MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MELCHIORA WATHELETA

od 6. rujna 2017. ( 1 )

Predmet C‑384/16 P

European Union Copper Task Force

protiv

Europske komisije

„Žalba – Tužba za djelomično poništenje – Članak 263. četvrti stavak UFEU‑a – Regulatorni akt koji ne podrazumijeva provedbene mjere – Osobni utjecaj – Prigovor djelomične nezakonitosti – Sredstva za zaštitu bilja – Uredba (EZ) br. 1107/2009 – Provedbena uredba (EU) br. 540/2011 – Provedbena uredba (EU) 2015/408 – Stavljanje na tržište sredstava za zaštitu bilja i izrada popisa kandidata za zamjenu – Spojevi bakra”

I. Uvod

1. Predmet ovoga postupka je žalba koju je European Union Copper Task Force (u daljnjem tekstu: EUCuTF) podnio protiv rješenja Općeg suda Europske unije od 27. travnja 2016., European Union Copper Task Force/Komisija (T‑310/15, neobjavljeno, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje, EU:T:2016:265).

2. Opći sud je pobijanim rješenjem odbacio kao nedopuštenu EUCuTF‑ovu tužbu radi djelomičnog poništenja Provedbene uredbe Komisije (EU) 2015/408 оd 11. ožujka 2015. o provedbi članka 80. stavka 7. Uredbe (EZ) br. 1107/2009 Europskog parlamenta i Vijeća o stavljanju na tržište sredstava za zaštitu bilja i izradi popisa kandidata za zamjenu (u daljnjem tekstu: sporna uredba) ( 2 ). Opći sud je u bitnom presudio da se, s jedne strane, tužitelj nije mogao pozvati na vlastiti interes i da, s druge strane, njegovi članovi nisu imali aktivnu procesnu legitimaciju s obzirom na to da se sporna uredba ne odnosi osobno na njih. Nadalje, Opći sud je presudio da se tužba koju je podnio EUCuTF ne može temeljiti ni na članku 263. posljednjem dijelu rečenice četvrtog stavka UFEU‑a s obzirom na to da sporna uredba podrazumijeva provedbene mjere u smislu te odredbe.

3. EUCuTF svojom žalbom pruža Sudu priliku da pojasni tumačenje glagola „podrazumijevati” upotrijebljenog u toj odredbi ( 3 ). Iako je naime taj izraz ključan za primjenu navedene odredbe, Sud nije stvarno raspravio njegovo tumačenje, bilo u, na primjer, predmetima povodom kojih su donesene presude od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852), ili od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284).

II. Pravni okvir

A. Direktiva 91/414/EEZ

4. Direktiva Vijeća 91/414/EEZ od 15. srpnja 1991. o stavljanju sredstava za zaštitu bilja na tržište ( 4 ) u svom je Prilogu I. predviđala popis aktivnih tvari dopuštenih za uporabu u sredstvima za zaštitu bilja.

5. U skladu s člankom 1. i Prilogom Direktivi Komisije 2009/37/EZ od 23. travnja 2009. o izmjeni Direktive Vijeća 91/414 radi uvrštenja aktivnih tvari klormekvat, spojevi bakra, propakvizafop, kvizalofop‑P, teflubenzuron i zeta‑cipermetrin ( 5 ), popis iz Priloga I. Direktivi 91/414 izmijenjen je kako bi se u njega, među ostalim, dodali spojeva bakra.

B. Uredba (EZ) br. 1107/2009

6. Uredbom (EZ) br. 1107/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. listopada 2009. o stavljanju na tržište sredstava za zaštitu bilja i stavljanju izvan snage direktiva Vijeća 79/117/EEZ i 91/414 ( 6 ) u njezinu članku 50., naslovljenom „Usporedna procjena sredstava za zaštitu bilja koja sadrže kandidate za zamjenu”, propisuje se: „1. Usporednu procjenu provode države članice koje vrednuju zahtjev za odobrenje za sredstvo za zaštitu bilja koje sadrži aktivnu tvar odobrenu kao kandidata za zamjenu. Države članice neće odobriti ili će ograničiti uporabu sredstva za zaštitu bilja koje sadrži kandidata za zamjenu za uporabu na određenoj kulturi kad usporedna procjena rizika i koristi prema Prilogu IV. pokaže da: […] 4. Za sredstva za zaštitu bilja koja sadrže kandidata za zamjenu države članice redovito provode usporednu procjenu prema stavku 1., a najkasnije prilikom produljenja odnosno izmjene odobrenja. Na temelju rezultata usporedne procjene, države članice zadržavaju, povlače ili izmjenjuju odobrenje.”

7. Stavkom 7. članka 80. Uredbe br. 1107/2009, naslovljenog „Prijelazne mjere”, koji je sadržan u poglavlju XI. naslovljenom „Prijelazne i završne odredbe”, propisuje se: „Do 14. prosinca 2013., Komisija će izraditi popis tvari uvrštenih u Prilog I. Direktivi 91/414 koje ispunjavaju mjerila utvrđena u točki 4. Priloga II. ovoj Uredbi i na koje će se primjenjivati odredbe članka 50. ove Uredbe.”

8. Člankom 83. Uredbe br. 1107/2009 naslovljenim „Stavljanje izvan snage” određuje se: „Ne dovodeći u pitanje članak 80., s učinkom od 14. lipnja 2011. stavljaju se izvan snage direktive [Vijeća] 79/117/EEZ [od 21. prosinca 1978. o zabrani stavljanja na tržište i uporabi sredstava za zaštitu bilja koja sadrže određene aktivne tvari (SL 1978., L 33, str. 36.)] i 91/414/EEZ, kako su izmijenjene pravnim aktima popisanima u Prilogu V., pritom ne dovodeći u pitanje obveze država članica u vezi s rokovima za prenošenje u nacionalno pravo Direktiva navedenih u tom Prilogu kao i njihovu primjenu. Pozivanja na Direktive stavljene izvan snage tumače se kao pozivanja na ovu Uredbu. […]”

C. Provedbene uredbe

1. Provedbena uredba (EU) br. 540/2011

9. Prema uvodnoj izjavi 1. i članku 1. Provedbene uredbe Komisije (EU) br. 540/2011 od 25. svibnja 2011. o provedbi Uredbe br. 1107/2009 Europskog parlamenta i Vijeća u pogledu popisa odobrenih aktivnih tvari ( 7 ), aktivne tvari uvrštene u Prilog I. Direktivi 91/414 smatraju se odobrenima u skladu s Uredbom br. 1107/2009.

2. Provedbena uredba (EU) 2015/232

10. Prema uvodnoj izjavi 8. Provedbene uredbe Komisije (EU) 2015/232 od 13. veljače 2015. o izmjeni i ispravku Provedbene uredbe (EU) br. 540/2011 u pogledu uvjeta za odobrenje aktivne tvari „spojevi bakra” ( 8 ), „potvrđuje se da se aktivna tvar spojevi bakra smatra odobrenom u skladu s Uredbom […] br. 1107/2009.”

11. Člankom 1. Provedbene uredbe 2015/232, naslovljenim „Izmjena Provedbene uredbe (EZ) br. 540/2011”, propisuje se: „Dio A Priloga Provedbenoj uredbi (EU) br. 540/2011 mijenja se u skladu s Prilogom ovoj Uredbi.”

12. Prilogom Provedbenoj uredbi 2015/232 predviđa se da se dio A Priloga Provedbenoj uredbi br. 540/2011 mijenja kako bi se odredilo: „[…] Podnositelji prijave Komisiji, Agenciji i državama članicama podnose program praćenja za osjetljiva područja na kojima kontaminacija tla i vode (uključujući sedimente) bakrom izaziva zabrinutost ili je može izazvati. […]”

3. Sporna uredba

13. U članku 1. sporne uredbe naslovljenom „Kandidati za zamjenu” navodi se: „Aktivne tvari uvrštene u Prilog I. Direktivi 91/414/EEZ koje ispunjavaju mjerila iz Priloga II. točke 4. Uredbe (EZ) br. 1107/2009 utvrđene su na popisu u Prilogu ovoj Uredbi. Prvi stavak primjenjuje se i na aktivne tvari odobrene u skladu s Uredbom (EZ) br. 1107/2009 u skladu s prijelaznim mjerama članka 80. stavka 1.”

14. Popis iz Priloga toj uredbi sadržava: „[…] spojev[e] bakra (inačice bakrenog hidroksida, bakrenog oksiklorida, bakrenog oksida, bordoške juhe i trivalentnog bakrenog sulfata) […]”

III. Okolnosti spora

15. Opći sud je ukratko izložio okolnosti spora u točkama 1. do 6. pobijanog rješenja. One se mogu sažeti kako slijedi.

16. EUCuTF je udruženje proizvođača spojeva bakra, od kojih su neki vlasnici odobrenja za stavljanje na tržište sredstava za zaštitu bilja koja sadrže takvu tvar. Osnovan je s ciljem podnošenja zahtjeva za uvrštenje te tvari u Prilog I. Direktivi 91/414 koja je predviđala popis aktivnih tvari dopuštenih za uporabu u sredstvima za zaštitu bilja.

17. Komisija je donošenjem direktive 2009/37 izmijenila popis iz Priloga I. Direktivi 91/414 kako bi se u njega uvrstili spojevi bakra. Ta je direktiva stavljena izvan snage Uredbom br. 1107/2009. Međutim, prema uvodnoj izjavi 1. i članku 1. Provedbene uredbe br. 540/2011, aktivne tvari iz Priloga I. Direktivi 91/414 sada se smatraju odobrenima u skladu s Uredbom br. 1107/2009.

18. Nakon što je tužitelj dostavio dodatne informacije o opasnosti od udisanja spojeva bakra i ocjeni rizika koje ta tvar uzrokuje za organizme koji ne pripadaju ciljnoj skupini te za tlo i vodu, Komisija je donijela Provedbenu uredbu 2015/232. Komisija je tom uredbom, s jedne strane, potvrdila da se spojevi bakra moraju odobriti u skladu s Uredbom br. 1107/2009 i, s druge strane, izmijenila Prilog Provedbenoj uredbi br. 540/2011, predviđajući osobito da tužitelj Komisiji, Europskoj agenciji za sigurnost hrane (EFSA) i državama članicama predstavi program praćenja za osjetljiva područja na kojima kontaminacija tla i vode bakrom izaziva zabrinutost ili je može izazvati.

19. Komisija je 11. ožujka 2015. donijela spornu uredbu u svrhu primjene članka 80. stavka 7. Uredbe br. 1107/2009 s obzirom na to da je potonja odredba predviđala da će Komisija izraditi popis tvari uvrštenih u Prilog I. Direktivi 91/414 koje ispunjavaju mjerila za klasifikaciju kao kandidata za zamjenu i na koje će se primjenjivati članak 50. te Uredbe. Navedeni popis koji se nalazi u prilogu spornoj uredbi obuhvaća spojeve bakra s obzirom na to da ta tvar ispunjava navedena mjerila.

IV. Postupak pred Općim sudom i pobijano rješenje

20. Zahtjevom podnesenim tajništvu Općeg suda 5. lipnja 2015. žalitelj je podnio tužbu radi djelomičnog poništenja sporne uredbe. U prilog svojoj tužbi osobito je istaknuo prigovor nezakonitosti protiv članka 24. i točke 4. Priloga II. Uredbi br. 1107/2009.

21. Opći sud je pobijanim rješenjem prihvatio prigovor nedopuštenosti koji je istaknula Komisija. S jedne je strane presudio da se tužitelj nije mogao pozvati na vlastiti interes i da, s druge strane, njegovi članovi nisu imali aktivnu procesnu legitimaciju. U tom je pogledu Opći sud smatrao da se, kao prvo, sporna uredba ne odnosi osobno na članove tužitelja u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a i, kao drugo, da je ta uredba regulatorni akt koji podrazumijeva provedbene mjere u smislu članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a.

