ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Okolnost da Unija ima pravni poredak nove vrste, posebne naravi, ustavni okvir i vlastita temeljna načela, osobito razvijenu institucionalnu strukturu te skup pravnih pravila koja osiguravaju njezino funkcioniranje utječe na postupak i uvjete pristupanja Unije Europskoj konvenciji za zaštitu ljudskih prava (EKLJP). Upravo s obzirom na tu okolnost Ugovori, osobito članak 6. stavak 2. UEU‑a, Protokol (br. 8) o članku 6. stavku 2. UEU‑a o pristupanju Unije EKLJP‑u i Izjava uz članak 6. stavak 2. UEU‑a, podvrgavaju to pristupanje poštovanju različitih uvjeta. S obzirom osobito na te odredbe, na Sudu je da u okviru zadaće koja mu je povjerena člankom 19. stavkom 1. prvim podstavkom UEU‑a nadzire da pravni detalji prema kojima se planira pristupanje Unije EKLJP‑u budu u skladu s navedenim odredbama i općenito s temeljnom ustavnom poveljom Unije, a to su Ugovori. Kako bi se proveo taj nadzor, treba navesti da je konkretan cilj uvjeta kojima Ugovori podvrgavaju pristupanje osigurati da ono ne utječe na posebne značajke Unije i njezina prava.

Predviđeni sporazum o pristupanju Europske unije Europskoj konvenciji za zaštitu ljudskih prava (EKLJP) može utjecati na članak 344. UFEU‑a. Naime, postupak rješavanja sporova predviđen člankom 33. EKLJP‑a može se primijeniti na svaku ugovornu stranku, pa stoga i na sporove između država članica i između država članica i Unije kad se osporava pravo Unije. Okolnost da članak 5. nacrta sporazuma predviđa da se postupci pred Sudom ne smiju smatrati sredstvima rješavanja sporova kojih su se ugovorne stranke odrekle u smislu članka 55. EKLJP‑a ne može biti dovoljna kako bi se očuvala isključiva nadležnost Suda, s obzirom na to da članak 5. nacrta sporazuma samo smanjuje opseg obveze predviđene tim člankom 55., ali ostavlja mogućnost da se Unija ili države članice obrate Europskom sudu za ljudska prava (ESLJP), na temelju članka 33. EKLJP‑a, sa zahtjevom koji se odnosi na navodnu povredu EKLJP‑a koju je počinila država članica ili Unija, u vezi s pravom Unije. Stoga činjenica da države članice ili Unija imaju mogućnost podnijeti zahtjeve ESLJP‑u može sama po sebi utjecati na cilj članka 344. UFEU‑a, a usto je i protivna samoj naravi prava Unije, koje zahtijeva da odnose među državama članicama uređuje to pravo, uz isključenje, ako je to zahtjev tog prava, svakog drugog prava. U tim bi okolnostima samo izričito isključenje nadležnosti ESLJP‑a koja proizlazi iz članka 33. EKLJP‑a za sporove između država članica ili između država članica i Unije, u pogledu primjene EKLJP‑a u materijalnom području primjene prava Unije, bilo u skladu s člankom 344. UFEU‑a.

(t. 205.‑207., 212.‑214.)
64.

Kao treće, čak i da činjenica da određene države članice prihvaćaju pristup neke države pristupnice, dok druge to ne čine, može dovesti do neželjenih situacija i rezultirati time da mogućnost pozivanja na Hašku konvenciju iz 1980. u odnosu na države koje joj pristupaju varira od jedne države članice do druge, to je svojstveno prirodi same Konvencije i ne stvara prepreku dobroj primjeni Uredbe.
68.

