ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5.

U slučaju potvrdnog odgovora na to pitanje, treba li članak 12. stavak 4. prethodno navedene Direktive 2014/24/EU tumačiti na način da omogućava to da se, bez prethodne provedbe nadmetanja, zadaće pomoći nositelju projekta, pružanja pravnih usluga i usluga povezanih s okolišem povjere javnom naručitelju, u ovom slučaju međuopćinskoj zadruzi, s obzirom na to da se te zadaće obavljaju u okviru suradnje između druga dva javna naručitelja, u ovom slučaju općine i stambenog društva koje pruža javne usluge, da nije sporno da općina provodi „zajedničku in house” kontrolu nad međuopćinskom zadrugom i da su općina i spomenuto stambeno društvo članovi te zadruge u sektoru djelatnosti „ureda za istraživanja i upravljanje i središnjeg tijela za nabavu” koja je predmet njezina poslovanja i na koju se upravo i odnose zadaće koje mu općina i stambeno društvo žele povjeriti, a odgovaraju aktivnostima koje na tržištu obavljaju uredi za istraživanja i upravljanje koji su specijalizirani za projektiranje, ostvarivanje i provedbu projekata?
5.

Može li u takvom slučaju prikupljanje podataka iz drugih usluga koje koncern pruža i iz trećih internetskih stranica i aplikacija preko sučelja koja one sadržavaju, kao što je „Facebook Business Tools”, ili preko kolačića odnosno slične tehnologije za pohranu omogućene na računalu ili prijenosnoj terminalnoj opremi internetskog korisnika, povezivanje tih podataka s korisničkim računom na internetskoj stranici Facebook.com te njihova uporaba ili uporaba podataka koji su već na drugi način zakonito prikupljeni i povezani, u pojedinačnom slučaju biti opravdano i na temelju članka 6. stavka 1. točaka (c), (d) i (e) Opće uredbe o zaštiti podataka, kako bi se primjerice odgovorilo na pravno valjani upit koji se odnosi na određene podatke (točka (c)), kako bi se spriječilo štetno postupanje i promicala sigurnost (točka (d)) ili radi istraživanja u korist društva i radi promicanja zaštite, integriteta i sigurnosti (točka (e))?
2.

Treba li odredbe članka 2. stavaka 1. i 2. te odredbe članka 3. stavka 1. točke (c) in fine Direktive [2000/78] tumačiti na način da im se protivi nacionalna odredba kao što je odredba članka 1. stavka 2. rumunjske Legee-cadru nr. 330, din 5 noiembrie 2009, privind salarizarea unitară a personalului plătit din fonduri publice (Okvirni zakon br. 330 od 5. studenoga 2009. o jednakim plaćama osoblja koje se isplaćuju iz državnog proračuna), kako se tumači u presudi br. 7/2019 (objavljena u Monitorulu Oficial al României (Službeni list Rumunjske) – br. 343/06.05.2019) koju je donijela Înalta Curte de Casație și Justiție (Vrhovni kasacijski sud, Rumunjska) nakon što je završen postupak povodom žalbe za zaštitu zakonitosti, u okolnostima u kojima tužitelji nisu iskoristili pravnu mogućnost da traže povećanje naknade za prijam u trenutku prijma u sudačku službu nakon datuma stupanja na snagu Zakona [br.] 330/2009, koji je normativni akt kojim se izričito predviđa da plaće jesu i ostaju isključivo one koje se propisuju [navedenim] zakonom, što je dovelo do stvaranja diskriminacije u pogledu plaće u odnosu na njihove kolege i na temelju kriterija dobi, a što zapravo znači da su samo stariji suci, koji su na dužnost stupili prije siječnja 2010. (i koji su ostvarili prava na temelju presuda donesenih od 2006. do 2009., čije su izreke bile predmet tumačenja u 2019. na temelju presude (Înalte Curtee de Casație și Justiție (Vrhovni kasacijski sud)) br. 7/2019), ostvarili pravo na retroaktivnu isplatu plaća (koje su istovjetne plaćama čija se isplata zahtijeva u postupku povodom tužbe koja je predmet ovog postupka) tijekom prosinca 2019. odnosno siječnja 2020. za razdoblje od 2010. do 2015. iako su tijekom tog razdoblja i tužitelji obavljali sudačku dužnost, izvršavali iste radne obveze, u istim uvjetima i u istoj instituciji?
4.