22. Opći sud je također odbio tužiteljevu argumentaciju u vezi s povredom njegova prava na djelotvornu sudsku zaštitu.

V. Zahtjevi stranaka i postupak pred Sudom

23. Svojom žalbom žalitelj od Suda zahtijeva da poništi pobijano rješenje, proglasi dopuštenom tužbu za poništenje koju je podnio protiv sporne uredbe i vrati predmet Općem sudu na odlučivanje o meritumu. Također zahtijeva da se Komisiji naloži snošenje troškova žalbenog postupka.

24. Komisija zahtijeva od Suda da odbije žalbu i naloži žalitelju snošenje troškova.

VI. O žalbi

25. Žalitelj u prilog svojoj žalbi ističe tri žalbena razloga. Kao prvo, Opći sud je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je pobijanu uredbu smatrao regulatornim aktom koji u odnosu na njega podrazumijeva provedbene mjere u smislu članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a. Kao drugo, Opći sud je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio da nedopuštenost njegove tužbe žalitelju i njegovim članovima nije uskratila djelotvornu sudsku zaštitu. Konačno, kao treće, Opći sud je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je ocijenio da se sporna uredba nije odnosila osobno na njega i njegove članove.

26. Osim toga, žalitelj smatra da se sporna uredba izravno odnosi na njega i njegove članove.

A. Prvi žalbeni razlog, koji se odnosi na nepostojanje mjera za provedbu sporne uredbe

1. Argumentacija stranaka

27. Svojim prvim žalbenim razlogom žalitelj osporava točke 42. do 44., 46. do 48., 50. do 52., 60. i 61. pobijanog rješenja. Prigovara Općem sudu to što je zaključio da sporna uredba podrazumijeva provedbene mjere u smislu članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a.

28. Prema mišljenju žalitelja, naime, provedbene mjere nisu nužne da bi se provela kvalifikacija spojeva bakra kao „kandidata za zamjenu” i kasnija primjena sustava uspostavljenog uredbom br. 1107/2009.

29. Ponajprije, iako se eventualno produljenje odobrenja za spojeve bakra formalno utvrđuje Komisijinim aktom slijedom zahtjeva EUCuTF‑a u tom smislu, taj akt se ne može smatrati aktom za provedbu sporne uredbe, nego aktom za provedbu Uredbe br. 1107/2009, koja uređuje postupak produljenja odobrenja za aktivne tvari. Osim toga, sporna uredba dovodi do toga da spojeve bakra treba odobriti najmanje svakih sedam godina, a ne svakih 15 godina kao za aktivne tvari koje nisu kandidati za zamjenu. Slijedom toga, sukladno postupku odobravanja predviđenom tom uredbom, spojevi bakra načelno su predmet dvostruko više zahtjeva za produljenje odobrenja, što povećava troškove povezane sa zadržavanjem odobrenja za te spojeve. Taj je učinak izravan i ne zahtijeva nijednu provedbenu mjeru Komisije ili država članica.

30. Žalitelj nadalje smatra da sporna uredba sredstva za zaštitu bilja koja sadrže spojeve bakra i njihovu uporabu neposredno podvrgava usporednoj procjeni iz članka 50. Uredbe br. 1107/2009. Člankom 50. stavkom 4. te uredbe nalaže se naime državama članicama da redovito provode usporednu procjenu, a najkasnije prilikom produljenja odnosno izmjene odobrenja. Osim toga, suprotno onomu što je Opći sud utvrdio u točki 48. pobijanog rješenja, podnositelju zahtjeva ne stavljaju se na teret samo troškovi u vezi s provođenjem usporedne procjene, nego i provođenje same procjene, s obzirom na to da nacionalna tijela samo donose odluku o zahtjevu za produljenje odobrenja sredstava za zaštitu bilja. Iz toga slijedi da su EUCuTF i njegovi članovi dužni ispuniti obveze koje proizlaze iz usporedne procjene, neovisno o njezinu konačnom rezultatu.

31. Time što je u točki 46. pobijanog rješenja utvrdio da provođenje usporedne procjene ne utječe na okolnost da države članice odobre ili odbiju, produlje, povuku ili izmijene odobrenja za stavljanje na tržište, Opći sud ne vodi računa o činjenici da učinak sporne uredbe ne ovisi ni o jednoj odluci koju je donijelo nacionalno tijelo.

32. Budući da mjere koje po potrebi poduzimaju nacionalna tijela neće imati nikakav učinak na pravni status spojeva bakra kao kandidata za zamjenu ni na sustav koji je uspostavljen Uredbom br. 1107/2009, ne mogu se smatrati mjerama za provedbu sporne uredbe.

33. Konačno, žalitelj smatra da se sličan zaključak nameće u pogledu načela uzajamnog priznavanja sredstava za zaštitu bilja između država članica. Naime, zbog činjenice da je donesena sporna uredba, uzajamno priznavanje proizvoda koji sadrži kandidata za zamjenu nije više automatsko, kao što je naprotiv slučaj sa svim drugim aktivnim tvarima.

34. Komisija tvrdi da je taj prvi žalbeni razlog neosnovan.

35. Prema njezinu mišljenju, Opći sud je u točki 41. pobijanog rješenja pravilno utvrdio da se na tvari uvrštene na popis kandidata za zamjenu primjenjuju tri vrste posebnih pravila i da primjena bilo kojeg od ta tri različita pravila dovodi do donošenja provedbenih mjera, čiju zakonitost tužitelj može osporavati ( 9 ).

36. Prije svega, što se tiče argumenta prema kojem je Komisijino produljenje odobrenja za spojeve bakra mjera za provedbu Uredbe br. 1107/2009, a ne sporne uredbe, Komisija smatra da je utvrđenje Općeg suda u tom pogledu u potpunosti sukladno razlogu postojanja članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a, kako ga je Sud izložio u točki 27. svoje presude od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852).

37. Iz te sudske prakse proizlazi da se zahtijevano ispitivanje ne odnosi na pitanje je li pobijani akt u strogom smislu pravna osnova svih provedbenih mjera. Prema mišljenju Komisije, pravilno ispitivanje treba se sastojati od provjere mijenja li pobijani akt konačno i negativno pravni položaj tužitelja. Ako je to slučaj, tada valja ispitati treba li tužitelj povrijediti odredbe pobijanog akta kako bi došao do pravnog lijeka s obzirom na to da ne postoji drugi akt, koji je donesen ili će biti donesen na razini Unije ili na nacionalnoj razini, a koji se može osporiti pred sudom.

38. U ovom slučaju, međutim, pravni položaj žalitelja ostaje nepromijenjen dok se ne donese akt kojim dolazi do primjene jedne od tri kategorije posebnih pravila predviđenih Uredbom br. 1107/2009.

39. Nadalje, Komisija ističe da se argumenti koje je žalitelj iznio u odnosu na primjenu svih navedenih kategorija pravila trebaju odbiti.

40. Kao prvo, produljenje odobrenja za kandidate za zamjenu zahtijeva, kao što je to Opći sud presudio u točki 44. pobijanog rješenja, da Komisija donese uredbu koja odobrava ili ne odobrava predmetnu tvar, što dovodi do djelotvorne primjene sporne uredbe. Žalitelj dakle ima mogućnost osporiti prvu navedenu uredbu i tom se prilikom pozvati na neprimjenjivost sporne uredbe na temelju članka 277. UFEU‑a.

41. Kao drugo, što se tiče primjene pravila u vezi s uzajamnim priznavanjem odobrenja za stavljanje na tržište, Komisija smatra da je Opći sud u točki 50. pobijanog rješenja pravilno utvrdio da će do učinaka promjene koja je u tom pogledu uvedena doći samo izvršavanjem margine prosudbe koja je dodijeljena državama članicama kad njihova nacionalna tijela donose akte kojima se odlučuje o zahtjevima za uzajamno priznavanje. Žalitelj nije dokazao da je dodjeljivanje diskrecijske ovlasti nacionalnim tijelima u tom kontekstu utjecalo na pravni položaj njegovih članova drukčije nego nakon donošenja nacionalne odluke da se odobri ili odbije uzajamno priznavanje. Nije dokazao ni da je spornom uredbom u sustavu uzajamnog priznavanja došlo do ikakve druge promjene koja utječe na njegov pravni položaj.

42. Kao treće, što se tiče primjene pravila u vezi s pretpostavkama dodjeljivanja ili produljenja odobrenja za stavljanje na tržište, žalitelj pogrešno tumači točku 46. pobijanog rješenja. Opći sud je smatrao, prema mišljenju Komisije pravilno, da je usporedna procjena dio postupka ispitivanja odobrenja za stavljanje na tržište. Akt koji utječe na pravni položaj žalitelja je odluka da se zadrži, povuče ili izmijeni odobrenje za stavljanje na tržište koja dovodi do djelotvorne primjene sporne uredbe u praksi.

43. Argument prema kojem su podnositelji zahtjeva za odobrenje sada zaduženi za provedbu usporedne procjene ne utječe na taj zaključak. Opći sud je pravilno osporio taj argument u točki 48. pobijanog rješenja. Prema mišljenju Komisije, mogućnost takvog prenošenja tereta provedbe usporedne procjene odnosi se samo na postupak i ne mijenja ništa u pogledu činjenice da akte radi provedbe te usporedne procjene moraju donijeti nacionalna tijela i da se ti akti mogu pobijati. S jedne strane, može se osporiti odluka nacionalnih tijela da po službenoj dužnosti provedu usporednu procjenu. S druge strane, pod pretpostavkom da je rezultat procjene s obzirom na spojeve bakra negativan i da, prema tome, utječe na pravni položaj žalitelja, odluka o povlačenju odobrenja za stavljanje na tržište je akt koji se može pobijati.

2. Analiza

a) Uvodna napomena o tumačenju članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a

44. U svojoj žalbi EUCuTF navodi da do kvalifikacija spojeva bakra kao „kandidata za zamjenu” i, slijedom toga, primjene sustava uspostavljenog Uredbom br. 1107/2009 dolazi „trenutačno i izravno”, bez potrebe za provedbenim mjerama ( 10 ).

45. Problem tumačenja koje je podneseno Sudu sastoji se dakle od određivanja je li činjenica primjene posebnih pravila predviđenih Uredbom br. 1107/2009 na spojeve bakra samo „učinak” sporne uredbe, koji zato ne zahtijeva provedbene mjere stricto sensu, ili se, naprotiv, akti koje je donijela Komisija ili države članice na temelju posebnih pravila Uredbe br. 1107/2009 trebaju smatrati mjerama za provedbu sporne uredbe s obzirom na to da ta pravila svoje konkretne učinke u odnosu na žalitelja proizvode samo putem tih akata.

46. S više teorijskog stajališta, pitanje je odnosi li se glagol „podrazumijevati”, upotrijebljen u članku 263. posljednjem dijelu rečenice četvrtog stavka UFEU‑a, samo na provedbene mjere donesene na neposrednom temelju regulatornog akta „B” ili se njegov doseg može proširiti na akte koji su doneseni na temelju ranije uredbe „A”, ali zbog donošenja uredbe „B” neophodne za njezinu primjenu, to jest u neizravnom stupnjevitom lancu ili, na neki način, posljedično.

47. Više ne treba podsjećati da je članak 263. četvrti stavak UFEU‑a izmijenjen Ugovorom iz Lisabona tako što je uveden treći izravni način pristupa ocjeni zakonitosti. Sada „svaka fizička ili pravna osoba može […] pokrenuti postupke protiv akta koji je upućen toj osobi ili koji se izravno i osobno odnosi na nju te protiv regulatornog akta koji se izravno odnosi na nju, a ne podrazumijeva provedbene mjere” ( 11 ).

48. Iako je Sud priznao da je treći dio članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a „ublažio pretpostavke za dopuštenost tužbi za poništenje koj[e podnose] fizičke i pravne osobe” ( 12 ), i dalje ga tumači usko.