Kao treće, nacrt sporazuma predviđa odredbu o odnosima EKLJP‑a s drugim sporazumima sklopljenima u Vijeću Europe koji su povezani s tom konvencijom. Tako se u skladu s člankom 9. stavkom 1. nacrta sporazuma Unija obvezuje poštovati, u granicama svojih nadležnosti, članke 1. do 6. Europskog sporazuma o osobama koje sudjeluju u postupcima pred Europskim sudom za ljudska prava, sklopljenog u Strasbourgu 5. ožujka 1996., članke 1. do 19. Općeg sporazuma o privilegijama i imunitetima Vijeća Europe, sklopljenog u Parizu 2. rujna 1949., članke 2. do 6. Dodatnog protokola uz Opći sporazum o privilegijama i imunitetima Vijeća Europe, sklopljenog u Strasbourgu 6. studenoga 1952., i članke 1. do 6. Šestog dodatnog protokola uz Opći sporazum o privilegijama i imunitetima Vijeća Europe, potpisanog u Strasbourgu 5. ožujka 1996. Nadalje, članak 9. stavak 2. nacrta sporazuma predviđa da se za potrebe primjene svakog od tih instrumenata ugovorne stranke tog sporazuma obvezuju tretirati Uniju kao ugovornu stranku. Stavci 3. i 4. tog članka predviđaju savjetovanje s Unijom prilikom izmjene tih instrumenata, odnosno priopćavanje Uniji događaja poput potpisivanja, polaganja, dana stupanja na snagu ili svih drugih za njih relevantnih akata.
65.

Doduše, kao što to Sud ističe u točki 97. presude Interpolova crvena tjeralica, Sporazum između EU‑a i SAD‑a ne predviđa izričito da bi primjenjivost načela ne bis in idem dopustila tijelima država članica da odbiju izručenje koje Sjedinjene Američke Države zahtijevaju. Općenito, u tom se sporazumu ne propisuju zasebni razlozi za odbijanje izručenja, osim u njegovu članku 13. koji se odnosi na smrtnu kaznu ( 42 ). Kao što to naglašava nezavisni odvjetnik M. Bobek u svojem mišljenju u predmetu Bundesrepublik Deutschland (Interpolova crvena tjeralica) ( 43 ), u nedostatku Unijinih pravila o tom pitanju, ono spada u nadležnost država članica koje mogu u tom kontekstu sklapati bilateralne sporazume s trećim državama. Međutim, države članice dužne su izvršavati tu nadležnost poštujući pravo Unije i, konkretnije, temeljna prava zajamčena Poveljom, među kojima je načelo ne bis in idem utvrđeno u njezinu članku 50. i ne mogu stoga preuzeti obveze nespojive s obvezama koje proizlaze iz prava Unije.
36.

Kao što to ističu osoba CJ i Komisija, zahtjev dodjele ovlasti odlučivanja, na temelju članka 24. stavka 1. Okvirne odluke 2002/584, „pravosudnom tijelu izvršenja” koje je neovisno ili podliježe djelotvornom sudskom nadzoru ( 7 ) pravilo je sudske nadležnosti od kojeg države članice u načelu ne mogu odstupiti. To je naglašeno sudskom praksom u kojoj se ustrajalo na toj neovisnosti, kao i na postojanju pravnog lijeka koji u potpunosti ispunjava zahtjeve djelotvorne sudske zaštite, kad to pravosudno tijelo sâmo nije sud, i na tome da odgoda predaje dovodi do uhićenja ili zadržavanja tražene osobe ( 8 ).
45.

Stoga je riječ o tome da se omogući da se u državi članici uzme u obzir kaznena evidencija pojedinca, ne samo, kao što to ističe Komisija, kad to može biti nepovoljno za njega, a ovdje osobito mislim na ponovljeno kazneno djelo, nego i kad takvo uzimanje u obzir može osobi ići u korist, konkretno u slučaju realnog stjecaja kaznenih djela, koje može dovesti do određivanja jedinstvene kazne koja uključuje kazne za svako pojedinačno kazneno djelo.
48.