U svakom slučaju te neovisno o sustavu odobrenja utvrđenom u članku 5. Zakonodavne uredbe 177/2005 i o novom tekstu članka 23. koji je uveden 2018., to jest pod pretpostavkom da nova odredba ne znači priznavanje postojećeg stanja već da se radi o novom rješenju, kako je predviđeno u točki (c), jesu li integrirani odnosi televizija – radio, općenito promatrani u pravu tržišnog natjecanja, zbog sveobuhvatne i međusektorske naravi pojmova gospodarske jedinice i grupacije, ključ u kontekstu kojeg treba tumačiti ograničenje vremena za oglašavanje, koje je dakle u svakom slučaju prešutno uređeno u odnosu na grupaciju poduzeća (odnosno konkretno [na] odnose kontrole između poduzeća iz grupacije) i funkcionalno jedinstvo tih poduzeća za potrebe promocije programa unutar grupacije između televizije i radija, ili su pak ti integracijski odnosi irelevantni u pitanjima ograničenja vremena za oglašavanje, pa stoga treba smatrati da su „vlastiti” programi iz članka 23. (prvotni tekst) takvi jer pripadaju samo radiodifuznoj organizaciji koja ih promiče, a ne grupaciji društava u cjelini, s obzirom na to da je navedeno pravilo samostalna odredba koja ne dopušta bilo kakvo sustavno tumačenje koje bi ga proširilo na grupaciju kao jedinstveni gospodarski subjekt?
2.

Treba li načelo ekvivalentnosti, uzimajući u obzir druge odredbe prava Unije, tumačiti na način da se njime pojedincu dodjeljuju subjektivna prava protiv države članice i da se protivi primjeni austrijskih nacionalnih odredbi na temelju kojih sud prije odlučivanja o zahtjevu za izdavanje privremene mjere, poput one predviđene člankom 2. stavkom 1. točkom (a) Direktive 89/665, kako je izmijenjena Direktivom 2014/23, mora utvrditi vrstu postupka javne nabave i (procijenjenu) vrijednost ugovora kao i sve pobijane odluke u okviru određenih postupaka javne nabave koje se mogu zasebno pobijati, odnosno u svakom slučaju grupe u određenom postupku javne nabave kako bi potom predsjednik nadležnog sudskog vijeća zatražio otklanjanje nedostataka u podnesku radi obračuna pristojbi te u slučajevima neplaćanja pristojbe sudsko vijeće nadležno za odlučivanje o zahtjevu za pravnu zaštitu prije ili najkasnije istodobno s odbijanjem zahtjeva za izdavanje privremene mjere zbog neplaćanja neplaćenih pristojbi odredilo pristojbe za postupak u drugim slučajevima gubitka prava ako u Austriji inače u (drugim) građanskim stvarima, poput sporova zbog naknade štete ili u vezi sa zahtjevom za prestanak kršenja prava tržišnog natjecanja, neplaćanje pristojbi ne sprečava odlučivanje o podnesenom povezanom zahtjevu za izdavanje privremene mjere, neovisno o pitanju pristojbi za postupke pravne zaštite, a također neplaćanje paušalnih pristojbi u načelu ne sprečava odlučivanje građanskih sudova o privremenim mjerama koje se zatraže neovisno o tužbi; osim toga, neplaćanje pristojbi za tužbe protiv rješenja donesenih u upravnom postupku ili, pak, pristojbi za tužbe odnosno revizije podnesene Verfassungsgerichtshofu (Ustavni sud, Austrija) ili Verwaltungsgerichtshofu (Visoki upravni sud, Austrija) protiv odluka upravnih sudova u Austriji, usporedbe radi, ne dovodi do odbijanja pravnog lijeka u slučaju neplaćanja pristojbi, a ni, primjerice, do toga da se u slučaju tih postupaka povodom tužbe odnosno revizijskih postupaka isključivo odbijanjem može odlučiti o zahtjevima za priznavanje suspenzivnog učinka?
4.

