ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
69

Kad je riječ o članku 32. tog protokola, valja podsjetiti da njegov stavak 1. propisuje da se naknadne provjere dokaza o podrijetlu obavljaju „nasumičnim odabirom ili kad god carinske vlasti zemlje uvoznice imaju osnovane razloge za sumnju u vjerodostojnost tih isprava, u to da su predmetni proizvodi s podrijetlom ili u zadovoljavanje ostalih zahtjeva ovog [P]rotokola”. Iako taj članak ne navodi mjere koje carinska tijela zemlje izvoznice moraju poduzeti u tu svrhu, on u svojem stavku 3. predviđa da te vlasti „imaju pravo zatražiti sve potrebne dokaze i obaviti svaki potreban uvid u poslovne knjige izvoznika ili kakvu drugu provjeru koju smatraju primjerenom”. Stoga, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 51. svojeg mišljenja, ta odredba navedenim vlastima ne nameće obvezu provođenja fizičkih provjera niti obvezu njihova učestalog provođenja ako smatraju da su druge metode provjere, kao što je provjera pisane dokumentacije, dostatne i primjerene za potvrdu toga da predmetni proizvodi imaju status proizvoda s podrijetlom i da se poštuju drugi uvjeti predviđeni Protokolom 1.
28

Tu drugu odluku Ured za imigraciju temeljio je također na stručnom mišljenju Alkotmányvédelmi Hivatala (Ured za ustavnu zaštitu, Mađarska). Taj je ured smatrao da prisutnost A. Torubarova na mađarskom području ugrožava interese nacionalne sigurnosti, s obzirom na to da je osoba o kojoj je riječ okrivljena za djelovanja koja su protivna ciljevima i načelima Ujedinjenih naroda, u smislu članka 1. odjeljka F točke (c) Konvencije o statusu izbjeglica, potpisane u Ženevi 28. srpnja 1951. [Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 189., str. 150., br. 2545 (1954.)], koja je stupila na snagu 22. travnja 1954. te je dopunjena i izmijenjena Protokolom o statusu izbjeglica, sklopljenim u New Yorku 31. siječnja 1967., a koji je stupio na snagu 4. listopada 1967.
41

S druge strane, navedeni sud se pita na kome su obveze dobivanja privole i obavješćivanja ispitanika u situaciji poput one u glavnom postupku. Sud koji je uputio zahtjev smatra da pitanje na kome je obveza obavješćivanja ispitanika, kako je predviđena člankom 10. Direktive 95/46, ima osobitu važnost jer svako umetanje vanjskih sadržaja na internetsku stranicu u načelu dovodi do obrade osobnih podataka, čiji su opseg i svrha, međutim, nepoznati onomu tko te sadržaje umeće, odnosno dotičnom upravitelju internetske stranice. Stoga taj upravitelj ne može pružiti traženu obavijest u mjeri u kojoj je to dužan učiniti, što znači da obvezivanje upravitelja da obavijesti ispitanike u praksi dovodi do zabrane umetanja vanjskih sadržaja.
33

Kao drugo, kad je riječ o cilju koji se odnosi na ispravljanje nezakonitih situacija, koje su nastale zbog stjecanja prava plodouživanja nerezidenata koji nemaju odobrenje razmjene deviza Nacionalne banke Mađarske, koje se do 16. lipnja 2001. zahtijevalo na temelju Zakona br. XCV iz 1995. o devizama, Komisija ističe da takav zahtjev za odobrenje, od pristupanja Mađarske Uniji, dovodi do diskriminacije na temelju državljanstva, koja je zabranjena pravom Unije. Nadalje, Mađarska je tijekom predsudskog postupka potvrdila da ne postoji nijedna odluka kojom je mađarski sud smatrao da stjecanje prava plodouživanja bez odobrenja razmjene deviza može dovesti do ništavosti tog plodouživanja.
58