49. Prije svega, pojam „regulatorni akt” tumačio je u smislu da je „izmjena prava na tužbu fizičkih i pravnih osoba, predviđenog u četvrtom stavku članka 230. UEZ‑a, imala za cilj omogućiti tim osobama podnošenje tužbe za poništenje, u blažim uvjetima, protiv općih akata osim onih zakonodavnih” ( 13 ).

50. Nadalje, što se tiče pretpostavke u vezi s nepostojanjem provedbenih mjera, opći okvir za analizu određen je u predmetu povodom kojeg je donesena presuda od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852): – kao prvo, Sud je smatrao da se, u slučaju kada regulatorni akt podrazumijeva provedbene mjere, „sudski nadzor poštovanja pravnog poretka Unije osigurava neovisno o tome proistječu li navedene mjere iz Unije ili iz država članica” ( 14 ). U prvom slučaju naime pojedinac će moći pobijati provedbene mjere izravno pred sudom Unije te se u prilog svojoj tužbi pozivati na nezakonitost osnovnog akta na temelju članka 277. UFEU‑a, a u drugom slučaju dovesti u pitanje valjanost osnovnog akta pred nacionalnim sudom koji će putem zahtjeva za prethodnu odluku moći Sudu uputiti pitanje na temelju članka 267. UFEU‑a ( 15 ); – kao drugo, Sud ograničava ocjenu postojanja provedbenih mjera na „položaj osobe koja je podnijela pravno sredstvo na temelju zadnjeg dijela rečenice članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a. Slijedom navedenog, pitanje podrazumijeva li akt u pitanju provedbene mjere u odnosu na druge osobe nije relevantno” ( 16 ), i, – kao treće, valja „se ograničiti isključivo na predmet tužbe i, u slučaju kada tužitelj zahtijeva samo djelomično poništenje nekog akta, u obzir se moraju uzeti, ako je to potrebno, samo one provedbene mjere koje taj dio akta eventualno sadrži” ( 17 ).

51. Sud je nastavio sa svojim uskim tumačenjem u presudi od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284), time što je ocijenio da je navodna mehanička narav mjera donesenih na nacionalnoj razini pitanje koje „nije relevantno za utvrđivanje podrazumijevaju li [predmetne] uredbe izvršne mjere u smislu posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a” ( 18 ). Konkretno, to podrazumijeva da se „uvjet u vezi s nepostojanjem provedbenih mjera razlikuje od uvjeta izravnog utjecaja” ( 19 ).

52. Isključivanjem zakonodavnih akata iz pojma „regulatorni akt” i uključujući bilo koji akt koji je donijela Unija ili država članica na temelju općeg akta prava Unije u pojam „provedbena mjera”, Sud je područje primjene članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a sveo na njegov najosnovniji izraz.

53. Ako pojam „podrazumijevati” usto treba tumačiti u smislu da obuhvaća bilo koji akt donesen slijedom akta Unije, tada bih se morao složiti s onima koji su bez oklijevanja zaključili da tumačenje članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a navedeno u točkama 49. do 51. ovog mišljenja praktično nije ni u čemu promijenilo pristup pojedinca Sudu na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a ( 20 ).

54. Kao što je međutim Sud nedavno još jednom podsjetio kako bi potkrijepio svoju nadležnost u području zajedničke vanjske i sigurnosne politike, s jedne strane, „članak 47. Povelje, kojim se još jednom potvrđuje načelo djelotvorne sudske zaštite, u svojem prvom stavku zahtijeva da svatko čija su prava i slobode zajamčeni pravom Unije povrijeđeni ima pravo na djelotvoran pravni lijek pred sudom, u skladu s uvjetima utvrđenima tim člankom [i, s druge strane,] da je sâmo postojanje djelotvornog sudskog nadzora radi osiguranja poštovanja Unijinih pravnih odredaba svojstveno postojanju pravne države” ( 21 ). U tom pogledu iz sudske prakse Suda proizlazi da su postupovne nepogodnosti, osobito u vidu troška, trajanja postupka i pravila o zastupanju bitne prilikom ocjene te djelotvorne sudske zaštite, barem u pogledu država članica ( 22 ). Ne mogu zamisliti da bi za Uniju bilo drugačije. Nedvojbeno je međutim da nalaganje pojedincu da primijeni posredni pravni lijek – pod pretpostavkom da postoji – iako se može dopustiti izravni pravni lijek, a da se time ne krše pretpostavke iz Ugovora, dovodi do takvih postupovnih nepogodnosti.

b) Pojam „podrazumijevati”

55. Zaključak moje uvodne napomene navodi me da smatram da se glagol „podrazumijevati” upotrijebljen u članku 263. posljednjem dijelu četvrtog stavka UFEU‑a treba tumačiti tako da se odnosi samo na provedbene mjere koje se moraju nužno donijeti na neposrednom temelju regulatornog akta.

56. Takvo tumačenje izraza „podrazumijevati” odgovara njegovu doslovnom tumačenju, svrsi koja se želi postići izmjenom članka 230. UEZ‑a i načelu pravne sigurnosti.

57. Prije svega, držeći se smisla riječi korištene u francuskoj jezičnoj verziji, primjećujem da glagol „comporter” („podrazumijevati”) znači „inclure en soi” („uključivati u sebi”) ( 23 ). Regulatorni akt koji ne podrazumijeva provedbenu mjeru je dakle akt čija provedba ne zahtijeva ili za koju nije nužan nijedan dodatni akt, to jest riječ je o samodostatnom aktu ( 24 ).

58. To dakle ne znači da je samo utvrđivanje mjere donesene slijedom spornog regulatornog akta dovoljno da bi se odbila tužba podnesena protiv njega. Naprotiv, budući da akt opće primjene koji se može pobijati na temelju članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a mora biti sam po sebi dovoljan da bi se izravno pobijao na tom temelju, uporaba riječi „podrazumijevati” nalaže da utvrđena mjera ima neposrednu uzročnu vezu s pravilom opće primjene ( 25 ). U slučaju da između dva akta ne postoji takva veza, ne može se potvrditi da prvi zahtijeva drugi ili da ga čini nužnim.

59. Kako bi se, u najvećoj mogućoj mjeri, izbjeglo sve nedoumice i teškoće, ta se uzročna veza mora izjednačiti s pravnom osnovom. Suprotno tumačenju pravne veze nužne za primjenu članka 277. UFEU‑a, ne može dakle biti riječ o neizravnom utjecaju pobijanog akta u postupku donošenja utvrđene provedbene mjere ( 26 ). U ovom slučaju, međutim, sporna uredba samo se neizravno primjenjuje na spor koji se pokreće slijedom mjera koje su Komisija i države članice eventualno donijele izravno na temelju Uredbe br. 1107/2009.

60. Nadalje, svrha koja se želi postići dodavanjem trećeg načina pristupa ocjeni zakonitosti u članku 263. četvrtom stavku UFEU‑a potvrđuje to doslovno tumačenje. Kao što je to Sud naime naveo u točki 60. svoje presude od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće (C‑583/11 P, EU:C:2013:625), izmjena prava na tužbu fizičkih i pravnih osoba, predviđenog u četvrtom stavku članka 230. UEZ‑a, imala je za cilj omogućiti tim osobama podnošenje tužbe za poništenje u blažim uvjetima. Doista, „radi jačanja sudske zaštite fizičkih i pravnih osoba u pogledu akata Unije, Ugovor iz Lisabona proširio je pretpostavke za dopuštenost tužbe za poništenje donošenjem članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a u kojem se takvo pravno sredstvo dopušta i protiv regulatornih akata koji se izravno odnose na takvu osobu, a ne podrazumijevaju provedbene mjere” ( 27 ).

61. Međutim, što je doseg pretpostavke u vezi s postojanjem provedbenih mjera širi, to je doseg proširenja uvedenog člankom 263. četvrtim stavkom UFEU‑a uži.

62. Konačno, zbog interesa pravne sigurnosti još je nužnije da se ograniči doseg izraza „podrazumijevati”. Ne treba naime zaboraviti da u skladu s presudom od 9. ožujka 1994., TWD Textilwerke Deggendorf (C‑188/92, EU:C:1994:90), pojedinac, koji je u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a nesumnjivo imao aktivnu procesnu legitimaciju za podnošenje tužbe za poništenje protiv akta Unije, ne može nakon isteka roka za pokretanje postupka predviđenog u članku 263. šestom stavku UFEU‑a pred nacionalnim sudom osporavati valjanost tog akta. Isto se pravilo primjenjuje na prigovor nezakonitosti iz članka 277. UFEU‑a ( 28 ). Sud je međutim nedavno imao priliku potvrditi da proširenje pretpostavki za dopuštenost tužbe za poništenje koje je uvedeno Ugovorom iz Lisabona nije istovremeno dovelo do napuštanja te sudske prakse ( 29 ).

63. Slijedom toga, što je veza između regulatornog akta i provedbene mjere udaljenija, to je pojedincu teže odrediti može li on taj regulatorni akt izravno pobijati pred Općim sudom na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a. Ta neizvjesnost ne predstavlja samo rizik za pojedinca – kojem se može dogoditi da Opći sud proglasi nedopuštenom njegovu tužbu za poništenje protiv regulatornog akta ili da nacionalni sud odbije uputiti zahtjev za prethodnu odluku – nego i nesigurnost unutar pravnog poretka Unije s obzirom na to da se identificiranje provedbene mjere povezane sa spornim regulatornim aktom može razlikovati od jednog do drugog pojedinca ili suda.

64. Zaključno, doslovno i teleološko tumačenje, kao i načelo pravne sigurnosti, navode me da smatram da se glagol „podrazumijevati”, upotrijebljen u članku 263. posljednjem dijelu četvrtog stavka UFEU‑a, treba tumačiti na taj način da se odnosi samo na provedbene mjere koje se nužno moraju donijeti na neposrednom temelju regulatornog akta.

65. Točno je da se izolirano shvaćanje sporne uredbe može činiti umjetnim. Nesumnjivo je naime da se, kad bi popis kandidata za zamjenu bio priložen Uredbi br. 1107/2009, a ne zasebnoj uredbi, vjerojatno ne bi postavilo pitanje postojanja provedbenih mjera s obzirom na to da bi se učinci kvalifikacije spojeva bakra kao „kandidata za zamjenu” nužno odredili mjerama za provedbu te same uredbe. Navedeno razmatranje međutim, prema mojem mišljenju, ne može utjecati na analizu. Osim u slučajevima zlouporabe ovlasti ili povrede pravila kojima se raspodjeljuju nadležnosti koje bi predmetni akt učinile nevaljanim, izbor pravnog instrumenta u isključivoj je nadležnosti autora akta, a ne Suda.

c) Primjena članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a od strane Općeg suda

66. Opći sud je presudio da je sporna uredba regulatorni akt u smislu članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a. Ta kvalifikacija nije osporavana.

67. Kao što je to Opći sud prikladno utvrdio u točkama 34. i 35. pobijanog rješenja, riječ je, s jedne strane, o aktu opće primjene koji se primjenjuje na objektivno određene situacije i koji proizvodi pravne učinke u pogledu općenito i apstraktno određenih kategorija osoba. S druge strane, sporna uredba treba se smatrati nezakonodavnim aktom s obzirom na to da, prema mjerilima koja je odredio Sud za primjenu članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a, nije donesena redovnim ili posebnim zakonodavnim postupkom.