Naime, ako isporuku predstavlja već prijenos vlasništva, do kojeg dolazi protiv volje zato što se to propisuje zakonom, to vrijedi tim više za prijenos do kojeg također dolazi protiv volje, ali se zakonom ne propisuje taj prijenos, nego obveza plaćanja naknade. U obama slučajevima vlasnik je primoran prihvatiti gubitak vlasništva te za to prima protuvrijednost odnosno korisnik (potrošač) mu za to plaća naknadu.
2.

Spor pred Hovrättenom för Nedre Norrland (Žalbeni sud regije Donji Norrland, Švedska) između osobe AI i Åklagarmyndighetena (Ured državnog odvjetnika, Švedska) u bitnome se odnosi na to je li osoba AI morala tahograf ( 2 ) kojim je njegovo vozilo bilo opremljeno podvrgnuti pregledu u skladu sa zahtjevima predviđenima u Uredbi (EU) br. 165/2014 ( 3 ). Za davanje odgovora na to pitanje prvo je potrebno razjasniti ulazi li vozilo osobe AI u područje primjene Uredbe (EZ) br. 561/2006 ( 4 ), s obzirom na to da se razne obveze u vezi s tahografima koje su propisane Uredbom br. 165/2014, uključujući nužnost podvrgavanja takvih uređaja pregledu, primjenjuju samo na vozila obuhvaćena Uredbom br. 561/2006 ( 5 ).
39.

Prema mojem mišljenju, jasno je da članak 135. stavak 2. Direktive o PDV‑u nije uređen kao odredba o obveznom razdvajanju, kao što to tvrdi njemačka vlada. Iako je točno da je Sud u presudi Sequeira Mesquita ( 45 ) provjerio, čak i nakon što je utvrdio da postoji jedinstvena usluga za koju se čini da je obuhvaćena člankom 135. stavkom 1. točkom (l) Direktive o PDV‑u, je li predmetna transakcija obuhvaćena jednim od isključenja iz oslobođenja iz članka 135. stavka 2. te direktive, samo je utvrdio da to nije bio slučaj, pri čemu je priznao da mu nije upućeno to pitanje i nije zauzeo stajalište o mogućim zaključcima koje bi trebalo izvesti iz takvog utvrđenja ( 46 ). U tim se uvjetima ne može tvrditi, kao što to predlaže njemačka vlada, da se tom presudom utvrdila obveza razdvajanja usluga koja proizlazi iz članka 135. stavka 2. Direktive o PDV‑u i koja sustavno treba imati prednost pred primjenom teorije o jedinstvenoj usluzi.
52.

S jedne strane, analiza koja slijedi potvrđuje razmatranje iz točke 44. ovog mišljenja, prema kojem se odredbom članka 15. stavka 3. prve rečenice Opće uredbe o zaštiti podataka ne dodjeljuje samostalno pravo na dobivanje kopije dokumenata ili drugih medija koji sadržavaju osobne podatke. S druge strane, tom se analizom potvrđuje i analiza provedena u točki 42. ovog mišljenja, u skladu s kojom se navedenom odredbom ispitaniku ne dodjeljuje pravo na dobivanje informacija koje se razlikuju od informacija predviđenih člankom 15. stavkom 1. Opće uredbe o zaštiti podataka ( 24 ) u pogledu same obrade osobnih podataka poput, primjerice, informacija koje se odnose na kriterije, modele, pravila ili interne postupke (koji mogu, ali ne moraju biti postupci izračuna) koji se primjenjuju za obradu osobnih podataka. Uostalom, te informacije često su obuhvaćene pravima intelektualnog vlasništva koja treba zaštititi u ovom kontekstu, kao što to izričito proizlazi iz pete rečenice uvodne izjave 63. Osim toga, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 60. Opće uredbe o zaštiti podataka, to ne dovodi u pitanje da bi voditelj obrade trebao ispitaniku pružiti sve dodatne informacije neophodne za osiguravanje poštene i transparentne obrade uzimajući u obzir posebne okolnosti i kontekst obrade osobnih podataka. Nadalje, treba također podsjetiti na to da postoje posebna pravila i u slučajevima automatiziranih postupaka donošenja odluka, uključujući izradu profila ( 25 ).
12.