Naime, osim što bi moglo dovesti do pravne nesigurnosti za subjekte s obzirom na to da je teško sa sigurnošću utvrditi primjenjuju li se takve odredbe na predmetne pošiljke nusproizvoda životinjskog podrijetla, spomenuto bi tumačenje dovelo do toga da bi prijevoz svih nusproizvoda životinjskog podrijetla podlijegao pravilima koja su u najmanju ruku barem jednako stroga kao pravila iz Uredbe br. 1013/2006. Time bi se povrijedila logika iz Uredbe br. 1069/2009 koja se sastoji u tome da se – kako to proizlazi iz točaka 49. do 55. ove presude – utvrde pravila razmjerna riziku koji predstavlja prijevoz različitih kategorija nusproizvoda životinjskog podrijetla ovisno o tome koliko su opasni, koja – osim za najopasniji otpad – ne odgovaraju onima sadržanima u Uredbi br. 1013/2006 i nisu tako stroga kao ta pravila.
30

U tim je okolnostima Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (Okružni sud u Gorzówu Wielkopolskom, Poljska) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li članak 46. stavak 3. točku (b) [Uredbe br. 650/2012] u vezi s člankom 39. stavkom 2. [iste uredbe] tumačiti na način da je izdavanje ovjere odluke o nasljednoj stvari, prema obrascu iz Priloga 1. Provedbenoj uredbi br. 1329/2014 dopušteno i u odnosu na odluke kojima se potvrđuje svojstvo nasljednika, ali koje (čak ni djelomično) ne podliježu ovrsi? 2. Treba li članak 3. stavak 1. točku (g) Uredbe br. 650/2012 tumačiti na način da je potvrda o nasljeđivanju koju je javni bilježnik sastavio u skladu sa zahtjevom koji je nesporan među svim sudionicima u postupku potvrđivanja, koja ima pravne učinke pravomoćnog sudskog rješenja o nasljeđivanju – kao što je to potvrda o nasljeđivanju koju je sastavio poljski javni bilježnik – odluka u smislu te odredbe […] i, posljedično, treba li članak 3. stavak 2. prvu rečenicu Uredbe br. 650/2012 tumačiti na način da javnog bilježnika koji sastavlja takvu potvrdu o nasljeđivanju treba smatrati sudom u smislu potonje odredbe? 3. Treba li članak 3. stavak 2. drugu rečenicu Uredbe br. 650/2012 tumačiti na način da je obavijest koju država članica pruža u skladu s člankom 79. navedene uredbe informativnog karaktera i da nije uvjet za to da se pravni stručnjak s nadležnošću u nasljednim stvarima, koji izvršava pravosudne funkcije umjesto suda, može smatrati sudom u smislu članka 3. stavka 2. prve rečenice Uredbe, ako on ispunjava uvjete potonje odredbe? 4. U slučaju niječnog odgovora na prvo, drugo ili treće pitanje: treba li članak 3. stavak 1. točku (i) Uredbe br. 650/2012 tumačiti na način da ako se nacionalni postupovni instrument kojim se potvrđuje svojstvo nasljednika, kao što je to poljska potvrda o nasljeđivanju, može smatrati odlukom u smislu članka 3. stavka 1. točke (g) Uredbe br. 650/2012, to znači da se ne može smatrati javnom ispravom? 5. U slučaju potvrdnog odgovora na četvrto pitanje: treba li članak 3. stavak 1. točku (i) Uredbe br. 650/2012 tumačiti na način da je potvrda o nasljeđivanju koju je javni bilježnik sastavio u skladu sa zahtjevom koji je nesporan među svim sudionicima u postupku potvrđivanja, kao što je to potvrda o nasljeđivanju koju je sastavio poljski javni bilježnik, javna isprava u smislu te odredbe?”
25

