ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
63

Tako pregovaračke smjernice ne mogu proizvesti pravne učinke u pogledu građana Ujedinjene Kraljevine koji borave u jednoj od 27 država članica Unije. Kao prvo, njima se nužno ne preciziraju konačna stajališta Unije u okviru pregovora, s obzirom na to da se, kao što se to izričito navodi u članku 4. navedenih smjernica, one mogu prema potrebi mijenjati i dopunjavati tijekom pregovora, osobito kako bi se u obzir uzeo razvoj smjernica Europskog vijeća. Kao drugo, pregovori ne moraju nužno dovesti do sklapanja sporazuma. Kao treće, pod pretpostavkom da pregovori dovedu do sklapanja sporazuma, prava građana Ujedinjene Kraljevine u 27 država članica Unije koja bi se moguće odredila tim sporazumom neće, po definiciji, jednostrano utvrditi Unija, nego će također ovisiti o stajalištima Ujedinjene Kraljevine. Kao četvrto, odredbe koje se odnose na očuvanje statusa i prava građana Ujedinjene Kraljevine u 27 država članica Unije od datuma povlačenja, kako bi bile predviđene mogućim sporazumom, nisu u isključivoj nadležnosti Vijeća, s obzirom na to da odluku o sklapanju sporazuma o povlačenju donosi Vijeće, odlučujući kvalificiranom većinom, uz prethodnu suglasnost Parlamenta. Zbog svih tih razloga, pregovaračke smjernice upućene su samo Komisiji i ne mogu imati za posljedicu utvrđivanje prava građana Ujedinjene Kraljevine u 27 država članica Unije od datuma povlačenja.
68

U jednom je slučaju produljenje, prema mišljenju ESVD‑a, bilo odobreno kako bi se diplomat zadržao na radnom mjestu dok je bio raspoređen u inozemstvo u uobičajenom trajanju, to jest na četiri godine, jer je on izvorno bio raspoređen u trajanju ograničenom na tri godine zato što se radilo o raspoređivanju u „problematičnu” zemlju. U tom je predmetu ESVD želio trajanje raspoređivanja te osobe uskladiti s praksom koja se primjenjuje u službi, to jest s raspoređivanjem od najviše četiri godine. ESVD smatra da je ta situacija drukčija od one koju tužiteljica poznaje jer je ona na svoje mjesto šefice delegacije bila od početka raspoređena u trajanju od četiri godine.
14

Prvim dijelom prvog tužbenog razloga, koji valja prvo ispitati, tužitelj u biti prigovara žalbenom vijeću da je pogrešno utvrdilo, na temelju pukih pretpostavki, da velik dio relevantne javnosti može uspostaviti vezu između pojma „devin” i zemljopisnog podrijetla proizvoda obuhvaćenih osporavanim žigom. U tom pogledu on razlikuje tri zemljopisne kategorije prosječnih potrošača, i to, kao prvo, one iz Bugarske, kao drugo, one iz Grčke i Rumunjske i, kao treće, one iz drugih država članica Unije. Tužitelj iz toga zaključuje da žalbeno vijeće nije utvrdilo postojanje dovoljnog stupnja bliskosti prosječnog potrošača zemalja Unije s gradom Devinom i da je počinilo pogrešku koja se tiče prava pri primjeni članka 7. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009, barem u pogledu prosječnog potrošača iz Bugarskoj susjednih zemalja, konkretno Grčke i Rumunjske, i svih ostalih Unijinih zemalja, uz jedinu iznimku Bugarske.
6

Revizorsko društvo (u daljnjem tekstu: revizor) je na Komisijin zahtjev provelo reviziju projekta (u daljnjem tekstu: revizija). Ta je revizija bila podijeljena u dvije faze: prvom fazom, koja je trajala od 8. do 12. travnja 2013., bilo je obuhvaćeno razdoblje od 30. prosinca 2011. do 31. prosinca 2012., a drugom fazom, koja se odvijala od 21. do 23. srpnja 2014., bilo je obuhvaćeno sljedeće razdoblje do 26. travnja 2013.
43

U tom pogledu važno je podsjetiti na to da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi, utvrđivanje opisnog karaktera žiga ne primjenjuje samo na proizvode za koje je on izravno opisni, nego i na širu kategoriju kojoj ti proizvodi pripadaju ako prijavitelj žiga to nije primjereno ograničio (vidjeti u tom smislu presude od 15. rujna 2009., Wella/EUIPO (TAME IT), T‑471/07, EU:T:2009:328, t. 18.; od 16. prosinca 2010., Fidelio/EUIPO (Hallux), T‑286/08, EU:T:2010:528, t. 37. i od 15. srpnja 2015., Australian Gold/EUIPO – Effect Management & Holding (HOT), T‑611/13, EU:T:2015:492, t. 44.).
32