Kada je riječ o pretpostavci zlouporabe prava na povlačenje iz ugovora koje proizlazi iz članka 14. stavka 1. prve rečenice Direktive 2008/48: (a) Može li ostvarenje prava na povlačenje iz ugovora u skladu s člankom 14. stavkom 1. prvom rečenicom Direktive 2008/48 predstavljati zlouporabu prava? Ako je odgovor potvrdan: (b) Je li u pogledu pretpostavke zlouporabe prava na povlačenje iz ugovora riječ o ograničenju prava na povlačenje iz ugovora, koje treba biti uređeno parlamentarnim zakonom? Ako je odgovor niječan: (c) Znači li pretpostavka zlouporabe prava na povlačenje iz ugovora u subjektivnom pogledu da je potrošač znao da njegovo pravo na povlačenje iz ugovora i dalje postoji ili mu se to neznanje barem može pripisati kao teška nepažnja? Vrijedi li to i u pogledu otkazanih ugovora? Ako je odgovor niječan: (d) Protivi li se mogućnosti vjerovnika da dužniku naknadno pruži informacije u skladu s člankom 14. stavkom 1. drugom rečenicom točkom (b) Direktive 2008/48 i time pokrene rok za povlačenje iz ugovora pretpostavka zlouporabe prava na povlačenje iz ugovora u skladu s načelom dobre vjere? Vrijedi li to i u pogledu otkazanih ugovora? Ako je odgovor niječan: (e) Je li to u skladu s utvrđenim načelima međunarodnog prava koja na temelju Grundgesetza (Temeljni zakon) obvezuju njemačke sudove? Ako je odgovor potvrdan: (f) Kako njemački subjekt koji primjenjuje pravo treba riješiti sukob između obvezujućih zahtjeva međunarodnog prava i zahtjeva Suda? Neovisno o odgovoru na prethodna pitanja 1. do 4.:
1.

Treba li članak 8. stavak 3. Direktive 2002/19/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o pristupu i međusobnom povezivanju elektroničkih komunikacijskih mreža i pripadajuće opreme (1) u vezi s člankom 3. stavkom 5. i člankom 1. stavcima 3. i 4. Direktive 2014/61/EU od 15. svibnja 2014. o mjerama za smanjenje troškova postavljanja elektroničkih komunikacijskih mreža velikih brzina (2) tumačiti na način da im se protivi to da nacionalno regulatorno tijelo operatoru koji raspolaže fizičkom infrastrukturom, a koji je istodobno pružatelj javno dostupnih usluga ili elektroničke komunikacijske mreže, ali koji nije određen kao operator sa značajnom tržišnom snagom, može naložiti obvezu da primjenjuje ex ante uvjete koje utvrđuje to tijelo, a kojima se uređuju načela pristupa fizičkoj infrastrukturi tog operatora, uključujući načela i postupke za sklapanje ugovora i primjenjive naknade za pristup, neovisno o postojanju spora o pristupu fizičkoj infrastrukturi tog operatora i postojanju djelotvornog tržišnog natjecanja? Eventualno (verzija II.)
C 289/29

Zahtjev za prethodnu odluku koji je 7. svibnja 2021. uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litva) – „Vittamed technologijos” UAB, u likvidaciji/Valstybinė mokesčių inspekcija

(Predmet C-293/21)

(2021/C 289/40)

Jezik postupka: litavski

Sud koji je uputio zahtjev

Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas

Stranke glavnog postupka

Žalitelj:„Vittamed technologijos” UAB, u likvidaciji

Druga stranka u žalbenom postupku: Valstybinė mokesčių inspekcija

Prethodno pitanje

Treba li članke 184. do 187. Direktive Vijeća 2006/112/EZ (1) od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost tumačiti na način da je porezni obveznik dužan (ili nije) ispraviti odbitke poreza na dodanu vrijednost (PDV) obračunatog na nabavu robe ili usluga namijenjenih proizvodnji kapitalnih dobara ako tu robu ili usluge više ne namjerava koristiti u okviru oporezivih gospodarskih djelatnosti zato što je vlasnik (član) poreznog obveznika odlučio likvidirati poreznog obveznika te je potonji podnio zahtjev da ga se izbriše iz registra obveznika PDV-a? Utječu li na odgovor na to pitanje razlozi donošenja odluke o likvidaciji poreznog obveznika, to jest činjenica da je ta odluka donesena zbog rastućih gubitaka, nepostojanja narudžbi i sumnji člana društva u isplativost planirane (namjeravane) gospodarske djelatnosti?

(1) Direktiva Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.)
1.