Točno je da zakoni koje spominje Komisija – s obzirom na to da se njima odredbe kojima je ugovorena razlika između, s jedne strane, tečaja mjerodavnog za isplatu zajma (kupovni tečaj predmetne valute) i, s druge strane, onog koji je mjerodavan za otplatu zajma (prodajni tečaj), zamjenjuju odredbom koja propisuje primjenu jedinstvenog tečaja i to onog koji je odredila Mađarska narodna banka – posljedično isključuju tu potonju odredbu iz područja primjene Direktive 93/13 jer je ona odraz prisilne zakonske odredbe u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 93/13. Međutim, iz toga ne proizlazi da bi, zbog uskog tumačenja koje valja primijeniti na predmet te odredbe, neka druga ugovorna odredba poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, kojom se utvrđuju načini određivanja iznosa zajma izraženog u stranoj valuti, također u cijelosti bila isključena iz područja primjene navedene direktive (vidjeti u tom smislu presudu od 20. rujna 2018., OTP Bank i OTP Faktoring, C‑51/17, EU:C:2018:750, t. 65. i 66.), tako da nije očito da se ona ne primjenjuje na odredbu o kojoj je riječ u glavom postupku.
3

Uvodne izjave 7., 16. i 17. Direktive 2005/29 glase: „7. […] U primjeni ove Direktive, a posebno njezinih općih odredaba, u potpunosti bi trebalo uzeti u obzir kontekst svakog pojedinačnog slučaja. […] 16. Odredbe o agresivnoj poslovnoj praksi trebale bi obuhvaćati praksu koja u znatnoj mjeri narušava potrošačevu slobodu izbora. To je praksa pri kojoj se koristi uznemiravanje, prisila, uključujući uporabu fizičke sile te nedopušteni utjecaj. 17. Kako bi se osigurala veća pravna sigurnost, poželjno je utvrditi poslovnu praksu koja se u svim okolnostima smatra nepoštenom. Prilog I. stoga sadrži cjelovit popis postupaka koji predstavljaju takvu praksu. To su jedina poslovna postupanja koja se mogu smatrati nepoštenima a da se ne poduzima ocjenjivanje svakog pojedinog slučaja s obzirom na odredbe članaka 5. do 9. Popis se može izmijeniti jedino revizijom ove Direktive.”
47

Naime, takvo isključenje može dovesti ne samo do netočne ocjene sličnosti između suprotstavljenih znakova nego i do netočne ocjene razlikovnog karaktera ranijeg žiga, što bi dovelo do izmijenjene opće ocjene vjerojatnosti dovođenja u zabludu u smislu članka 4. stavka 1. točke (b) Direktive 2008/95, a to tim više što su ti čimbenici međuovisni, kao što je to navedeno u točki 43. ove presude, pri čemu je cilj te međuovisnosti, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 41. svojeg mišljenja, što je veće moguće usklađenje cjelovite ocjene navedene vjerojatnosti sa stvarnom percepcijom relevantne javnosti.
31

Naime, prema mišljenju triju članova vijeća, društvo ETYE nije moglo nastaviti preuzeto poslovanje, s obzirom na to da to društvo, prije prijenosa o kojem je riječ, nije raspolagalo s nužnom materijalnom i tehničkom infrastrukturom, te s obzirom na to da uprava za željeznička vozila, koja je na njega navodno prenesena, nije mogla funkcionirati bez podrške proizvodnih sektora društva Ellinika Nafpigeia, kao ni bez njegovih administrativnih i financijskih službi. U prilog ovakvoj ocjeni govori i niska razina poslovne aktivnosti koju je ostvarilo društvo ETYE, što je dovelo do njegova stečaja. Osim toga, sve navedeno potvrđuje tezu predmetnih zaposlenika da je cilj prijenosa bio ukidanje djelatnosti gradnje i popravka željezničkih vozila društva Ellinika Nafpigeia, ukidanje radnih mjesta koja su s tom aktivnošću povezana, a sve bez negativnih financijskih posljedica po to društvo.
44