U ovom slučaju valja utvrditi da, kao što to ističe Komisija, kao prvo, dopis od 5. prosinca 2013. navodi tekstove koje je primijenila, odnosno članak 13. Uredbe br. 1290/2005, s jedne strane, i članak 12. točku (c) te članak 25. Uredbe br. 247/2006, s druge strane. Kao drugo, taj dopis podsjeća na predmet mjere iz točke 4.6. Priloga I. potprograma za autonomnu regiju Azore kao i kategorije prihvatljivih izdataka za financiranje sredstvima Unije navedene tom mjerom. Kao treće, u istom se dopisu određuju izdaci koje je Komisija razmotrila navodeći za svaki od njih dotičnu financijsku godinu, tijelo odgovorno za izdatak te predmet i iznos tog izdatka. Kao četvrto, u navedenom se dopisu napominje da „su svi [dotični] izdatci upotrijebljeni za financiranje osoblja i opreme potrebne za preglede koje su provela [portugalska tijela] u vezi s programom [potpore]”. Kao peto, u njemu se objašnjava da se izdaci tijela država članica u okviru njihovih administrativnih obveza i kontrola odnose na glavnu djelatnost agencija za plaćanja, tako da ti izdaci ne mogu biti na teret EFJP‑a. Kao šesto, u tom se dopisu zaključuje o neprihvatljivosti dotičnih izdataka za financiranje EFJP‑a zbog njihove neusklađenosti s odredbama članka 13. Uredbe br. 1290/2005, s jedne strane, te članka 12. točke (c) i članka 25. Uredbe br. 247/2006, s druge strane.
73

S druge je strane bespredmetan tužiteljev argument da se belgijska tijela nisu protivila tomu da mu se dostavi sva prepiska koja je uslijedila između Komisije, belgijskog saveznog državnog odvjetnika i belgijskih sudaca istrage. Naime, kao što to sam tužitelj navodi, do te je prepiske došlo nakon donošenja pobijane odluke. No, samo je na belgijskim tijelima bilo da utvrde je li se situacija izmijenila na način da se navedena prepiska može dostaviti tužitelju, tako da se tu okolnost ne može koristiti kako bi se Komisiji prigovorilo da tužitelja nije saslušala prije donošenja pobijane odluke.
34

U tom se članku propisuje da ako trgovački zastupnik ili predstavnik nositelja žiga u jednoj od država članica Unije radi zaštite industrijskog vlasništva traži, bez dopuštenja tog nositelja, registraciju „tog” žiga u svoje ime u jednoj ili više tih država, nositelj ima pravo prigovora na registraciju žiga. Tu se odredbu, kako je sročena, može tumačiti samo na način da su nositeljev žig i onaj za koji su prijavu podnijeli zastupnik ili predstavnik istovjetni. Trebalo bi pojasniti da se u engleskoj verziji tu odredbu može tumačiti i u smislu da nositeljev žig i onaj za koji su prijavu podnijeli trgovački zastupnik ili predstavnik moraju biti istovjetni. Naime, ta verzija upućuje na nositelja „žiga” („the proprietor of a mark”) i zatim navodi registraciju „žiga” („the registration of the mark”), pri čemu se potonji ne može shvatiti nikako drukčije nego kao da je nositeljev žig.
35

Taj zaključak ne dovode u pitanje ni argumenti koje je tužitelj iznio u replici u kojoj, priznajući i sam da je, prema aktualnoj sudskoj praksi sudova Unije, njegov drugi dio tužbenog zahtjeva nedopušten, on međutim tvrdi da bi to imalo za posljedicu to da bi se izvršavanje njegova prava na interno preispitivanje i djelotvornu sudsku zaštitu moglo otegnuti na neprihvatljiv način i u konačnici postati nemoguće. Prema tužiteljevu mišljenju, bilo bi prikladno u interesu učinkovite primjene Uredbe br. 1367/2006 i radi zaštite njegovih prava, da ispitivanje o meritumu njegovih prigovora protiv Provedbene uredbe 2016/1056 bude predmet ovog postupka pred Općim sudom. Taj argument ne može se prihvatiti. Naime, pružajući podnositelju zahtjeva pravo pokrenuti postupak pred Sudom Europske unije, članak 12. Uredbe br. 1367/2006 obuhvaća samo odluku koju je Komisija donijela kao odgovor na zahtjev za interno preispitivanje. Protivno onomu što tvrdi tužitelj, presuda od 15. prosinca 2016.TestBioTech i dr./Komisija (T‑177/13, neobjavljena, EU:T:2016:736), na koju se on u tom pogledu poziva, potvrđuje da, iako je svojstveno zahtjevu za interno preispitivanje upravnog akta da njegov podnositelj osporava zakonitost ili osnovanost toga akta, to ne znači da je tužitelj ovlašten istaknuti, u okviru svoje tužbe za poništenje protiv odbijanja preispitivanja, argumente kojima se izravno osporava zakonitost ili osnovanost navedenog akta (presuda od 15. prosinca 2016., TestBioTech i dr./Komisija, T‑177/13, neobjavljena, EU:T:2016:736, t. 56.).
33