Člankom 10. Odluke ESB/2010/14, naslovljenim „Aktivnosti praćenja i korektivne mjere Eurosustava”, u stavcima 1. i 3. predviđa se: „1. Podložno zahtjevima nacionalnog prava, NSB‑ovi su ovlašteni i. obavljati inspekcije na terenu, uključujući nenajavljene inspekcije, u prostorijama osoba koje rukuju gotovinom kako bi pratili njihove uređaje za obradu novčanica, a posebno mogućnost uređaja da obavljaju provjeru autentičnosti i prikladnosti te prate euronovčanice za koje se sumnja da su krivotvorene te euronovčanice čija autentičnost nije jasno potvrđena imatelju računa; i ii. provjeravati postupke koji uređuju rad i kontrolu uređaja za obradu novčanica, postupanje s provjerenim euronovčanicama te sve ručne postupke provjera autentičnosti i prikladnosti. […] 3. Kada NSB otkrije da osoba koja rukuje gotovinom ne poštuje odredbe ove Odluke, on joj nalaže provođenje korektivnih mjera u određenom roku. Do ispravljanja navedenog nepoštovanja NSB koji je izdao nalog može u ime ESB‑a zabraniti osobi koja rukuje gotovinom vraćanje u optjecaj apoena euronovčanica iz odgovarajuće serije. Ako je nepoštovanje posljedica nedjelotvornosti vrste uređaja za obradu novčanica, to može dovesti do njegovog brisanja s popisa iz članka 9. stavka 2.”
69.

Osim toga, dodavanje upućivanja na „ključne funkcionalnosti” ne predstavlja pravo ograničenje područja primjene izdane autorizacije. Naime, budući da Komisija u pobijanoj odluci nije dokazala kada i pod kojim su okolnostima te „ključne funkcionalnosti” potrebne za uporabe o kojima je riječ, to upućivanje predstavlja samo tautologiju, s obzirom na to da se njime samo podsjeća na opće uvjete iz članka 60. stavka 4. Uredbe REACH, odnosno da se za tvar može dati autorizacija samo ako je potrebna za predviđenu uporabu. To vrijedi tim više jer su „ključne funkcionalnosti” koje su navedene u pobijanoj odluci zapravo sve funkcionalnosti kromova trioksida za kategorije uporaba 2, 4 i 5 koje je SEAC utvrdio u svojim mišljenjima. Ni u jednoj točki pobijane odluke ne navodi se pod kojim su okolnostima potrebne te funkcionalnosti, odnosno da nisu dostupne prikladne alternative, što posljedično dovodi do toga da se dopušta primjena u posebne svrhe. Ta ocjena prepušta se u potpunosti daljnjim korisnicima.
24.

Prije započinjanja analize merituma Komisija u svojim očitovanjima navodi, a da pritom ipak ne tvrdi otvoreno da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten, da okolnosti glavnog postupka, koje proizlaze iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, uopće nisu jasne. Navodi da dvoji u pogledu pitanja jesu li u ovom slučaju tijekom tržišnih godina 2013./2014. do 2015./2016., kad je žalitelj iz glavnog postupka uzgajao predmetnu zaštićenu sortu, bili ispunjeni uvjeti navedeni u članku 14. stavku 1. Uredbe br. 2100/94, osobito uvjet koji se odnosi na korištenje proizvoda dobivenog od požetog ili pobranog materijala zaštićene sorte za potrebe očuvanja poljoprivredne proizvodnje u svrhu reprodukcije na polju na vlastitom poljoprivrednom imanju. Komisija navodi da, ako to nije slučaj, prethodno pitanje o ocjeni valjanosti sporne odredbe nije odlučujuće za rješenje spora. Međutim, naglašava da to pitanje može ocijeniti samo sud koji je uputio zahtjev koji treba utvrditi sve relevantne činjenice.
62.