U tom pogledu treba najprije napomenuti da su infrastrukturna pristojba i oslobođenje od poreza na motorna vozila, kao što to proizlazi iz spisa podnesenog Sudu, uvedeni istoga dana, 8. lipnja 2015., nakon čega su izmijenjeni u kratkom razdoblju, to jest 18. svibnja 2017. i 6. lipnja 2017. te da je primjena tog oslobođenja bila uvjetovana početkom prikupljanja spomenute pristojbe. Osim toga, iznos oslobođenja u korist vlasnika vozila registriranih u Njemačkoj jednak je iznosu infrastrukturne pristojbe koji su prethodno morali platiti, uz iznimku vozila emisijskog razreda Euro 6, čijim se vlasnicima priznaje oslobođenje od poreza na motorna vozila u iznosu višem od iznosa pristojbe koji su morali platiti. Iz toga proizlazi da oslobođenje od poreza na motorna vozila u svakom slučaju dovodi u najmanju ruku do toga da vlasnicima vozila registriranih u Njemačkoj nadoknađuje novi trošak koji su snosili na ime infrastrukturne pristojbe.
32

Svojim prvim žalbenim razlogom, koji se temelji na povredi članaka 45. i 53. Statuta Suda Europske unije, RF prigovara Općem sudu da je u točkama 17. do 22. pobijanog rješenja pogrešno izjednačio pojmove „viša sila” i „nepredvidive okolnosti”. Pozivajući se na točku 22. rješenja od 30. rujna 2014., Faktor B. i W. Gęsina/Komisija (C‑138/14 P, neobjavljena, EU:C:2014:2256), RF podsjeća na to da rok zbog udaljenosti od deset dana predviđen Poslovnikom Općeg suda odgovara vremenu tijekom kojeg tajništvo Općeg suda obično mora moći zaprimiti svaku pošiljku, iz bilo kojeg dijela Unije a da se ne može isključiti da to vrijeme bude prekoračeno. On iz toga zaključuje da prekoračenje tog roka zbog razloga koji se mogu pripisati poštanskom operatoru nedvojbeno spada u nepredvidive okolnosti, odnosno okolnosti koje se ne mogu predvidjeti.
9

Memira je švedsko društvo koje, posredstvom svojih društava kćeri, obavlja aktivnosti u sektoru oftalmološke kirurgije. U Njemačkoj ima samo jedno društvo koje ima klinike te njima upravlja. Budući da je to društvo kći snosilo gubitke, društvo Memira dalo mu je zajam za financiranje njegova poslovanja, no to nije polučilo uspjeh. Aktivnost društva kćeri stoga je završila te su u njegovoj bilanci ostali samo dugovi i određena likvidna imovina.
18

Uvodno valja podsjetiti na to da je u točkama 43. do 51. presude Marks & Spencer Sud presudio da je ograničenje slobode poslovnog nastana u obliku ograničenja prava društva da odbije gubitke inozemnog društva kćeri, iako je to pravo dodijeljeno za rezidentno društvo kćer, opravdano potrebom očuvanja uravnotežene podjele ovlasti oporezivanja među državama članicama i sprečavanja rizika dvostrukog obračuna gubitaka i izbjegavanja plaćanja poreza.
54

Stoga to načelo zahtijeva da sva tijela država članica osiguraju puni učinak različitih odredaba Unije, pri čemu pravo država članica ne može utjecati na učinak koji se tim različitim odredbama priznaje na području navedenih država (vidjeti u tom smislu presude od 26. veljače 2013., Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, t. 59. i od 4. prosinca 2018., Minister for Justice and Equality i Commissioner of An Garda Síochána, C‑378/17, EU:C:2018:979, t. 39.).
12