68. Suprotno tomu, smatram da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točkama 44., 47. i 50. pobijanog rješenja zaključio da: – „učinci [sporne] uredbe u vezi s rokom valjanosti produljenja odobrenja za prethodno odobrene kandidate za zamjenu, kakvi su spojevi bakra, utjecat će na članove tužitelja samo posredstvom Komisijine uredbe kojom se produljuje navedeno odobrenje”, slijedom čega je takva uredba provedbena mjera u smislu članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a; – „učinci [sporne] uredbe u vezi s usporednom procjenom rizika za zdravlje i okoliš sredstava za zaštitu bilja koja sadrže spojeve bakra koju provode države članice u odnosu na alternativo sredstvo ili metodu nekemijskog sprečavanja ili suzbijanja korova, utjecat će na tužiteljeve članove samo posredstvom akata nadležnih tijela država članica”, slijedom čega su takvi akti provedbene mjere u smislu članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a; i da, – „učinci [sporne] uredbe u vezi s postupkom uzajamnog priznavanja odobrenja za stavljanje na tržište sredstava za zaštitu bilja koja sadrže kandidate za zamjenu odnosi se samo na marginu prosudbe koja je državama članica ostavljena za odlučivanje o zahtjevu u tom smislu. Ti će učinci pak, ovisno o slučaju, utjecati na tužiteljeve članove samo posredstvom akata nacionalnih tijela koja odlučuju o zahtjevima za uzajamno priznavanje koje su podnijeli navedeni članovi”, slijedom čega su takvi akti provedbene mjere u smislu članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a.

69. Naime, suprotno onomu što je odlučio Opći sud, smatram da različiti prethodno navedeni akti nisu mjere za provedbu sporne uredbe u smislu članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a jer nisu doneseni na neposrednom temelju. Naprotiv, odredba Uredbe br. 1107/2009 bit će pravna osnova za svaki od tih akata.

70. Donošenje sporne uredbe bilo je doduše nužan uvjet za primjenu odredbi Uredbe br. 1107/2009 u vezi s kandidatima za zamjenu. Međutim, jednom kad je aktivna tvar spornom uredbom uvrštena na popis kandidata za zamjenu, posebne odredbe Uredbe br. 1107/2009 koje se odnose na te tvari primjenjuju se automatski. Sporna uredba nije dakle neposredni temelj mjera koje će donijeti Komisija ili države članice.

71. Suprotno tomu, kao što to EUCuTF pravilno navodi, sporna uredba proizvodi svoje posebne učinke per se. Drugim riječima, ona je samodostatna: uvrštenje spojeva bakra kao kandidata za zamjenu trenutačno je i izravno samo na temelju sporne uredbe.

72. Međutim, upravo je to uvrštenje predmet tužbe za poništenje koju je podnio EUCuTF. Budući da zbog toga mjere koje će Komisija ili države članice po potrebi donijeti na osnovi Uredbe br. 1107/2009 u odnosu na spojeve bakra neće imati nikakav učinak na uvrštenje tih tvari na popis kandidata za zamjenu, ne treba ih uzeti u obzir. Kako bi se naime ocijenila dopuštenost tužbe podnesene na temelju članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a, ocjenu postojanja provedbenih mjera treba ograničiti na položaj osobe koja je podnijela pravno sredstvo i pozivati se isključivo na predmet tužbe ( 30 ).

73. Osim toga, ne mogu se složiti s Komisijinom tvrdnjom prema kojoj se argument u vezi s temeljem provedbenih mjera – to jest Uredbe br. 1107/2009, a ne sporne uredbe – treba odbiti jer je zaključak Općeg suda „u potpunosti sukladan razlogu postojanja članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a” ( 31 ).

74. Članak 263. četvrti stavak UFEU‑a izmijenjen je doduše kako bi se izbjeglo da pojedinac bude obvezan povrijediti pravo Unije da bi mogao pristupiti sudu. Međutim, ta zabrinutost i kasnija izmjena Ugovora trebaju se promatrati unutar općeg okvira sustava pravnih lijekova kakav je predvidio Sud i čija dosljednost omogućuje da se osigura cjelovitost sustava nadzora zakonitosti ustanovljenog Ugovorom.

75. Tvrdnja Suda prema kojoj je „Ugovor o FEU‑u u svojim […] člancima 263. i 277., s jedne, te člankom 267., s druge strane, ustanovio cjelovit sustav pravnih lijekova i postupaka kojima je cilj osigurati nadzor zakonitosti akata Unije, povjeravajući ga Sudu Unije” ( 32 ) objašnjava se korektivnom logikom. Sud naime tvrdi da je sustav cjelovit jer su, zahvaljujući prigovoru nezakonitosti i zahtjevu za prethodnu odluku o valjanosti, „[n]a taj […] način fizičke i pravne osobe zaštićene od mogućnosti da se na njih primjenjuju opći akti koje ne mogu pobijati izravno pred Sudom zbog postojanja posebnih uvjeta za dopuštenost tužbe iz članka [263. četvrtog stavka UFEU‑a]” ( 33 ). Posredni mehanizmi nadzora zakonitosti imaju dakle kompenzacijsku funkciju ( 34 ).

76. Smatram da bi proširenje dosega jedne od pretpostavki propisanih člankom 263. četvrtim stavkom UFEU‑a na način da se nadležnost Suda za poništenje isključi u korist posrednog pravnog lijeka preokrenulo logiku sustava. Pretpostavke za dopuštenost u članku 263. četvrtom stavku UFEU‑a ne trebaju se naime tumačiti s obzirom na hipotetski kompenzacijski pravni lijek. Suprotno tomu, pretpostavke za kompenzacijske pravne lijekove trebaju se, po potrebi, tumačiti široko s obzirom na to da izravan pristup sudu Unije nije moguć.

77. Čini mi se da je Sud potvrdio takvo razmišljanje u predmetu povodom kojeg je doneseno rješenje od 16. studenoga 2000., Schiocchet/Komisija (C‑289/99 P, EU:C:2000:641). Sud tamo naime potvrđuje da je mogućnost pozivanja na neprimjenjivost uredbe, koja se pruža člankom 277. UFEU‑a, samo razlog u prilog tužbi, a ne predmet te tužbe, i da se, „slijedom toga, dopuštenost samih tužbi treba […] ocijeniti s obzirom na njihove zahtjeve, neovisno o eventualnim prigovorima nezakonitosti koji im se mogu istaknuti u prilog” ( 35 ).

78. Prema tome, budući da se EUCuTF pozvao na prigovor nezakonitosti protiv Uredbe br. 1107/2009, smatram da nije nedosljedno pozvati se na pravila te uredbe u okviru ispitivanja osnovanosti tužbe za poništenje sporne uredbe, ali o njoj ne voditi računa prilikom ocjene dopuštenosti navedene tužbe. Čini mi se dakle da je EUCuTF u ovom slučaju u potpunosti poštovao odnos pravnih lijekova time što je pobijao s jedne strane spornu uredbu, a s druge se strane, u prilog svojoj tužbi, pozivao na prigovor nezakonitosti protiv Uredbe br. 1107/2009.

79. Taj postupovni odabir osim toga razlikuje ovaj predmet od onog povodom kojeg je donesena presuda od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284).

80. Na prvi pogled može se činiti da se potonji predmet odnosi na sličan mehanizam, to jest slučaj gdje je podatak koji je ključan za primjenu provedbene uredbe X, na temelju koje će se donijeti provedbene mjere, određen provedbenom uredbom Y.

81. Tužitelji se međutim ne pozivaju na prigovor nezakonitosti, nego traže poništenje dviju uredbi. Provedbene mjere pak koje je Sud utvrdio u točki 40. te presude temelje se isključivo na dvjema predmetnim uredbama: iako se zahtjevi za dozvole temelje na Provedbenoj uredbi Komisije (EU) br. 302/2011 od 28. ožujka 2011. o otvaranju posebne uvozne carinske kvote u odnosu na određene količine šećera za tržišnu godinu 2010./2011. ( 36 ), odluke nacionalnih tijela koje su slijedile te zahtjeve primjenjuju koeficijente utvrđene Provedbenom uredbom Komisije (EU) br. 393/2011 od 19. travnja 2011. o određivanju koeficijenata dodjele za izdavanje uvoznih dozvola za koje su zahtjevi bili podneseni od 1. do 7. travnja 2011. za šećerne proizvode u okviru određenih carinskih kvota te o odgodi podnošenja zahtjeva koji se odnose na takve dozvole ( 37 ).

82. Naime, u točki 40. presude od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284), Sud je presudio da „kad je riječ o provedbenim uredbama br. 302/2011 i 393/2011, one proizvode svoje pravne učinke u odnosu na žalitelje samo putem akata koje donose nacionalna tijela nakon što su podneseni zahtjevi za dozvole na temelju Provedbene uredbe br. 302/2011”. Sud se međutim pobrinuo pojasniti da se „[o]dluk[ama] nacionalnih tijela kojima se dodjeljuju te dozvole […] u odnosu na gospodarske subjekte u pitanju primjenjuju koeficijenti utvrđeni Provedbenom uredbom br. 393/2011”, zbog čega „odluke kojima se potpuno ili djelomično odbijaju te dozvole predstavljaju provedbene mjere u smislu članka 263. stavka 4. posljednjeg dijela rečenice UFEU‑a”.

83. Nasuprot tome, EUCuTF u ovom predmetu ne traži poništenje uredbe na temelju koje će biti donesene eventualne provedbene mjere.

3. Zaključak o prvom žalbenom razlogu

84. Budući da su provedbene mjere koje je utvrdio Opći sud mjere koje se ne temelje neposredno na spornoj uredbi, nego na Uredbi br. 1107/2009, smatram da treba prihvatiti prvi žalbeni razlog koji je istaknuo EUCuTF. Stoga treba ukinuti pobijanu presudu u dijelu u kojem je Opći sud presudio da sporna uredba podrazumijeva provedbene mjere u smislu članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a.

85. Slijedom toga, drugi i treći žalbeni razlog ispitat ću samo podredno.

B. Treći žalbeni razlog, koji se odnosi na osobni utjecaj na EUCuTF ili njegove članove

86. Najprije ću ispitati treći žalbeni razlog. Drugi se žalbeni razlog naime odnosi na pitanje nepostojanja djelotvorne sudske zaštite EUCuTF‑a i njegovih članova u slučaju da nema pravo na izravnu tužbu pred sudom Unije. Treći se pak žalbeni razlog tiče pretpostavke osobnog utjecaja na žalitelja. Slijedom toga, ako je treći žalbeni razlog osnovan, tužba za poništenje koju je EUCuTF podnio pred Općim sudom još se može prihvatiti, pod uvjetom da se sporna uredba također izravno odnosi na njega.

87. Pitanje je li pravo EUCuTF‑a i njegovih članova na djelotvornu sudsku zaštitu ugroženo pobijanim rješenjem postavlja se dakle samo ako je Opći sud na temelju pravilnog tumačenja članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a proglasio tužbu EUCuTF‑a nedopuštenom. Očito je dakle da je logičnije ispitati drugi i treći žalbeni razlog obrnutim redoslijedom ( 38 ).

1. Argumentacija stranaka

88. Svojim trećim žalbenim razlogom žalitelj prigovara Općem sudu da je u točkama 22., 31. i 32. pobijanog rješenja presudio da se sporna uredba ne odnosi osobno na njega i njegove članove.

89. Kao prvo, žalitelj ističe da se sporna uredba osobno odnosi na EUCuTF, s obzirom na posebne okolnosti tog udruženja ( 39 ) i njegovu ulogu oblikovanja pravnog okvira koji se primjenjuje na spojeve bakra kao aktivne tvari u sredstvima za zaštitu bilja.

90. Kao prvo, samo je EUCuTF prijavio spojeve bakra radi njihova uvrštenja u Prilog I. Direktivi 91/414. EUCuTF je, osim toga, jedini koji je tražio produljenje za spojeve bakra kao aktivne tvari i jedini koji je podnio dokumentaciju za aktivnu tvar u ime svih proizvođača, a koja je podnesena u srpnju 2015.