Isto tako, ništa ne upućuje na to da je zakonodavac Unije namjeravao pridati važnost tomu da se tehnika isključena iz područja primjene Direktive 2001/18 povezuje s uzgojem in vitro. Kao što to pravilno napominje Komisija, tehnika navedena u točki 2. Priloga I.B (stanična fuzija) i tehnike navedene u drugom dijelu Priloga I.A toj direktivi ( 38 ) (među ostalim, oplođivanje in vitro i indukcija poliploidije) primjenjuju se ili se mogu primijeniti in vitro a da to ne dovede do drukčije kvalifikacije sa stajališta navedene direktive. Ne vidim zašto bi bilo drukčije u slučaju mutageneze.
42.

Budući da prema propisima o PDV‑u poduzetnik koji obavlja isporuku ubire porez za račun države ( 12 ), određivanje pružatelja usluge mora se u načelu temeljiti na osobi koja prima protučinidbu. Naime, samo ta osoba može državi platiti PDV uključen u protučinidbu. Općina se u tom pogledu može smatrati pružateljem usluge. Naime, fond joj nadoknađuje određen iznos u zamjenu za uklanjanje azbesta sa stanovnikove nekretnine. U tom smislu nije relevantno to što azbest ne uklanja osoblje općine, nego je ona to povjerila privatnoj osobi. Uključivanje podizvođača sasvim je uobičajeno u gospodarskom životu i dovodi do pružanja podizvođačeve usluge nalogodavcu, koji potom tu uslugu, kao vlastitu, pruža svojem klijentu. To je Sud već pojasnio ( 13 ).
54.

U tom pogledu, s obzirom na to da sud koji je uputio zahtjev navodi da bi se nepostojanje takve obveze obavješćivanja suda koji je primio izjavu o odricanju protivilo konceptu bugarskog zakonodavca i nacionalnoj sudskoj praksi, prema kojoj se sve izjave o prihvatu ili odricanju od nasljedstva upisuju na jednom mjestu i u jedan sudski upisnik iz kojeg se mogu dostaviti odgovarajući podaci, valja utvrditi da je riječ o unutarnjem problemu bugarskog pravnog poretka. Valja podsjetiti na to da je na bugarskim sudovima, uključujući sudu koji je uputio zahtjev, da osiguraju puni koristan učinak odredbi Uredbe br. 650/2012. Drugim riječima, iako se, kao što sam to upravo utvrdio, tom uredbom ne predviđa obveza obavješćivanja suda koji je primio izjavu o odricanju, bugarski propis ne može sadržavati odredbe koje se protive tom zakonodavčevu odabiru.
37.

Budući da prema propisima o PDV‑u poduzetnik koji obavlja isporuku ubire porez za račun države ( 7 ), određivanje pružatelja usluge mora se u načelu temeljiti na osobi koja je primila protučinidbu. Naime, samo ta osoba može državi platiti PDV uključen u protučinidbu. Općina se u tom pogledu može smatrati pružateljem usluge jer i od stanovnika i vojvodstva prima određeni iznos za ugradnju sustava. U tom smislu nije relevantno to što općina sa svojim osobljem ne ugrađuje sustave, nego je to povjerila privatnoj osobi. Uključivanje podizvođača sasvim je uobičajeno u gospodarskom životu i dovodi do pružanja podizvođačeve usluge nalogodavcu, koji potom tu uslugu, kao vlastitu, pruža svojem klijentu. To je Sud već pojasnio ( 8 ).
102.

Točno je da je to razdoblje dugo. Međutim, ono, s obzirom na diskrecijsku ovlast država članica za odvagivanje suprotstavljenih interesa ( 39 ), nije dovoljno za dokazivanje povrede. To osobito proizlazi iz članka 22. stavka 2. Direktive o kvaliteti zraka. U skladu s tom odredbom, rok za usklađivanje s graničnim vrijednostima za PM10 mogao se pod određenim uvjetima produljiti od 1. siječnja 2005. do 11. lipnja 2011. To je bilo razdoblje dodatnog prekoračenja graničnih vrijednosti, u sličnom trajanju, koje je prihvatio zakonodavac Unije.
12.