Treba li članak 2. i članak 19. stavak 1. Ugovora o Europskoj uniji (u daljnjem tekstu: UEU) i članak 6. stavke 1. do 3. UEU-a u vezi s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja o temeljnim pravima) tumačiti na sljedeći način: (a) zakonom ustanovljen sud u smislu prava Unije nije sud u čijem sastavu zasjeda osoba koja je na sudačku dužnost u tom sudu imenovana u postupku koji ne uključuje sudjelovanje tijela sudske samouprave koja su većinski sastavljena neovisno o izvršnoj i zakonodavnoj vlasti u situaciji u kojoj je, s obzirom na ustavnu stečevinu države članice, u postupku imenovanja suca potrebno sudjelovanje tijela sudske samouprave koje ispunjava te zahtjeve, uzimajući u obzir institucionalni i strukturni kontekst, s obzirom na to da: — je kandidaturu za sudačku dužnost trebao ocjenjivati kolegij suda, koji je sastavljen tako da je većinu osoba koje u njemu zasjedaju imenovao predstavnik izvršne vlasti, odnosno ministar pravosuđa glavni državni odvjetnik; — Krajowa Rada Sądownictwa (Državno sudbeno vijeće, Poljska) u trenutačnom sastavu, koja je izabrana protivno poljskim ustavnim i zakonskim odredbama, nije neovisno tijelo i u njoj ne zasjedaju predstavnici sudačke zajednice koji su u njezin sastav imenovani neovisno o izvršnoj i zakonodavnoj vlasti, zbog čega nije valjano podnesen zahtjev za imenovanje na sudačku dužnost predviđen nacionalnim pravom; — sudionici u natječaju za imenovanje nisu mogli podnijeti žalbu sudu u smislu članka 2. i članka 19. stavka 1. UEU-a te članka 6. stavaka 1. do 3. UEU-a u vezi s člankom 47. Povelje o temeljnim pravima; (b) zahtjev neovisnog suda ustanovljenog zakonom ne ispunjava sud u čijem sastavu zasjeda osoba koja je na sudačku dužnost u tom sudu imenovana u postupku koji ovisi o proizvoljnom uplitanju izvršne vlasti i koji ne uključuje sudjelovanje tijela sudske samouprave koja su većinski sastavljena neovisno o izvršnoj i zakonodavnoj vlasti ili drugog tijela koje osigurava objektivnu ocjenu kandidata, s obzirom na to da je sudjelovanje tijelâ sudske samouprave ili drugog tijela koje je neovisno o izvršnoj i zakonodavnoj vlasti i koje osigurava objektivnu ocjenu kandidata u postupku imenovanja suca, u kontekstu europske pravne tradicije ukorijenjene u prethodno navedenim odredbama UEU-a i Povelje o temeljnim pravima, a koja predstavlja temelj unije prava kao što je Europska unija, nužno kako bi se moglo smatrati da nacionalni sud jamči potrebnu razinu djelotvorne sudske zaštite u predmetima obuhvaćenima pravom Unije te da je, u konačnici, zajamčeno načelo trodiobe i ravnoteže vlasti te načelo vladavine prava.
1.

Treba li članak 2. i članak 19. stavak 1. Ugovora o Europskoj uniji (u daljnjem tekstu: UEU) i članak 6. stavke 1. do 3. UEU-a u vezi s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja o temeljnim pravima) tumačiti na sljedeći način: (a) zakonom ustanovljen sud u smislu prava Unije nije sud u čijem sastavu zasjeda osoba koja je na sudačku dužnost u tom sudu imenovana u postupku koji ne uključuje sudjelovanje tijelâ sudske samouprave koja su većinski sastavljena neovisno o izvršnoj i zakonodavnoj vlasti u situaciji u kojoj je, s obzirom na ustavnu stečevinu države članice, u postupku imenovanja suca potrebno sudjelovanje tijela sudske samouprave koje ispunjava te zahtjeve, uzimajući u obzir institucionalni i strukturni kontekst, s obzirom na to da: — su kandidaturu za sudačku dužnost trebale ocjenjivati skupštine sudaca, a taj je zahtjev namjerno zanemaren protivno nacionalnim propisima i stajalištu tog tijela sudske samouprave; — Krajowa Rada Sądownictwa (Državno sudbeno vijeće, Poljska) u trenutačnom sastavu, koja je izabrana protivno poljskim ustavnim i zakonskim odredbama, nije neovisno tijelo i u njoj ne zasjedaju predstavnici sudačke zajednice koji su u njezin sastav imenovani neovisno o izvršnoj i zakonodavnoj vlasti, zbog čega nije valjano podnesen zahtjev za imenovanje na sudačku dužnost predviđen nacionalnim pravom; — sudionici u natječaju za imenovanje nisu mogli podnijeti žalbu sudu u smislu članka 2. i članka 19. stavka 1. UEU-a te članka 6. stavaka 1. do 3. UEU-a u vezi s člankom 47. Povelje o temeljnim pravima. (b) zahtjev neovisnog suda ustanovljenog zakonom ne ispunjava sud u čijem sastavu zasjeda osoba koja je na sudačku dužnost u tom sudu imenovana u postupku koji ovisi o proizvoljnom uplitanju izvršne vlasti i koji ne uključuje sudjelovanje tijelâ sudske samouprave koja su većinski sastavljena neovisno o izvršnoj i zakonodavnoj vlasti ili drugog tijela koje osigurava objektivnu ocjenu kandidata, s obzirom na to da je sudjelovanje tijelâ sudske samouprave ili drugog tijela koje je neovisno o izvršnoj i zakonodavnoj vlasti i koje osigurava objektivnu ocjenu kandidata u postupku imenovanja suca, u kontekstu europske pravne tradicije ukorijenjene u prethodno navedenim odredbama UEU-a i Povelje o temeljnim pravima, a koja predstavlja temelj unije prava kao što je Europska unija, nužno kako bi se moglo smatrati da nacionalni sud jamči potrebnu razinu djelotvorne sudske zaštite u predmetima obuhvaćenima pravom Unije te da je, u konačnici, zajamčeno načelo trodiobe i ravnoteže vlasti te načelo vladavine prava;
Žalba koju je 30. ožujka 2021. podnio Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi (Zaklada za zaštitu tradicionalnog ciparskog sira pod nazivom Halloumi, Cipar) protiv presude Općeg suda (drugo vijeće) od 20. siječnja 2021. u predmetu T-328/17 RENV, Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi/EUIPO – M. J. Dairies (BBQLOUMI)