91. Kao drugo, EUCuTF je sudjelovao u postupku čiji su rezultat propisi primjenjivi na spojeve bakra do donošenja sporne uredbe. Žalitelj posebno upućuje na Provedbenu uredbu 2015/232 koja je donesena na temelju studija i dokumenata koje je sam dostavio i nakon što je pozvan da podnese svoje primjedbe na izvještaj o procjeni za spojeve bakra.

92. Kao treće, tužitelj smatra da je popis kandidata za zamjenu koji su odobreni spornom uredbom utvrđen isključivo na temelju rezultata dokumenta koji se oslanja na konačni izvještaj o procjeni za spojeve bakra koji je donijela Komisija, a da je EUCuTF bio isključivi podnositelj zahtjeva.

93. Kao četvrto, EUCuTF je bio Komisijin „sugovornik” tijekom cijelog postupka izrade sporne uredbe i razmjenjivao dopise i sudjelovao na sastanku s tom institucijom u pogledu kvalifikacije spojeva bakra kao „kandidatâ za zamjenu”.

94. S obzirom na prethodno navedeno, žalitelj smatra da se, kao što je Sud presudio u presudi od 17. siječnja 1985., Piraiki‑Patraiki i dr./Komisija (11/82, EU:C:1985:18), EUCuTF‑u trebala priznati aktivna procesna legitimacija jer je, s obzirom na posebne okolnosti ovog predmeta, Komisija znala da se sporna uredba izravno i osobno odnosi na njega.

95. Kao drugo, žalitelj navodi da se sporna uredba također osobno odnosi na članove EUCuTF‑a.

96. S jedne strane, EUCuTF predstavlja sve proizvođače spojeva bakra korištenih kao sredstva za zaštitu bilja koji djeluju u Uniji. Opći sud je u točki 31. pobijanog rješenja stoga pogrešno utvrdio da se sporna uredba odnosila na EUCuTF i njegove članove na isti način kao i na sve druge gospodarske subjekte s obzirom na to da su svi proizvođači spojeva bakra korištenih kao sredstva za zaštitu bilja u Uniji članovi EUCuTF‑a ili da djeluju u ime njegovih članova kao distributeri.

97. Na temelju prethodno navedenog, člankom 15. stavkom 1. Uredbe br. 1107/2009 propisuje se da zahtjev za produljenje za aktivnu tvar dostavlja proizvođač aktivne tvari. Sporna uredba odnosi se na spojeve bakra i utječe na postupak produljenja njihova odobrenja, kao što to navodi Opći sud u točkama 41. i 42. pobijanog rješenja. Samo su EUCuTF i njegovi članovi u mogućnosti tražiti produljenje s obzirom na to da su jedini proizvođači spojeva bakra korištenih kao sredstva za zaštitu bilja u Uniji. Štoviše, samo je EUCuTF tražio produljenje za spojeve bakra kao aktivne tvari i podnio dokumentaciju za aktivnu tvar u ime svih proizvođača.

98. U presudi od 30. rujna 2003., Sony Computer Entertainment Europe/Komisija (T‑243/01, EU:T:2003:251, t. 75.), Opći sud je smatrao da okolnost da je žalitelj jedini ovlašteni uvoznik konzole PlayStation®2 u Uniju element relevantan za ocjenjivanje osobnog utjecaja na žalitelja.

99. S druge strane, predmet žalbe EUCuTF‑a je uvrštenje spojeva bakra na popis kandidata za zamjenu do kojeg je spornom uredbom došlo zbog pogrešne primjene mjerila u vezi s dugotrajnim, biološki kumulativnim i toksičnim tvarima (PBT) na anorganske tvari. Spojevi bakra su pak jedina anorganska tvar koja se nalazi na popisu kandidata za zamjenu. Stoga jedina osnova za uvrštenje tih spojeva u navedenu listu razlikuje i individualizira EUCuTF i njegove članove.

100. Vodeći računa o prethodno navedenom, tužitelj navodi da je, unatoč tomu što formalno predstavlja provedbenu uredbu, u pogledu učinaka koje proizvodi na spojeve bakra i, slijedom toga, na EUCuTF i njegove članove kao jedine proizvođače te aktivne tvari, sporna uredba zapravo odluka Komisije.

101. Komisija smatra da je treći žalbeni razlog koji je EUCuTF istaknuo u prilog svojoj žalbi neosnovan.

102. Kao prvo, Opći sud je pravilno utvrdio da sporna uredba nije osobno utjecala na tužitelja.

103. Kao što je to Opći sud valjano utvrdio u točki 22. pobijanog rješenja, nijedna odredba predmetnog propisa žalitelju ne dodjeljuje postupovna prava. Činjenica da je žalitelj u pogledu izrade sporne uredbe mogao komunicirati s Komisijom nije dostatna da se žalitelju dodijeli aktivna procesna legitimacija ako mu primjenjivo zakonodavstvo ne daje status sudionika u postupku.

104. Činjenica da je žalitelj prijavio spojeve bakra radi njihova uvrštenja u Prilog I. Direktivi 91/414 bespredmetna je zato što se sporna uredba ne odnosi na to pitanje.

105. Što se tiče argumenta koji se temelji na činjenici da je žalitelj jedini koji je tražio produljenje odobrenja za spojeve bakra, samo ta okolnost nije dostatna da bi ga se individualiziralo. U tom pogledu Komisija ističe da, prema članku 15. stavku 1. Uredbe br. 1107/2009, svaki proizvođač aktivne tvari, a ne samo podnositelj zahtjeva u postupku koji je doveo do prvotnog odobrenja, može podnijeti zahtjev za produljenje.

106. Kao drugo, Komisija smatra da je Opći sud pravilno presudio da se sporna uredba ne odnosi osobno na članove tužitelja.

107. Prema mišljenju Komisije, Opći sud je u točki 29. pobijanog rješenja pravilno podsjetio na sudsku praksu proizašlu iz presude od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, t. 47.), prema kojoj mogućnost da se, s više ili manje točnosti, odredi broj ili čak identitet pravnih subjekata na koje se primjenjuje neka mjera ni u kojem slučaju ne znači kako treba smatrati da se ta mjera osobno odnosi na te subjekte sve dok se njezina primjena ostvaruje na temelju objektivnih pravnih ili činjeničnih okolnosti određenih u predmetnom aktu.

108. Tužitelj dakle nije dokazao da njegovi članovi čine zatvorenu kategoriju ili skupinu proizvođača i da se drugi subjekti ne mogu potencijalno naći u istovjetnoj situaciji, kao što je to naveo Opći sud u točki 31. pobijanog rješenja.

109. Prema mišljenju Komisije, žalitelj se pogrešno poziva na presudu od 30. rujna 2003., Sony Computer Entertainment Europe/Komisija (T‑243/01, EU:T:2003:251). Ta se presuda, kao što je to priznao Opći sud u svojem rješenju od 19. veljače 2008., Apple Computer International/Komisija (T‑82/06, EU:T:2008:46), odnosila na vrlo poseban skup činjenica i pravnih okolnosti koji je razlikovao Sony od bilo kojeg drugog subjekta, stvarnog ili potencijalnog. Nijedna pravna ili činjenična okolnost predmeta povodom kojeg je donesena navedena presuda u ovom slučaju nije prisutna.

2. Analiza

110. Budući da se EUCuTF definira kao udruženje proizvođača spojeva bakra korištenih u proizvodnji sredstava za zaštitu bilja ( 40 ), načelno mu je dopušteno podnijeti tužbu za poništenje samo ako poduzetnici koje zastupa ili neki među njima imaju pojedinačnu procesnu legitimaciju ili ako se može pozvati na vlastiti interes ( 41 ).

111. Na temelju te sudske prakse, navedene u točki 19. pobijanog rješenja, Opći sud je presudio da se EUCuTF ne može pozvati na vlastiti interes jer mu nijedna odredba predmetnog propisa u ovom sporu ne dodjeljuje postupovna prava i jer nije imao nikakvu ulogu u izradi pobijane uredbe ( 42 ).

112. Opći sud je također utvrdio da se sporna uredba odnosila na članove tužitelja samo zbog njihova objektivnog svojstva proizvođača spojeva bakra od kojih su neki vlasnici odobrenja za stavljanje na tržište sredstava za zaštitu bilja koje sadržava takvu tvar, na isti način kao i na sve druge gospodarske subjekte koji se stvarno i potencijalno nalaze u istovjetnoj situaciji. Iz toga je zaključio da članovi tužitelja, prema tome, nisu bili u situaciji koja ih je individualizirala ( 43 ).

113. Suprotno onomu što navodi EUCuTF, ja u tim utvrđenjima Općeg suda, a ni u zaključku koji Opći sud izvodi u točki 32. pobijanog rješenja, to jest da se, s obzirom na to da pretpostavka osobnog utjecaja nije ispunjena, dopuštenost tužbe koju je podnio EUCuTF ne može utvrditi na temelju članka 263. drugog dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a, ne vidim nijednu pogrešku koja se tiče prava.

a) Položaj EUCuTF‑a

114. Unatoč tomu što se treći žalbeni razlog koji je istaknuo EUCuTF odnosi na točku 22. pobijanog rješenja, EUCuTF ne osporava činjenicu da nije imao ulogu „pregovarača” radi uvrštenja spojeva bakra na popis iz priloga spornoj uredbi ni da primjenjivi propis u njegovu korist ne predviđa nijedno postupovno jamstvo.

115. Naime, iako se EUCuTF poziva na činjenicu da je bio „sugovornik” Komisije i da je sudjelovao na sastanku s dužnosnicima iz Glavne uprave za zdravlje, ne poziva se međutim ni na jedno posebno postupovno pravo koje bi mu dodijelilo poseban pravni položaj koji ga može individualizirati u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a ( 44 ).

116. Drugi argumenti koje EUCuTF ističe radi dokazivanja osobnog utjecaja također nisu osnovani. S jedne strane, koraci koje je poduzeo radi uvrštenja spojeva bakra u Prilog I. Direktivi 91/414 i njegovo sudjelovanje u postupku koji je doveo do Provedbene uredbe 2015/232 o uvjetima za odobrenje aktivne tvari „spojevi bakra” nisu relevantni. Oni ga naime ne individualiziraju u okviru te tužbe s obzirom na to da predmet pobijanog akta nije, stricto sensu, odobrenje aktivne tvari „spojevi bakra”, nego njezino priznavanje kao kandidata za zamjenu nakon dovršetka postupka koji je različit od onog koji je doveo do njezina uvrštenja u Prilog I. Direktivi 91/414.

117. S druge strane, suprotno onomu što navodi EUCuTF, on se ne nalazi u situaciji usporedivoj s onom povodom koje je donesena presuda od 17. siječnja 1985., Piraiki‑Patraiki i dr./Komisija (11/82, EU:C:1985:18), s obzirom na to da nijedna posebna odredba spornog propisa nije obvezivala Komisiju da vodi računa o posljedicama akta koji je namjeravala donijeti za poseban položaj EUCuTF‑a i njegovih članova.

118. Opći sud nije dakle počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio da se EUCuTF nije mogao pozvati na vlastiti interes za poništenje sporne uredbe.

b) Aktivna procesna legitimacija članova EUCuTF‑a

119. Od presude od 15. srpnja 1963., Plaumann/Komisija (25/62, EU:C:1963:17), „osobe koje nisu adresati odluke mogu tvrditi da se ona odnosi na njih osobno samo ako ih ta odluka pogađa zbog određenih karakteristika koje su im svojstvene ili zbog činjenične situacije koja ih razlikuje od ostalih osoba i time ih individualizira na istovrstan način poput adresata odluke”. To tumačenje osobnog utjecanja također se primjenjuje kad pobijani akt predstavlja akt opće primjene ( 45 ).

