HR Službeni list Europske unije C 294/45

Žalba koju je 13. srpnja 2015. podnijela Bank of Industry and Mine protiv presude Općeg suda (prvo vijeće) od 29. travnja 2015. u predmetu T-10/13, Bank of Industry and Mine protiv Vijeća

(Predmet C-358/15 P)

(2015/C 294/57)

Jezik postupka: francuski

Stranke

Žalitelj: Bank of Industry and Mine (zastupnici: E. Rosenfeld i S. Perrotet, odvjetnici)

Druga stranka u postupku: Vijeće Europske unije

Zahtjevi

Žalitelj od Suda zahtijeva da:

— ukine presudu koju je donijelo prvo vijeće Općeg suda Europske unije u predmetu T-10/13, dostavljenu tužitelju 5. svibnja 2015., kojom je Opći sud odbio tužbu za poništenje koju je podnijelo društvo Bank of Industry and Mine u navedenom predmetu i kojom mu je naloženo snošenje svih troškova;

— prihvati zahtjev koji je žalitelj iznio u prvostupanjskom postupku;

— naloži tuženiku u žalbenom postupku snošenje troškova postupaka.

Žalbeni razlozi i glavni argumenti

Žalitelj ističe sedam žalbenih razloga u prilog osnovanosti svoje žalbe.

Kao prvo, žalitelj smatra da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 99. svoje odluke utvrdio da je Vijeće donijelo Odluku 2012/635 (1) na temelju članka 29. UEU-a i time što je iz toga u točki 101. zaključio da se na tu odluku ne primjenjuju zahtjevi iz članka 215. stavka 2. UFEU-a. Opći sud je također počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 105. svoje odluke presudio da je Vijeće pravilno predvidjelo provedbene ovlasti sukladno odredbama članka 291. stavka 2. UFEU-a. Nadalje, Vijeće je počinilo još jednu pogrešku koja se tiče prava time što je smatralo da su pretpostavke za uporabu članka 291. stavka 1. UFEU-a bile ispunjene. Članak 215. UFEU-a je naime jedini primjenjivi postupak u području mjera ograničavanja. Članak 291. stavak 2. UFEU-a se stoga ne može primijeniti jer se taj članak primjenjuje samo na mjere koje zahtijevaju provedbene mjere. No, mjere zamrzavanja financijskih sredstava su po svojoj prirodi provedbene mjere. Prema tome, one ne mogu potpadati pod područje primjene rationae materiae članka 291. stavka 2. UFEU-a. Usto, pretpostavke propisane za uporabu članka 291. stavka 2. UFEU-a nisu ispunjene jer Vijeće u svojim pobijanim odlukama nije uredno opravdalo uporabu tog postupka.

Kao drugo, žalitelj također prigovara Općem sudu što je smatrao da se člankom 20. stavkom 1. točkom (c) Odluke 2010/413 (2), kako je izmijenjena Odlukom 2012/35 (3) i Odlukom 2012/635, kao i člankom 23. stavkom 2. točkom (d) Uredbe br. 267/2012 (4), ne povređuju načela pravne sigurnosti i predvidljivosti, proporcionalnosti te pravo na vlasništvo. Kriterij kvantitativne i kvalitativne važnosti iz točke 79. odluke Općeg suda ne spominje se u pobijanim aktima. Opći sud ga je dakle umjetno stvorio kako bi učinio pobijane akte valjanima. K tome, taj kriterij je sam po sebi nejasan, neprecizan i neproporcionalan. Opći sud je prema tome počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da činjenica da žalitelj iranskoj državi plaća davanje predstavlja potporu u smislu pobijanih akata.

Kao treće, žalitelj prigovara Općem sudu da je počinio grešku koja se tiče prava u točkama 135. i 136. svoje presude time što je presudio da su osporavani akti bili dostatno obrazloženi, unatoč tome što je sam Opći sud u točki 134. navedene presude priznao da pobijani akti ne navode opseg i detalje potpore koja se pripisuje žalitelju. Nadalje, čitajući osporavane akte, žalitelj nije bio u stanju razumjeti razloge svojeg sankcioniranja, što dokazuje nedostatnost obrazloženja.

Kao četvrto, Opći sud je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 163. svoje odluke smatrao da izostanak preispitivanja situacije žalitelja u danom roku nije moglo dovesti do nezakonitosti njegovog zadržavanja na popisu sankcioniranih subjekata unatoč tome što je ta obveza strogo objektivna.

Kao peto, Opći sud je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da pobijane odluke ne ugrožavaju temeljna prava žalitelja i da nisu neproporcionalne, unatoč tome što su pobijane odluke bile nejasne i neprecizne. Slično tome, kriterij kvantitativne i kvalitativne važnosti koji je utvrdio Opći sud je sam po sebi arbitraran.

Kao šesto, Opći sud je počinio pogrešku koja se tiče prava u točkama 179. i 183. svoje presude, time što je smatrao da žalitelj pruža potporu iranskoj vladi iz razloga što joj plaća obvezno davanje, unatoč tome što je to davanje samo porez i što se žalitelj nalazi u istom položaju kao i obični porezni obveznik.

Naposljetku, Opći sud je propustio utvrditi da je Vijeće povrijedilo načelo nediskriminacije time što je sankcioniralo žalitelja zbog plaćanja davanja iranskoj državi, a ne sve poduzetnike koji su obveznici plaćanja tog davanja.

(1) Odluka Vijeća 2012/635/ZVSP od 15. listopada 2012. o izmjeni Odluke 2010/413/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL L 282, str. 58.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 14., str. 129.).

(2) Odluka Vijeća 2010/413/ZVSP od 26. srpnja 2010. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Zajedničkog stajališta 2007/140/ZVSP (SL L 195, str. 39.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 3., str. 220.).

(3) Odluka Vijeća 2012/35/ZVSP od 23. siječnja 2012. o izmjeni Odluke 2010/413/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Irana (SL L 19, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 12., str. 170.).

(4) Uredba Vijeća (EU) br. 267/2012 od 23. ožujka 2012. o mjerama ograničavanja protiv Irana i stavljanju izvan snage Uredbe (EU) br. 961/2010 (SL L 88, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 18., svezak 4., str. 194.).