(Predmet C-201/21 P)

(2021/C 263/09)

Jezik postupka: engleski

Stranke

Žalitelj: Zaklada za zaštitu tradicionalnog ciparskog sira pod nazivom Halloumi (zastupnici: S. Malynicz QC, S. Baran, Barrister, V. Marsland, Solicitor)

Druge stranke u postupku: Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), M. J. Dairies EOOD

Rješenjem potpredsjednika od 21. svibnja 2021., Sud je odbacio žalbu kao nedopuštenu te naložio Zakladi za zaštitu tradicionalnog ciparskog sira pod nazivom Halloumi da snosi vlastite troškove.
3.

U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje: vrijedi li to i u slučaju kad je sud prije početka pandemije bolesti COVID-19 odbio zahtjev osobe koja traži zaštitu da se na temelju članka 27. stavka 3. točke (c) Uredbe Dublin III odgodi provedba odluke o transferu do ishoda postupka povodom pravnog lijeka?
Tužba podnesena 4. svibnja 2021. – Europska komisija/Francuska Republika

(Predmet C-286/21)

(2021/C 252/25)

Jezik postupka: francuski

Stranke

Tužitelj: Europska komisija (zastupnici: O. Beynet, M. Noll-Ehlers, agenti)

Tuženik: Francuska Republika

Tužbeni zahtjev

U ovom predmetu, Komisija od Suda zahtijeva da utvrdi:

— s jedne strane, da je Francuska Republika nastavila s povredama obveza koje ima na temelju članka 13. stavka 1. Direktive 2008/50/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. svibnja 2008. o kvaliteti zraka i čišćem zraku za Europu (1), u vezi s prilogom XI. toj direktivi, sustavno i ustrajno prekoračujući dnevnu graničnu vrijednost sitnih lebdećih čestica (PM10) od 1. siječnja 2005. u aglomeraciji i zoni kvalitete zraka Pariz (FR04A01/FR11ZAG01) i od 1. siječnja 2005. do 2016., uključujući i tu godinu, u zoni Martinique/Fort-de-France (FR39N10/FR02ZAR01),;

— s druge strane, da je Francuska Republika, u tim dvjema zonama od 11. lipnja 2010., povrijedila obveze koje ima na temelju članka 23. stavka 1. drugog podstavka Direktive 2008/50/EZ, u vezi s njezinim Prilogom XV., a osobito obvezu osiguranja da razdoblje prekoračenja bude što je moguće kraće.

Tužbeni razlozi i glavni argumenti

U Parizu, dnevna granična vrijednost neprekidno je prekoračivana od 2005. do zadnjih dostupnih podataka, odnosno do 2019. Osim toga, utvrđuje se da je odstupanje od usklađenosti u vezi s prekoračenjima dnevnih graničnih vrijednosti u zoni Pariz visoko (s obzirom na to da je broj prekoračenja dvostruko veći od broja dozvoljenih prekoračenja), a do poboljšanja nije došlo od 2015. Za zonu Martinique, dnevna granična vrijednost kontinuirano je prekoračivana do 2016. (osim 2008. godine).