Člankom 27. stavcima 3. i 4. navedene uredbe određuje se: „3. Za potrebe žalbi protiv odluka o transferu ili preispitivanja tih odluka, države članice u svom nacionalnom pravu određuju da: (a) predmetna osoba na temelju žalbe ili preispitivanja ima pravo ostati u predmetnoj državi članici do ishoda žalbe ili preispitivanja; ili (b) se transfer automatski odgađa i takva odgoda prestaje nakon isteka određenog razumnog roka tijekom kojeg je sud, nakon detaljnog i temeljitog razmatranja, odlučio o tome hoće li žalbi ili preispitivanju dodijeliti suspenzivni učinak; ili (c) predmetna osoba ima mogućnost da u razumnom roku od suda zatraži odgodu izvršenja odluke o transferu do ishoda žalbe ili preispitivanja. Države članice odgađanjem transfera do donošenja odluke o prvom zahtjevu za odgodu osiguravaju da je na raspolaganju djelotvoran pravni lijek. Sve odluke u vezi s odgodom izvršenja odluke o transferu donose se u razumnom roku, koji omogućuje detaljno i iscrpno razmatranje zahtjeva za odgodu. U odluci da se izvršenje odluke o transferu ne odgađa moraju se navesti razlozi na kojima se ona temelji. 4. Države članice mogu odrediti da nadležna tijela po službenoj dužnosti mogu odlučiti da odgode izvršenje odluke o transferu do ishoda žalbe ili preispitivanja.”
23.

Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, iako je njemački zakonodavac odlučio slijediti pravo Unije i odstupiti od pravila u skladu s kojim se uzima u obzir samo električna energija proizvedena isključivo iz obnovljivih izvora energije, ostaje otvoreno pitanje treba li u skladu s njemačkim pravom svako postrojenje za proizvodnju električne energije u kojem se oporablja određeni, makar neznatan, udio obnovljivih izvora energije kvalificirati kao „postrojenje” u smislu članka 3. točke 1. EEG‑a iz 2012., tako da ima prednost priključivanja na mrežu i unosa električne energije u mrežu. U tom pogledu, relevantne odredbe njemačkog prava valja tumačiti u skladu s pojmom „električna energija proizvedena iz obnovljivih izvora energije” u smislu članka 2. točke (c) Direktive 2001/77. Iako se u toj odredbi upućuje na pojam „hibridno postrojenje”, on u toj direktivi nije definiran i nije jednoznačan. Naime, u stručnom jeziku izraz „hibridno postrojenje” u pravilu označava postrojenje u kojem se upotrebljava više različitih tehnologija za proizvodnju energije, primjerice solarna energija i plin. Taj pojam „hibridno postrojenje” ne bi se u skladu s takvim tumačenjem odnosio na postrojenja u kojima se u istom procesu proizvodnje električne energije samo mješovito upotrebljavaju različiti, obnovljivi i konvencionalni, izvori energije. To bi bio slučaj kada bi se različiti izvori energije miješali neposredno prije nego što se upotrijebe za proizvodnju energije, ali i kada bi postrojenje radi proizvodnje električne energije upotrebljavalo obnovljive i fosilne izvore energije u već postojećoj varijabilnoj smjesi na koju se ne može utjecati, kao što to čini predmetno postrojenje.
8.