Točka 1. podtočke (a) do (c) Priloga VII. toj direktivi propisuje: „1. Dokumentacija (a) Potvrda o državljanstvu dotične osobe. (b) Kopije potvrda o specijalističkom usavršavanju ili dokaz o formalnim kvalifikacijama koje omogućavaju pristup toj profesiji, te potvrda o stručnom iskustvu osobe, gdje je to primjereno. Nadležna tijela države članice domaćina mogu pozvati podnositelje da dostave informacije o svom osposobljavanju u mjeri u kojoj je to potrebno da bi se utvrdilo postojanje mogućih bitnih razlika u odnosu na zahtijevano nacionalno osposobljavanje, kako je to utvrđeno u članku 14. Kada podnositelj ne može dati ove informacije, nadležna tijela države članice domaćina obraćaju se kontaktnim točkama, nadležnom tijelu ili drugom odgovarajućem tijelu u matičnoj državi članici. (c) U slučajevima navedenim u članku 16., potvrda o prirodi i trajanju djelatnosti koju izdaje nadležno tijelo u matičnoj državi članici ili u državi članici iz koje dolazi strani državljanin.”
46

Osim toga, unatoč nepostojanju pravila prava Unije koja se odnose na podnošenje tužbi pred nacionalnim sudovima, i kako bi se utvrdio opseg sudskog nadzora nacionalnih odluka donesenih u primjeni akta prava Unije, valja uzeti u obzir cilj tog akta i paziti na to da njegova učinkovitost ne bude narušena (vidjeti u tom smislu presude od 18. lipnja 2002., HI, C‑92/00, EU:C:2002:379, t. 59., i od 11. prosinca 2014., Croce Amica One Italia, C‑440/13, EU:C:2014:2435, t. 40.).
23

U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. (a) Treba li članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima u vezi s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a tumačiti na način da zainteresirana stranka može osporavati zakonitost odluke institucije Unije koju trebaju provesti nacionalna tijela pozivajući se na bitne povrede postupka, povrede Ugovorâ ili zloporabu ovlasti? (b) Treba li članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima u vezi s člankom 4. stavkom 3. UEU‑a tumačiti na način da su institucije Unije koje su bile uključene u donošenje odluke čija se valjanost pobija pred nacionalnim sudom obvezne tom sudu na njegov zahtjev dostaviti sve podatke koji su im dostupni i koje su uzimale u obzir ili koje su trebale uzeti u obzir prilikom donošenja te odluke? (c) Treba li članak 47. [Povelje] tumačiti na način da je dio prava na djelotvoran pravni lijek to da sud sveobuhvatno ispituje jesu li ispunjeni uvjeti za primjenu članka 13. [Osnovne uredbe]? Proizlazi li iz članka 47. Povelje osobito to da sud smije u potpunosti ocijeniti jesu li činjenice potpuno i prikladno utvrđene i može li se odgovarajuća pravna posljedica primjereno obrazložiti? Proizlazi li iz članka 47. Povelje osobito to da sud smije u potpunosti ocijeniti je li činjenice, koje se navodno nisu uzele u obzir pri donošenju odluke, ali koje su možda imale utjecaj na pravnu posljedicu povezanu s utvrđenim činjeničnim stanjem, trebalo uzeti u obzir? 2. (a) Treba li pojam ‚relevantni podaci’ u članku 15. stavku 2. [Osnovne uredbe] tumačiti na način da uključuje očitovanje neovisnog uvoznika robe sa sjedištem u Europskoj uniji koje se odnosi na utvrđenja Europske komisije i koje je predmet ispitnog postupka u smislu tog propisa, ako je tog uvoznika Komisija obavijestila o ispitnom postupku, ako je on Komisiji dostavio zatražene informacije te je, nakon što mu se pružila prilika, odmah podnio očitovanje o utvrđenjima Komisije? (b) U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje točku (a), može li taj uvoznik u tom slučaju isticati povredu članka 15. stavka 2. [Osnovne uredbe] ako njegovo očitovanje nije dostavljeno Savjetodavnom odboru navedenom u tom članku najmanje deset radnih dana prije sastanka? (c) U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje točku (b), ima li ta povreda članka 15. stavka 2. [Osnovne uredbe] tada za posljedicu da je ta odluka nezakonita i ne može se primijeniti?”
48