U dvjema zonama Pariza i Martiniquea, granične vrijednosti za PM10 bile su prekoračene u trenutku isteka roka za odgovor na obrazloženo mišljenje. Francuska je u tom trenutku trebala izraditi planove i priopćiti ih Komisiji. Analiza je pokazala da Francuska nije donijela takve planove. Mjere koje je Francuska poduzela (na nacionalnoj i regionalnoj razini) nisu osigurale da razdoblje prekoračenja bude što je moguće kraće, kao što je to propisano odredbama Direktive 2008/50/EZ.

(1) SL 2008., L 152, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 29, str.169.)
C 228/16

Žalba koju je 2. veljače 2021. podnijela Laure Camerin protiv rješenja Općeg suda (sedmo vijeće) od 24. studenoga 2020. u predmetu T-367/19, Camerin/Komisija

(Predmet C-63/21 P)

(2021/C 228/20)

Jezik postupka: francuski

Stranke

Žaliteljica: Laure Camerin (zastupnik: M. Casado García-Hirschfeld, odvjetnica)

Druga stranka u postupku: Europska komisija

Žalbeni zahtjev

— ukinuti rješenje Općeg suda od 24. studenoga 2020. u predmetu T-367/19;

— naložiti Komisiji snošenje svih troškova, uključujući troškova postupka pred Općim sudom.

Žalbeni razlozi i glavni argumenti

Žalbom se traži ukidanje pobijanog rješenja u dijelu u kojem je Opći sud proglasio da se postupak obustavlja i da je tužba, kojom se tražilo djelomično poništenje PMO-ove odluke od 17. travnja 2019. i naknada neimovinske štete pretrpljene zbog nepravilnosti koje je PMO počinio a koje žaliteljici onemogućuju dostojan život, nedopuštena.

Svojom žalbom žaliteljica osobito osporava točke 50. do 52. i 54. pobijanog rješenja, točke 57. do 62., 67., kao i točke 73. do 74.

U prilog svojoj žalbi, žaliteljica ističe jedan žalbeni razlog, koji se temelji na iskrivljavanju činjenica i očitim pogreškama u ocjeni koje su dovele do pravno netočnog obrazloženja.
C 242/8

Zahtjev za prethodnu odluku koji je 23. ožujka 2021. uputio Bundesgerichtshof (Njemačka) – absoluts -bikes and more- GmbH & Co. KG/the-trading-company GmbH

(Predmet C-179/21)

(2021/C 242/10)

Jezik postupka: njemački

Sud koji je uputio zahtjev

Bundesgerichtshof

Stranke glavnog postupka

Podnositelj revizije: absoluts -bikes and more- GmbH & Co. KG

Druga stranka u revizijskom postupku: the-trading-company GmbH

Prethodna pitanja

1. Nastaje li obveza informiranja u skladu s člankom 6. stavkom 1. točkom (m) Direktive 2011/83/EU (1) već samim postojanjem jamstva proizvođača?

2. U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje: nastaje li obveza informiranja u skladu s člankom 6. stavkom 1. točkom (m) Direktive 2011/83/EU samim navođenjem jamstva proizvođača u ponudi trgovca ili ta obveza nastaje ako potrošač bez daljnjeg može prepoznati navođenje? Postoji li obveza informiranja i ako potrošač bez daljnjeg može prepoznati da trgovac daje na raspolaganje samo proizvođačeve pojedinosti o jamstvu?

3. Moraju li informacije o postojanju i uvjetima jamstva proizvođača, koje se zahtijevaju u skladu s člankom 6. stavkom 1. točkom (m) Direktive 2011/83/EU, sadržavati iste pojedinosti kao i jamstvo u skladu s člankom 6. stavkom 2. Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. svibnja 1999. o određenim aspektima prodaje robe široke potrošnje i o jamstvima za takvu robu (2) ili je dovoljno manje pojedinosti?

(1) Direktiva 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o pravima potrošača, izmjeni Direktive Vijeća 93/13/EEZ i Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 85/577/EEZ i Direktive 97/7/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2011., L 304, str. 64.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 260.)

(2) SL 1999., L 171, str. 12. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 22. str. 17. i ispravak SL 2017., L 153, str. 41.)