeg je došao u točkama 77. do 79. te presude ( 52 ).
52.

Usto, ističem da se, kao što to Komisija navodi u Prijedlogu uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o homologaciji i nadzoru tržišta motornih vozila i njihovih prikolica te sustava, sastavnih dijelova i zasebnih tehničkih jedinica namijenjenih za takva vozila ( 12 ), pravo na slobodno stavljanje na tržište i registraciju u drugim državama članicama, koje imaju sva nova vozila proizvedena sukladno tipu vozila homologiranom u određenoj državi članici „primjenjuje na sva takva vozila bez obzira na to gdje su proizvedena. To znači […] da se i vozila koja su proizvedena izvan [Unije] mogu slobodno uvoziti u [nju] uz uvjet da imaju certifikat proizvođača kojim se potvrđuje da su proizvedena u skladu s tipom vozila koji je odobren u nekoj državi članici [Unije] ( 13 )”.
57.

To usko tumačenje nije u suprotnosti s temeljnim slobodama. Budući da pravni akt Unije, kao što je Direktiva o PDV‑u, treba tumačiti koliko je to moguće u skladu s primarnim pravom ( 24 ), pri tumačenju treba poštovati i te temeljne slobode. Međutim, ograničenje temeljnih sloboda može biti opravdano samo važnim razlozima u općem interesu. Osim toga, to ograničenje mora biti prikladno za postizanje zadanog cilja u pitanju i ne smije prekoračiti ono što je nužno za njegovo postizanje ( 25 ).
47.

Neovisno o tome također se iz Direktive o PDV‑u ne može zaključiti da porezno izuzeće iz članka 132. stavka 1. točke (f) Direktive o PDV‑u ima prekograničnu primjenu. To proizlazi, kao što sam obrazložila u svojem mišljenju u predmetu Aviva ( 29 ), već iz Šeste direktive. Nadalje, to također proizlazi iz poteškoća kod ocjenjivanja kriterija iz članka 132. stavka 1. točke (f) Direktive o PDV‑u od strane više država članica. U konačnici bi porezni prihod neke države članice ovisio o (promjenjivim) okolnostima i ocjenama koje nisu provjerljive u drugim državama članicama (ili čak trećim zemljama). To bi stvaralo ogromne praktične probleme, kršilo načelo Unije o isključivoj nadležnosti oporezivanja država članica na njihovu području ( 30 ) te bi posljedično također moglo opravdati moguću povredu temeljnih sloboda primjenom Direktive o PDV‑u.
29.

Postupak zbog povrede ne završava u trenutku kada država članica poduzme radnje radi usklađivanja s pravom Unije. Komisija se mora još uvjeriti da će te radnje stvarno i učinkovito dovesti do usklađenosti nacionalnog zakonodavstva s pravom Unije. Ako, prema ocjeni Komisije, mjere države članice ne osiguravaju potpunu usklađenost s pravom Unije, ona ima pravo formulirati konkretnije prigovore glede još uvijek neriješenih pitanja. Prema mojem mišljenju, činjenica da je konkretna sudska praksa Suda, u ovom slučaju rješenje VAV Autovermietung, već bila poznata u vrijeme izdavanja prve službene opomene nije u tom pogledu relevantna. Naime, sudska praksa Suda jednako je dobro poznata Komisiji i državama članicama, koje su je dužne poštovati bez obzira na to je li ih Komisija pozvala da to učine. Sudska je praksa Suda, štoviše, samo tumačenje propisa prava Unije, u ovom slučaju odredaba Ugovora, te Komisija stoga nije uopće dužna naznačiti konkretne odluke koje država članica treba poštovati. Dovoljno je da Komisija naznači odgovarajuću normu prava Unije, a država članica, ako se slaže s Komisijinim prigovorima, treba uskladiti svoje zakonodavstvo s tom normom, uzimajući u obzir svu sudsku praksu Suda koja se može primjenjivati u tom slučaju.