Člankom 27. stavcima 3. i 4. Uredbe Dublin III određuje se: „3. Za potrebe žalbi protiv odluka o transferu ili preispitivanja tih odluka, države članice u svom nacionalnom pravu određuju da: (a) predmetna osoba na temelju žalbe ili preispitivanja ima pravo ostati u predmetnoj državi članici do ishoda žalbe ili preispitivanja; ili (b) se transfer automatski odgađa i takva odgoda prestaje nakon isteka određenog razumnog roka tijekom kojeg je sud, nakon detaljnog i temeljitog razmatranja, odlučio o tome hoće li žalbi ili preispitivanju dodijeliti suspenzivni učinak; ili (c) predmetna osoba ima mogućnost da u razumnom roku od suda zatraži odgodu izvršenja odluke o transferu do ishoda žalbe ili preispitivanja. Države članice odgađanjem transfera do donošenja odluke o prvom zahtjevu za odgodu osiguravaju da je na raspolaganju djelotvoran pravni lijek. Sve odluke u vezi s odgodom izvršenja odluke o transferu donose se u razumnom roku, koji omogućuje detaljno i iscrpno razmatranje zahtjeva za odgodu. U odluci da se izvršenje odluke o transferu ne odgađa moraju se navesti razlozi na kojima se ona temelji. 4. Države članice mogu odrediti da nadležna tijela po službenoj dužnosti mogu odlučiti da odgode izvršenje odluke o transferu do ishoda žalbe ili preispitivanja.”
33.

Kao što to ističe sud koji je uputio zahtjev, članak 8. stavak 1. Direktive 2004/48 treba tumačiti u vezi s člankom 4. te direktive, prema kojem osoba koja podnosi zahtjev za primjenu mjera, postupaka i pravnih sredstava predviđenih u poglavlju II. navedene direktive mora biti obuhvaćena jednom od četiriju kategorija osoba odnosno tijela navedenih u točkama (a) do (d) tog članka. Te kategorije obuhvaćaju, kao prvo, nositelje prava intelektualnog vlasništva, kao drugo, sve druge osobe koje su ovlaštene koristiti se tim pravima, a posebno stjecatelje licencije, kao treće, tijela za kolektivno ostvarivanje prava intelektualnog vlasništva kojima se redovito priznaje pravo zastupanja nositelja prava intelektualnog vlasništva i, kao četvrto, profesionalne organizacije za zaštitu prava kojima se redovito priznaje pravo zastupanja nositelja prava intelektualnog vlasništva. Međutim, za razliku od nositeljâ prava intelektualnog vlasništva iz članka 4. točke (a) Direktive 2004/48, u skladu s njezinom uvodnom izjavom 18. ( 8 ), tri kategorije osoba iz njezina članka 4. točaka (b) do (d) usto moraju imati izravan interes za zaštitu tih prava i pravo biti stranka u sudskim postupcima, u mjeri u kojoj to primjenjivo zakonodavstvo dopušta te u skladu s njegovim odredbama ( 9 ).
41.

To, međutim, ne znači da prethodno pitanje nije relevantno za spor: s obzirom na to da se on odnosi na valjanost zabrane ulaska u Mađarsku ( 17 ), dvojbe su legitimne čak i ako, kao što ću to zagovarati, Direktiva 2008/115 (u dijelu u kojem zabrana ovisi o njoj) i Povelja nisu bile primjenjive na zabranu.
25.

Tu je odluku Tribunalul Bucureşti (Viši sud u Bukureštu) temeljio na, s jedne strane, presudi Kasacijskog suda od 5. ožujka 2018., prema kojoj se, u biti, kao referentan datum tromjesečnog razdoblja za koje Jamstveni fond može preuzeti i platiti potraživanja u pogledu primitaka od rada insolventnog poslodavca uzima isključivo datum pokretanja postupka zbog insolventnosti. Naime, u ovom je slučaju osoba IG, s obzirom na to da je taj postupak formalno pokrenut protiv njezina bivšeg poslodavca 19. ožujka 2010., trebala ostvariti pravo na isplatu potraživanja u pogledu primitaka od rada samo za razdoblje od prosinca 2009. do veljače 2010. odnosno od travnja 2010. do lipnja 2010.