Potrebno je navesti i to da čak i kada bi bila dokazana okolnost da su radnje uporabe na koje se pozvalo društvo Viridis bile, kako ono to tvrdi, u skladu s primjenjivim zakonskim zahtjevima, ta okolnost ne bi bila dovoljna da se utvrdi stvarna uporaba, u smislu članka 51. stavka 1. točke (a) Uredbe 207/2009, s obzirom na to da ta konkretna ocjena, imajući u vidu sveukupnost činjenica i okolnosti konkretnog slučaja, ne može ovisiti isključivo o zakonitosti radnji uporabe. U ovom se pak slučaju ne radi o uporabi proizvoda zaštićenih osporavanim žigom na tržištu.
39

Svojim drugim i petim tužbenim razlogom Talijanska Republika tvrdi da pobijana uredba nije dostatno obrazložena s obzirom na to da Vijeće, s jedne strane, u njoj nije obrazložilo razloge zbog kojih je prihvatilo ograničenje ribolovnih mogućnosti Unije na 7410,48 tona TAC‑a, utvrđenih na razini od 10 5000 tona za sredozemnu sabljarku, iako je ICCAT odredio TAC s obzirom na razdoblje od 2010. do 2014. i s obzirom na to da je postotak ulova sredozemne sabljarke ribara Unije u tom razdoblju bio viši, i, s druge strane, s obzirom na to da u toj uredbi nije posebno navedeno zašto je udio od tih 7410,48 tona dodijeljen državama članicama određen na temelju stope ulova za razdoblje od 2012. do 2015., čime je za Talijansku Republiku prouzročena značajna šteta.
14

U tim je okolnostima Tribunal Supremo (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Dolazi li nužno do podsjećanja na [ZOI] koje je zabranjeno člankom 13. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 510/2006 prilikom korištenja naziva koji su vizualno, fonetski ili konceptualno slični [ZOI‑ju] ili do njega može doći upotrebom figurativnih znakova koji podsjećaju na [ZOI]? 2. Kada se radi o [ZOI‑ju] zemljopisne prirode [članak 2. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 510/2006], i kada je riječ o istim ili sličnim proizvodima, može li se upotreba znakova koji podsjećaju na regiju na koju se odnosi [ZOI] smatrati podsjećanjem na sam [ZOI] u smislu članka 13. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 510/2006, što je nedopušteno i u slučaju da je onaj tko se koristi tim znakovima proizvođač iz regije na koju se odnosi [ZOI], ali čiji proizvodi ne nose takav [ZOI] jer ne ispunjavaju uvjete iz specifikacije proizvoda, različite od uvjeta o zemljopisnom podrijetlu? 3. Treba li pojam prosječnog potrošača koji je uobičajeno obaviješten, razumno pažljiv i oprezan, od čije percepcije nacionalni sud treba polaziti u svrhu utvrđivanja postoji li ,podsjećanje’ u smislu članka 13. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 510/2006, razumjeti kao da se taj pojam odnosi na europske potrošače ili se može odnositi samo na potrošače države članice u kojoj je proizveden proizvod koji dovodi do podsjećanja na zaštićenu zemljopisnu oznaku ili s kojom je ZOI zemljopisno povezan i u kojoj se proizvod najviše konzumira?”
44

Nadalje, kao što je to nezavisni odvjetnik također istaknuo u točki 48. svojeg mišljenja, ako bi pragovi koji se odnose na ukupni iznos kredita u Direktivi 2008/48 ograničavali doseg članka 15. Luganske konvencije II., to bi dovelo do situacije u kojoj se osobe koje su sklopile ugovor o kreditu čiji je iznos manji od 200 eura ne mogu pozivati na zaštitnu odredbu predviđenu u tom članku 15. Međutim, takva situacija nije u skladu s ciljevima koji se nastoje ostvariti Luganskom konvencijom II., s obzirom na to da nema bitne razlike u pogledu pretpostavljene ranjivosti osobe koja je sklopila ugovor o kreditu u iznosu od 100 eura u odnosu na onu koja je sklopila isti ugovor u iznosu od 200 eura.
44