120. Treba međutim primijetiti da žalitelj ne dovodi u pitanje posebno točku 27. pobijanog rješenja, u kojem je Opći sud utvrdio da sporna uredba ima takav doseg, s obzirom na to da se, s jedne strane, primjenjuje na objektivno određene situacije, to jest u ovom slučaju zbog značajki aktivne tvari, i da, s druge strane, podrazumijeva pravne učinke u pogledu općenito i apstraktno određenih kategorija osoba, to jest svih subjekata čija je djelatnost povezana s jednom od tvari uvrštenih na popis priložen toj uredbi.

121. Tužitelj nije istaknuo ni da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava ili iskrivio činjenice time što je u točki 30. pobijanog rješenja utvrdio da „iz uvodne izjave 4. sporne uredbe proizlazi da je popis priložen toj uredbi sastavljen na osnovi informacija iz izvještaja o pregledu, zaključaka EFSA‑e, nacrta izvještaja o procjeni i povezanih dopuna, izvještaja o pregledu od strane ravnopravnih tijela, ili iz razvrstavanja u skladu s Uredbom (EZ) br. 1272/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o razvrstavanju, označivanju i pakiranju tvari i smjesa, o izmjeni i stavljanju izvan snage Direktive 67/548/EEZ i Direktive 1999/45/EZ i o izmjeni Uredbe (EZ) br. 1907/2006 (SL 2008., L 353, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 20., str. 3.)”. EUCuTF također ne kritizira utvrđenje Općeg suda iz navedene točke prema kojem se sporna uredba odnosi na primjenu članka 80. stavka 7. Uredbe br. 1107/2009 na temelju kojeg Komisija mora do 14. prosinca 2013. izraditi popis kandidata za zamjenu.

122. Slijedom toga, smatram da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 31. pobijanog rješenja zaključio da se sporna uredba ne odnosi osobno na članove tužitelja zato što se potonja na njih primjenjuje zbog njihova objektivnog svojstva proizvođača spojeva bakra na isti način kao i na sve druge gospodarske subjekte koji se stvarno ili potencijalno nalaze u istovjetnoj situaciji i da pretpostavka osobnog utjecaja u odnosu na njih stoga nije ispunjena.

123. Argument prema kojem su svi proizvođači spojeva bakra članovi EUCuTF‑a ne može osporiti taj zaključak.

124. S jedne strane, članovi EUCuTF‑a ne mogu se izjednačiti s ograničenom skupinom osoba koje su bile određene ili odredive u trenutku donošenja sporne uredbe – i na koju se ona stoga može osobno odnositi – s obzirom na to da se skupina nakon njezina stupanja na snagu može proširiti. Naime, iako se to može činiti teško zamislivim, Sud nikad nije napustio to fleksibilno razumijevanje „zatvorene skupine” ( 46 ).

125. S druge strane, mogućnost da se, s više ili manje točnosti, odredi broj ili čak identitet pravnih subjekata na koje se primjenjuje neka mjera ni u kojem slučaju ne znači da treba smatrati da se ta mjera osobno odnosi na te subjekte sve dok se njezina primjena ostvaruje na temelju objektivnih pravnih ili činjeničnih okolnosti određenih u predmetnom aktu ( 47 ).

126. Tijekom donošenja sporne uredbe, međutim, odluka o uvrštenju spojeva bakra na popis kandidata za zamjenu donesena je bez uzimanja u obzir posebnih svojstava članova žalitelja, već zbog činjenice da je ta tvar ispunjavala mjerila za klasifikaciju kao dugotrajne i toksične tvari u smislu točke 4. Priloga II. Uredbi br. 1107/2009 ( 48 ).

127. U tom pogledu činjenica da su spojevi bakra, kao što to navodi žalitelj, jedina anorganska tvar na predmetnom popisu ne može biti relevantna za osobni utjecaj na članove EUCuTF‑a. Ta okolnost naime uopće ne utječe na činjenicu da sporna uredba proizvodi pravne učinke za članove tužitelja samo zbog njihova objektivnog svojstva proizvođača spojeva bakra ( 49 ).

3. Zaključak o trećem žalbenom razlogu

128. Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točkama 22. i 31. pobijanog rješenja presudio da se EUCuTF nije mogao pozvati na vlastiti interes i da njegovi članovi nisu bili u situaciji koja ih individualizira. Slijedom toga, Opći sud također nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 32. pobijanog rješenja zaključio da se, s obzirom na to da pretpostavka osobnog utjecaja nije ispunjena, dopuštenost tužbe koju je podnio EUCuTF ne može utvrditi na temelju članka 263. drugog dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a.

129. Treći razlog koji je žalitelj istaknuo u prilog svojoj žalbi treba stoga odbiti kao neosnovan.

C. Drugi žalbeni razlog, koji se odnosi na djelotvornu sudsku zaštitu za EUCuTF i njegove članove

1. Argumentacija stranaka

130. Svojim drugim žalbenim razlogom žalitelj prigovara Općem sudu da je u točkama 52. do 60. pobijanog rješenja smatrao da odbacivanjem njegove žalbe kao nedopuštene njemu i njegovim članovima ne uskraćuje pravo na djelotvornu sudsku zaštitu.

131. Žalitelj navodi da članovi EUCuTF‑a ne mogu osporavati nacionalnu provedbenu mjeru, što bi mu omogućilo da dovede u pitanje učinke sporne uredbe. Naime, ako nacionalno tijelo odluči provesti usporednu procjenu spojeva bakra, a da nakon procjene ne donese odluku o zamjeni navedenih spojeva, žalitelj tvrdi da neće moći pobijati tu „odluku” zbog nepostojanja pravnog interesa da djeluje protiv akta koji na njega negativno ne utječe.

132. Članovi EUCuTF‑a su se stoga obvezni zauzimati za to da nacionalna tijela donesu negativnu odluku kako bi je mogli pobijati i, u okviru te tužbe, osporiti kvalifikaciju spojeva bakra kao kandidata za zamjenu.

133. Prema mišljenju tužitelja međutim, suprotno onomu što Opći sud navodi u točkama 54. i 55. pobijanog rješenja, pristup nacionalnim sudovima i mogućnost da se Sudu uputi zahtjev za prethodnu odluku koji se tiče ocjene valjanosti sporne uredbe ne mogu njemu i njegovim članovima zajamčiti pravo na djelotvornu sudsku zaštitu. Kao prvo, uopće nije sigurno da će se donijeti negativna odluka u pogledu produljenja odobrenja za spojeve bakra. Prema tome, tužitelj i njegovi članovi možda nikada neće moći osporavati spornu uredbu koja će vremenski neograničeno nastaviti proizvoditi pravne učinke. Kao drugo, čak i da se donese negativna odluka i neovisno o mogućnosti da se Sudu uputi zahtjev za prethodnu odluku, žalitelj i njegovi članovi suočili bi se s administrativnim teretom i gospodarskim troškovima koji proizlaze iz kvalifikacije spojeva bakra kao „kandidata za zamjenu”.

134. Komisija smatra da je žalbeni razlog nedopušten s obzirom na to da EUCuTF samo ponavlja argumente iznesene pred Općim sudom, a da time u pobijanom rješenju ne određuje nijednu pogrešku koja se tiče prava. Podredno, smatra da je žalbeni razlog neosnovan.

2. Analiza

135. Za razliku od Komisije, smatram da je drugi žalbeni razlog koji je istaknuo žalitelj dopušten.

136. S jedne strane, žalitelj izričito određuje točke pobijanog rješenja. S druge strane, daje potkrijepljenu kritiku razmatranja Općeg suda u pogledu sudske zaštite članova tužitelja i smatra da zaključak koji je na temelju njih izveo čini pogrešku koja se tiče prava.

137. Moram međutim utvrditi da Opći sud ni u kojem slučaju nije počinio pogrešku koja se tiče prava. Iako je ona naime bila vrlo kritizirana u pravnoj znanosti, s obzirom na to da je „cjelovitost” sustava ponekad prividna, Opći sud je samo primijenio ustaljenu sudsku praksu Suda prema kojoj je Ugovor o FEU‑u, u svojim člancima 263. i 277., s jedne, i u članku 267., s druge strane, ustanovio cjelovit sustav pravnih lijekova i postupaka kojima je cilj osigurati nadzor zakonitosti akata Unije, povjeravajući ga sudu Unije ( 50 ).

138. U tim uvjetima, fizičke i pravne osobe koje zbog pretpostavki za dopuštenost predviđenih člankom 263. četvrtim stavkom UFEU‑a ne mogu izravno pobijati regulatorni akt Unije pred sudom Unije zaštićene su od primjene takvog akta na njih mogućnošću pobijanja provedbenih mjera sadržanih u tom aktu ( 51 ).

139. Naime, „[a]ko je provedba takvog akta na institucijama, tijelima, uredima i agencijama Unije, [fizičke ili pravne] osobe mogu protiv provedbenih akata podnijeti izravnu tužbu sudovima Unije pod uvjetima iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a te se u prilog osnovanosti te tužbe i na temelju članka 277. UFEU‑a mogu pozvati na nezakonitost osnovnog akta u pitanju. Ako je ta provedba obveza država članica, te osobe mogu istaknuti nevaljanost osnovnog akta u pitanju pred nacionalnim sudovima te ih na taj način navesti da, na temelju članka 267. UFEU‑a, Sudu podnesu zahtjev za prethodnu odluku” ( 52 ).

140. U ovom slučaju međutim, ako Sud odluči da neće slijediti moje tumačenje regulatornog akta „koji ne podrazumijeva provedbene mjere”, Opći sud je pravilno utvrdio da sporna uredba podrazumijeva provedbene mjere u smislu članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a.

141. I Uredba br. 1107/2009 i sporna uredba trebale bi, u tom slučaju, podlijegati posrednom nadzoru. Sporna uredba doduše neće u strogom smislu biti pravni temelj provedbenih mjera. Sudska praksa Suda međutim ne zahtijeva takvu strogost prilikom određenja pravne veze koja mora postojati između pobijanog akta i onoga koji je predmet prigovora nezakonitosti kako bi članak 277. UFEU‑a bio primjenjiv ( 53 ). U okviru ispitivanja dopuštenosti prigovora nezakonitosti postavlja se pitanje je li pobijani akt bilo moguće donijeti a da ne postoji pravilo na koje se odnosi prigovor nezakonitosti ( 54 ).

142. U ovom slučaju međutim treba utvrditi da se eventualne provedbene mjere koje će se donijeti na osnovi Uredbe br. 1107/2009 ne bi mogle propisati da spojevi bakra spornom uredbom nisu prethodno bili uvršteni na popis kandidata za zamjenu.

143. Osim toga, odbijanje prigovora nezakonitosti protiv sporne uredbe dovelo bi do njezina izuzimanja od svakog sudskog nadzora s obzirom na to da je izravna tužba pred Sudom isključena zbog provedbenih mjera koje „podrazumijeva” ta uredba. Takvo izuzimanje je nedvojbeno protivno Uniji utemeljenoj na vladavini prava koja nastoji institucije Unije podvrgnuti nadzoru usklađenosti njihovih akata, osobito s Ugovorom o FEU‑u i općim načelima prava ( 55 ). Takvo izuzimanje stoga bi predstavljalo prazninu u sustavu pravnih lijekova i postupaka ustanovljenom Ugovorom o FEU‑u kako bi se Sudu povjerilo ispitivanje zakonitosti akata Unije. Navedeni sustav slijedom toga više ne bi bio cjelovit.

3. Zaključak o drugom žalbenom razlogu i dodatne napomene o učinku članka 19. UEU‑a

144. Iz prethodnih razmatranja proizlazi da, ako bi Sud smatrao prvi žalbeni razlog neosnovanim, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 60. pobijanog rješenja presudio da treba odbiti tužiteljev argument u vezi s djelotvornom sudskom zaštitom. Naime, čak i da EUCuTF zbog pretpostavki za dopuštenost iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a ne može izravno pobijati spornu uredbu pred sudom Unije, može se, kao što je to u bitnom naveo Opći sud u točki 61. navedenog rješenja, pred nadležnim sudovima posredno pozvati na nevaljanost te uredbe.