Valja navesti da pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev podrazumijevaju, kao što to usto on sam ističe, prethodnu provjeru protivi li se pravu Unije to da on zadrži svoju nadležnost za ispitivanje sukladnosti uvjeta rezidentnosti u glavnom postupku sa slobodnim kretanjem kapitala ili je taj nadzor u isključivoj nadležnosti Komisije za ocjenu sukladnosti sustava potpora s unutarnjim tržištem.
19

U tom kontekstu treba podsjetiti da pitanja o tumačenju prava Unije koja uputi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o pitanju koje je uputio nacionalni sud samo kad je očito da traženo tumačenje prava Unije nema nikakav odnos sa stvarnošću ili predmetom glavnog postupka, kada je problem hipotetske naravi ili kad Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su potrebni kako bi na koristan način odgovorio na pitanja koja su mu postavljena (presuda od 4. prosinca 2018., Minister for Justice and Equality i Commissioner of An Garda Síochána, C‑378/17, EU:C:2018:979, t. 27., i navedena sudska praksa).
74

Međutim, dovodi li, na temelju članka 72. stavka 1. Uredbe br. 1698/2005, davanje u najam takvog predmeta od strane korisnika potpore do ukidanja doprinosa EPFRR‑a mora se utvrditi u svakom pojedinačnom slučaju. Naime, kao što to proizlazi iz odgovora Suda na drugo pitanje točka (a) i treće pitanje točka (a), valja ocijeniti može li to davanje u najam dovesti do promjene sufinancirane aktivnosti koja ispunjava neki od uvjeta iz tog članka 72. stavka 1. točaka (a) odnosno (b) i, u slučaju potvrdnog odgovora, je li ta promjena važna.
10

Člankom 6. stavkom 1., stavkom 2. točkom (c) prvom alinejom i točkom (d) desetom alinejom Wet op de omzetbelasting 1968 (Zakon o porezu na promet iz 1968.) u verziji koja se primjenjuje na razdoblje od 1. siječnja 2006. do 31. prosinca 2009., prenesen je u nizozemsko pravo članak 9. stavak 1., stavak 2. točka (c) prva alineja i točka (e) dvanaesta alineja Šeste direktive, kao i članak 43., članak 52. točka (a) i članak 56. stavak 1. točka (k) Direktive o PDV‑u.
63

Naime, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 74. svojeg mišljenja, ništa ne upućuje na to da bi to tumačenje, sukladno izrazima i ciljevima uredbi br. 1024/2013 i br. 468/2014, onemogućilo Landeskreditbanku da se pozove na „posebne okolnosti” u smislu navedenih odredbi i da podnese dokaz o njihovu postojanju.
21

On osobito smatra da nepostojanje u nacionalnom pravu „tehničkih” odredbi o raspodjeli, između gospodarskih aktivnosti i negospodarskih aktivnosti, iznosâ plaćenog pretporeza na temelju miješanih troškova, ne može dovesti do toga da, u takvoj situaciji, porezni obveznici imaju pravo odbiti u cijelosti taj porez. Prema mišljenju tog suda, takva nacionalna praksa protivna je tekstu članka 168. Direktive o PDV‑u i načelu neutralnosti PDV‑a, i to osobito zato što se, kada je riječ o predmetu koji je pred njim pokrenut, navedenom praksom Udruženju općinâ dodjeljuje nedopuštena prednost. Osim toga, sud koji je uputio zahtjev navodi da mu se čini da je stajalište koje je porezno tijelo izrazilo, prema kojem, u takvoj situaciji, porezni obveznik ima mogućnost izabrati najprikladniju metodu radi raspodjele, u skladu s Direktivom o PDV‑u.