145. Taj se zaključak ne može dovesti u pitanje argumentom prema kojem tužitelj neće moći osporavati usporednu procjenu koju provode države članice prije nego što nacionalna tijela odluče produljiti odobrenje za sredstvo za zaštitu bilja koje sadržava spojeve bakra s obzirom na to da takva odluka ne mijenja pravni položaj tužitelja i slijedom čega je španjolski sudovi ne priznaju kao akt koji se može pobijati.

146. Kao što je to naime presudio Opći sud, u bitnom, u točki 59. pobijanog rješenja, člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU‑a državama članicama se nalaže da osiguravaju pravne lijekove dostatne za osiguranje djelotvorne sudske zaštite u područjima obuhvaćenima pravom Unije.

147. Osim toga, sudska praksa Tribunala Supremo (Vrhovni sud, Španjolska) i Tribunala Constitucional (Ustavni sud, Španjolska) u vezi sa zahtjevom za postojanje pravnog interesa na koju se EUCuTF pozvao u prilog svojoj žalbi ne mijenja doseg članka 263. UFEU‑a.

148. Naime, s obzirom na to da se člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU‑a državama članicama nalaže obveza u pogledu rezultata, „nacionalni sudovi su dužni tumačiti pretpostavke za dopuštenost i postupovna pravila primjenjiva na sudske postupke koji su pred njima pokrenuti, kao što je zahtjev za postojanje pravnog interesa, u najvećoj mogućoj mjeri, tako da se ta pravila mogu primijeniti na način koji doprinosi ostvarenju cilja navedenog u članku 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima da se zajamči djelotvorna sudska zaštita prava pojedinaca koja proizlaze iz prava Unije” ( 56 ).

149. Osim toga, ako takvo tumačenje nije moguće, tada treba utvrditi da „iz opće strukture odnosnog nacionalnog pravnog poretka [proizlazi] da ne postoji nijedan pravni lijek koji osigurava, makar posredno, poštovanje prava pojedinaca koja proizlaze iz prava Unije” ( 57 ). U tim okolnostima na odnosnoj je državi članici da pred nacionalnim sudovima, u vidu očuvanja prava Unije, stvori nove pravne lijekove ( 58 ).

150. Doduše, rješenja navedena u dvjema prethodnim točkama ponešto su paradoksalna s obzirom na strogost kojom Sud tumači pretpostavke za dopuštenosti tužbe za poništenje ( 59 ). Međutim, u skladu su s logikom članka 19. UEU‑a i jedina koja mogu jamčiti da nema praznine u sudskoj zaštiti građana Unije.

151. Zaključno, s obzirom na prethodna razmatranja, smatra da drugi žalbeni razlog koji je žalitelj istaknuo u prilog svojoj žalbi treba odbiti kao neosnovan.

VII. Dopuštenost pravnog lijeka žalitelja i vraćanje predmeta Općem sudu

152. Nakon provođenja ove analize razloga koje je žalitelj istaknuo u prilog svojoj žalbi, smatram da treba prihvatiti prvi žalbeni razlog. Stoga treba ukinuti pobijanu presudu u dijelu u kojem je Opći sud presudio da sporna uredba podrazumijeva provedbene mjere u smislu članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a.

153. U skladu s člankom 61. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije, Sud može u slučaju ukidanja odluke Općeg suda ili konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta ili vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu.

154. U ovom slučaju, budući da je Opći sud odbio tužbu u stadiju ispitivanja dopuštenosti, Sud ne može sam odlučiti o meritumu tužbe. S druge strane, on raspolaže nužnim elementima za konačno odlučivanje o prigovoru nedopuštenosti koji je Komisija istaknula tijekom prvostupanjskog postupka. Naime, i EUCuTF i Komisija izrazili su svoja mišljenja o izravnom utjecaju sporne uredbe na EUCuTF. Budući da je pak regulatorna priroda sporne uredbe utvrđena i nije osporena, riječ je o jedinoj pretpostavki propisanoj člankom 263. posljednjim dijelom rečenice četvrtog stavka UFEU‑a koja još nije ispitana.

155. Žalitelj navodi da se sporna uredba izravno odnosi na njega i njegove članove. Posebno podsjeća, s jedne strane, da sporna uredba kvalificira aktivnu tvar „spojevi bakra” kao „aktivnu tvar koja je kandidat za zamjenu”, čime izravno podliježe materijalnim odredbama Uredbe br. 1107/2009. Spojevi bakra time podliježu strožim pretpostavkama od onih koje se primjenjuju na aktivne tvari koje nisu kandidati za zamjenu. S druge strane, ta posljedica izravno proizlazi iz sporne uredbe i Komisiji, u budućim postupcima produljenja odobrenja za spojeve bakra, ili nacionalnim tijelima, u postupcima produljenja nacionalnih odobrenja za sredstva za zaštitu bilja koje sadržava spojeve bakra ili kod zahtjeva za uzajamno priznavanje, ne priznaje nikakvu marginu prosudbe u pogledu kvalifikacije spojeva bakra kao „kandidata za zamjenu”.

156. Suprotno tomu, Komisija smatra da sporna uredba ne može izravno utjecati na tužitelja ili njegove članove jer posljedice na koje upućuje EUCuTF ne proizlaze izravno iz uvrštenja spojeva bakra na popis kandidata za zamjenu, nego iz eventualnih kasnijih odluka Komisije ili država članica čije donošenje podrazumijeva široku diskrecijsku ovlast. Sporna uredba time ne ispunjava pretpostavke u vezi s izravnim utjecajem.

157. Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda na koju se poziva Komisija, akt Europske unije izravno se odnosi na fizičku ili pravnu osobu ako proizvodi „izravno učinke na pravni položaj pojedinca i ne ostavlja nikakve diskrecijske ovlasti svojim adresatima koji su zaduženi za provedbu tog akta, s obzirom na to da je ta provedba u potpunosti automatska i proizlazi isključivo iz propisa Unije bez primjene drugih posrednih pravila” ( 60 ).

158. U ovom slučaju međutim, suprotno onomu što navodi Komisija, smatram da sporna uredba proizvodi izravan učinak na pravni položaj tužitelja a da institucija Unije ili nacionalno tijelo države članice ne moraju intervenirati. Naime, zbog same činjenice da su spojevi bakra spornom uredbom uvršteni na popis kandidata za zamjenu, izmijenjeno je pravno uređenje te tvari.

159. Iako Komisija i države članice raspolažu određenom marginom prosudbe u okviru zahtjeva za produljenje odobrenja za aktivnu tvar ili produljenja odobrenja za sredstva za zaštitu bilja i prilikom usporedne procjene predviđene u članku 50. Uredbe br. 1107/2009, one nemaju nikakvu diskrecijsku ovlast u pogledu kvalifikacije spojeva bakra kao „kandidata za zamjenu” ni, prema tome, u pogledu primjenjivog uređenja. Margina prosudbe Komisije ili država članica primjenjivat će se samo u okviru primjene Uredbe br. 1107/2009. To međutim nije uredba čije poništenje žalitelj traži.

160. Slijedom toga, smatram da je žalitelju dopušteno podnijeti tužbu za poništenje protiv sporne uredbe na temelju članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a s obzirom na to da je riječ o regulatornom aktu koji se na njega izravno odnosi, a ne podrazumijeva provedbene mjere u smislu te odredbe.

VIII. Zaključci

161. Očito je nesporno da pravnom subjektu poput EUCuTF‑a (ili jednog od njegovih članova) nije dopušteno pokrenuti postupke protiv Uredbe br. 1107/2009. Naime, nije moguće ispuniti dvije od tri pretpostavke članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a. S jedne strane, iako je regulatorne prirode u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a, ta uredba nužno podrazumijeva provedbene mjere. S druge strane, ona ne mijenja pravni položaj predmetnih osoba a da Komisija ili države članice ne izvršavaju diskrecijsku ovlast.

162. Čini mi se da je žalitelj stoga u potpunosti poštovao dijalektički odnos pravnih lijekova ustanovljen Ugovorom i koji Sud dosljedno slijedi. Podnosi tužbu za poništenje protiv uredbe koja u odnosu na njega dovodi do primjene sustava koji mu nanosi štetu te se, u okviru te izravne tužbe, poziva na nezakonitost uredbe koja uspostavlja taj sustav iznimki na temelju članka 277. UFEU‑a. Ta dinamika između pravnih lijekova jamči, s jedne strane, djelotvornu sudsku zaštitu tužitelja, ali također, s druge strane, sigurnost pravnog poretka Unije. Naime pruža ujednačeno rješenje problema zakonitosti putem jedinstvenog postupka, što je brže i jeftinije od niza hipotetskih i budućih zahtjeva za prethodnu odluku.

163. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da odluči na sljedeći način: Primarno: 1) Ukida se rješenje Općeg suda Europske unije od 27. travnja 2016., European Union Copper Task Force/Komisija (T‑310/15, neobjavljeno, EU:T:2016:265). 2) Tužba za poništenje udruženja European Union Copper Task Force protiv Provedbene uredbe Komisije (EU) 2015/408 od 11. ožujka 2015. o provedbi članka 80. stavka 7. Uredbe (EZ) br. 1107/2009 Europskog parlamenta i Vijeća o stavljanju na tržište sredstava za zaštitu bilja i izradi popisa kandidata za zamjenu je dopuštena. 3) Predmet se vraća Općem sudu Europske unije na odlučivanje o meritumu. 4) O troškovima će se odlučiti naknadno. Podredno, ako bi Sud prvi žalbeni razlog smatrao neosnovanim: 1) Žalba se odbija. 2) Udruženje European Union Copper Task Force snosi troškove.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) SL 2015., L 67, str. 18.

( 3 ) Vidjeti također žalbu protiv rješenja od 16. veljače 2016., Industrias Químicas del Vallés/Komisija (T‑296/15, neobjavljeno, EU:T:2016:79) (predmet C‑244/16 P, Industrias Químicas del Vallés/Komisija), i moje mišljenje u tom predmetu izneseno istog dana.

( 4 ) SL 1991., L 230, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 55., str. 32.)

( 5 ) SL 2009., L 104, str. 23.

( 6 ) SL 2009., L 309, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 61., str. 52.)

( 7 ) SL 2011., L 153, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 6., str. 133.)

( 8 ) SL 2015., L 39, str. 7.

( 9 ) Ta tri pravila su sljedeća: produljenje odobrenja aktivne tvari, dobivanje ili produljenje odobrenja za stavljanje na tržište za sredstva za zaštitu bilja koja sadrže takve tvari i pokretanje uzajamnog priznavanja odobrenja za stavljanje na tržište između država članica.

( 10 ) Vidjeti točku 36. žalbe.

( 11 ) Članak 263. četvrti stavak UFEU‑a. Moje isticanje.

( 12 ) Presuda od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 57.)

( 13 ) Presuda od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 60.; moje isticanje). Kao što sam već imao priliku navesti, to tumačenje dovodi do paradoksa da bi predmet povodom kojeg je donesena presuda od 25. srpnja 2002., Unión de Pequeños Agricultores/Vijeće (C‑50/00 P, EU:C:2002:462), ponovno završio utvrđenjem nedopuštenosti, iako je upravo taj predmet doveo do izmjene članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a (vidjeti točku 58. mojeg mišljenja u predmetu Stichting Woonpunt i dr./Komisija (C‑132/12 P, EU:C:2013:335)).

( 14 ) Presuda od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, t. 28.).

( 15 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, t. 29.).

( 16 ) Presuda od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, t. 30.)

( 17 ) Presuda od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, t. 31.)

( 18 ) Točka 42. Vidjeti također presude od 10. prosinca 2015., Canon Europa/Komisija (C‑552/14 P, neobjavljena, EU:C:2015:804, t. 47.), i od 10. prosinca 2015., Kyocera Mita Europe/Komisija (C‑553/14 P, neobjavljena, EU:C:2015:805, t. 46.).

( 19 ) Rješenje od 14. srpnja 2015., Forgital Italy/Vijeće (C‑84/14 P, neobjavljeno, EU:C:2015:517, t. 43.).

( 20 ) Vidjeti, u tom smislu, Mastroianni, R. i Pezza, A., „Striking the Right Balance: Limits on the Right to Bring an Action under Article 263(4) of the Treaty on the Functioning of the European Union”, American University International Law Review, 2015, (30:4), str. 443. do 795., osobito str. 793. Navedeni autori idu dotle da pišu da je tumačenje pojma „provedbena mjera”, koje je u smislu članka 263. posljednjeg dijela rečenice četvrtog stavka UFEU‑a prihvatio Sud, pristup pojedinca sudovima Unije učinilo „praktično nemogućim” („makes it pratically impossible for private applicants […] to bring a case before EU Courts”).

( 21 ) Presuda od 28. ožujka 2017., Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, t. 73.)

( 22 ) Sud je tako odlučio da „odredbe Okvirnog sporazuma [o radu na određeno vrijeme, sklopljenog 18. ožujka 1999., priloženog Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP], u vezi s načelom djelotvornosti, treba tumačiti na način da im se protive nacionalna postupovna pravila koja obvezuju radnika zaposlenog na određeno vrijeme na pokretanje novog postupka radi određivanja prikladne sankcije u slučaju kada sud utvrdi postojanje zlouporabe uzastopnih ugovora na određeno vrijeme, s obzirom na to da to neophodno stvara radniku postupovne nepogodnosti, osobito u vidu troška, trajanja postupka i pravila o zastupanju, koje pretjerano otežavaju korištenje prava koja su priznata pravnim poretkom Unije” (presuda od 14. rujna 2016., Martínez Andrés i Castrejana López (C‑184/15 i C‑197/15, EU:C:2016:680, t. 64.; moje isticanje). Iako Sud ispituje problem s obzirom na načelo djelotvornosti, u točki 59. te presude podsjeća da se zahtjevima ekvivalentnosti i djelotvornosti „izražava opća obveza država članica da osiguraju sudsku zaštitu pravâ koja pravni subjekti ostvaruju na temelju prava Unije” (moje isticanje).

( 23 ) Vidjeti Dixel Dictionnaire – Le Robert, izdanje 2011.

( 24 ) U pogledu članka III‑365, stavka 4. Ugovora o Ustavu za Europu, identičnog članku 263. četvrtom stavku UFEU‑a, vidjeti, u tom smislu, Coutron, L., La contestation incidente des actes de l’Union européenne, Bruylant, 2007., str. 488. Vidjeti također Blumann, Cl., „L’amélioration de la protection juridictionnelle effective des personnes physiques et morales résultant du traité de Lisbonne”, L’homme et le droit. En hommage au professeur Jean‑François Flauss, Éditions Pedone, 2014., str. 77. do 100., osobito str. 98. Druge jezične verzije Ugovora bolje odražavaju tu ideju. U verziji na engleskom jeziku tako se koristi riječ „entail” koja je sinonim glagolima „necessitate” (iziskivati), „make necessary” (učiniti nužnim), „require” (tražiti), „need” (trebati) ili „demand” (zahtijevati) (vidjeti Oxford Thesaurus of English, 2. izd., Oxford University Press, 2004.). Vidjeti također verziju na poljskom jeziku „nie wymagają środków wykonawczych” ili verziju na portugalskom jeziku „que não necessitam de medidas de execução” (moje isticanje).

( 25 ) Vidjeti u tom smislu Rhimes, M., „The EU Courts Stand Their Ground: Why Are the Standing Rules for Direct Actions Still So Restrictive?”, European Journal of Legal Studies, 2016., sv. 9., br. 1, str. 103. do 172., osobito str. 124.

( 26 ) Od presude od 13. srpnja 1966., Italija/Vijeće i Komisija (32/65, EU:C:1966:42), Sud je presuđivao da je pravilo opće primjene čija se nezakonitost ističe na temelju članka 277. UFEU‑a trebalo biti primjenjivo „izravno ili neizravno na slučaj koji je predmet tužbe” (Zb., str. 594.; moje isticanje). Opći sud nastavlja primjenjivati to pravilo (vidjeti, osobito, presudu od 12. lipnja 2015., Plantavis i NEM/Komisija i EFSA (T‑334/12, EU:T:2015:376, t. 51.)).

( 27 ) Presuda od 14. ožujka 2017., A i dr. (C‑158/14, EU:C:2017:202, t. 68.).

( 28 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 6. ožujka 1979., Simmenthal/Komisija (92/78, EU:C:1979:53, t. 39.).

( 29 ) Presuda od 14. ožujka 2017., A i dr. (C‑158/14, EU:C:2017:202, t. 69.)

( 30 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, t. 30. i 31.).

( 31 ) Točka 30. Komisijinog odgovora na žalbu.

( 32 ) Presuda od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 92.). Ta se tvrdnja prvi put pojavljuje u točki 23. presude od 23. travnja 1986., Les Verts/Parlament (294/83, EU:C:1986:166). Od tada je ponovljena u više navrata. Vidjeti osobito presude od 25. srpnja 2002., Unión de Pequeños Agricultores/Vijeće (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, t. 40.); od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, t. 57.); od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, t. 45.), ili od 28. ožujka 2017., Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, t. 66.).

( 33 ) Presuda od 23. travnja 1986., Les Verts/Parlament (294/83, EU:C:1986:166, t. 23.). Moje isticanje.

( 34 ) Vidjeti, u tom smislu, Berrod, F., La systématique des voies de droit communautaires, Dalloz, Pariz, 2003., br. 294 za zahtjev za prethodnu odluku i br. 834 za prigovor nezakonitosti, kao i Coutron, L., La contestation incidente des actes de l’Union européenne, Bruylant, Bruxelles, 2007., str. 129. i 213.

( 35 ) Točka 25., moje isticanje

( 36 ) SL 2011., L 81, str. 8.

( 37 ) SL 2011., L 104, str. 39.

( 38 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, t. 18.).

( 39 ) Vidjeti točku 62. žalbe: „The EUCuTF considers that the GCEU did not take into account the particular circumstances of the task force […]” (moje isticanje).

( 40 ) Vidjeti točku 11. žalbe EUCuTF‑a.

( 41 ) Vidjeti, u tom smislu, u pogledu tužbe za poništenje koju je udruženje podnijelo protiv konačne odluke Komisije u području državnih potpora, presudu od 22. lipnja 2006., Belgija i Forum 187/Komisija (C‑182/03 i C‑217/03, EU:C:2006:416, t. 56.).

( 42 ) Vidjeti točku 22. pobijanog rješenja.

( 43 ) Vidjeti točku 31. pobijanog rješenja.

( 44 ) Vidjeti u tom smislu rješenje od 17. veljače 2009., Galileo Lebensmittel/Komisija (C‑483/07 P, EU:C:2009:95, t. 53.).

( 45 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 25. srpnja 2002., Unión de Pequeños Agricultores/Vijeće (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, t. 36.).

( 46 ) Vidjeti, u pogledu nedavne primjene, presudu od 24. studenoga 2016., Ackermann Saatzucht i dr./Parlament i Vijeće (C‑408/15 P i C‑409/15 P, neobjavljena, EU:C:2016:893, t. 39.).

( 47 ) Vidjeti u tom smislu presude od 23. travnja 2009., Sahlstedt i dr./Komisija (C‑362/06 P, EU:C:2009:243, t. 31. i navedenu sudsku praksu), i od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852).

( 48 ) Vidjeti uvodnu izjavu 6. sporne uredbe.

( 49 ) Ne čini mi se da činjenica, da je Opći sud u presudi od 30. rujna 2003., Sony Computer Entertainment Europe/Komisija (T‑243/01, EU:T:2003:251), smatrao da je okolnost da je žalitelj jedini ovlašteni uvoznik konzole PlayStation®2 u Uniju bila element relevantan za ocjenjivanje osobnog utjecaja na žalitelja, može izmijeniti taj zaključak. Žalitelj ni na koji način nije dokazao relevantnost te presude u ovom slučaju. Sud je međutim, u situaciji s „isključivim” uvoznikom, već imao priliku potvrditi da ta okolnost nije mogla izmijeniti opću primjenu akta „ako je nesporno da se primjenjuje slijedom objektivnih pravnih ili činjeničnih okolnosti utvrđenih tim aktom, a koje su u skladu s njegovim ciljem” (presuda od 14. srpnja 1983., Spijker Kwasten/Komisija, 231/82, EU:C:1983:220, t. 10.).

( 50 ) Vidjeti u tom smislu točku 75. ovog mišljenja i sudsku praksu navedenu u bilješci 32. Među brojnim komentarima, vidjeti osobito Meij, A., „Standing in direct actions in the EU courts after Lisbon” u De Rome à Lisbonne: les juridictions de l’Union européenne à la croisée des chemins – Mélanges en l’honneur de Paolo Mengozzi, Bruxelles, Bruylant, 2013., str. 301. do 312.; Turmo, A., „Nouveau refus d’élargir l’accès des particuliers au recours en annulation contre les actes de l’Union européenne”, R. A.E, 2013., str. 825. do 835.; Waelbroeck, D. i Bombois, Th., „Des requérants ‚privilégiés’ et des autres… À propos de l’arrêt Inuit et de l’exigence de protection juridictionnelle effective des particuliers en droit européen”, Cahier de droit européen, 2014/1, str. 21. do 76.; Van Malleghem, P.-A. i Baeten, N., „Before the law stands a gatekeeper – Or, what is a ‚regulatory act’ in Article 263(4) TFEU? Inuit Tapiriit Kanatami”, Common Market Law Review, 2014., sv. 51., str. 1187. do 1216.

( 51 ) Vidjeti u tom smislu presude od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, t. 28.), i od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, t. 30.).

( 52 ) Presuda od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 93.). Vidjeti također presude od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, t. 29.), i od 28. travnja 2015., T & L Sugars i Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, t. 31.).

( 53 ) Za primjer gdje je Sud prihvatio ispitati prigovor nezakonitosti protiv akta koji nije bio pravni temelj pobijanog akta, vidjeti presudu od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408).

( 54 ) Vidjeti, u tom smislu, Barav, A., „The Exception of Illegality in Community Law: a Critical Analysis”, Common Market Law Review, 1974., str. 366. do 386., osobito str. 374.

( 55 ) Vidjeti osobito u tom smislu presudu od 29. lipnja 2010., E i F (C‑550/09, EU:C:2010:382, t. 44.).

( 56 ) Rješenje od 14. srpnja 2015., Forgital Italy/Vijeće (C‑84/14 P, neobjavljeno, EU:C:2015:517, t. 66.).

( 57 ) Presuda od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 104.)

( 58 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, t. 103. u vezi s t. 104.).

( 59 ) Vidjeti, u tom smislu, Arnull, A., „Arrêt ‚Inuit’: la recevabilité des recours en annulation introduits par des particuliers contre des actes réglementaires”, Journal de droit européen, 2014., str. 14. do 16., osobito str. 15. Autor govori o „paradoksu” s obzirom na to da „Sud nacionalnim sudovima nameće zahtjeve koje sam nije spreman ispuniti”.

( 60 ) Presuda od 13. ožujka 2008., Komisija/Infront WM (C‑125/06 P, EU:C:2008:159, t. 47.). Iako je Sud razvio to tumačenje u vezi s člankom 263. drugim dijelom rečenice četvrtog stavka UFEU‑a, ne vidim razlog zašto se ono također ne bi primijenilo na treći dio rečenice. Vidjeti u tom pogledu točku 66. i bilješku 21. mojeg mišljenja u predmetu Stichting Woonpunt i dr./Komisija (C‑132/12 P, EU:C:2013:335).