Usto, kao što je to utvrdio Sud u okviru svojeg Poslovnika, čiji je tekst u tom smislu istovjetan onome članka 76. Poslovnika Općeg suda, pogrešna naznaka tuženika koji nije autor pobijanog akta u tužbi ne dovodi do njezine nedopuštenosti ako ona sadržava elemente koji omogućuju da se na nedvosmislen način utvrdi stranka protiv koje je podnesena tužba, kao što su naznaka pobijanog akta i njegova autora. U takvom se slučaju tuženikom smatra autor pobijanog akta, iako nije naveden u uvodnom dijelu tužbe. Međutim, taj slučaj potrebno je razlikovati od slučaja u kojem tužitelj ustraje u naznaci tuženika koji je naveden u uvodnom dijelu tužbe, potpuno svjestan činjenice da on nije autor pobijanog akta. U potonjem slučaju valja uzeti u obzir tuženika naznačenog u tužbi i, po potrebi, iz te naznake izvući posljedice u odnosu na dopuštenost tužbe (vidjeti rješenje od 16. listopada 2006., Aisne et Nature/Komisija, T‑173/06, neobjavljeno, EU:T:2006:320, t. 17. i 18. i navedenu sudsku praksu).
70

S obzirom na tužiteljevu argumentaciju (vidjeti točku 56. ove presude), kao drugo, valja podsjetiti da je, na temelju članka 41. stavka 2. točke (c) Povelje Europske unije o temeljnim pravima, uprava obvezna obrazložiti svoje odluke. Ta obveza obrazlaganja koja je prenesena u članak 75. prvu rečenicu Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 94. stavak 1. prva rečenica Uredbe 2017/1001) podrazumijeva da obrazloženje autora akta treba biti jasno i nedvosmisleno te ima dvostruki cilj da omogući, s jedne strane, zainteresiranim osobama da se upoznaju s razlozima mjere koja je poduzeta kako bi se zaštitila njihova prava, a s druge strane, sudu Unije nadzor zakonitosti odluke (vidjeti presudu od 26. rujna 2017., La Rocca/EUIPO (Take your time Pay After), T‑755/16, neobjavljenu, EU:T:2017:663, t. 37. i navedenu sudsku praksu).
95

Iz prethodnih razmatranja proizlazi da je ukupan doprinos EPFRR‑a za Estremaduru koji je Komisija trebala uzeti u obzir iznosio 828279953 eura. Iznos koji je odgovarao dodatnim sredstvima iznosio je 70709037 eura, kao što je to istaknuto u točki 76. ove presude, a iznos ukupno odobrenih sredstava raspoloživih za druge vrste aktivnosti iznosio je 757570916 eura, kao što je to istaknuto u točki 87. ove presude. Budući da je iznos troškova stvarno nastalih vezano uz aktivnosti koje ciljaju na nove izazove iznosio 56765681,26 eura, a iznos troškova stvarno nastalih vezano uz druge aktivnosti koje nisu povezane s novim izazovima 762631552,11 eura, kao što to proizlazi iz godišnjih financijskih izvješća koja je dostavila Estremadura, Komisija je pravilno utvrdila nedovoljno izvršenje dodatnih sredstava za aktivnosti koje ciljaju na nove izazove, koje je dovelo do prekoračenja ukupno raspoloživih sredstava za ostale aktivnosti. Komisija je stoga mogla zaključiti da je bio potreban povrat u visini iznosa prekoračenja ukupno odobrenih sredstava, odnosno iznosa od 5060636,11 eura.
84

Kao što proizlazi iz elemenata u spisu, valja utvrditi da se tijekom desetogodišnjeg referentnog razdoblja od 2006. do 2016. tužitelj na osobnom planu registrirao 21. rujna 2007. u talijanskom konzulatu u Bruxellesu. Dana 6. prosinca 2008. oženio se u Bruxellesu s belgijskom državljankom koja je boravila i radila u Bruxellesu i s kojom ima troje djece, rođene u Bruxellesu 2010., 2013. i 2015. Od 18. veljače 2009. tužitelj je upisan u matični ured u Schaerbeeku. Također valja utvrditi da je na profesionalnom planu, od 1. kolovoza 2009. do 31. siječnja 2010., tužitelj radio za Parlament kao akreditirani parlamentarni asistent, a zatim od 1. veljače 2010. do 31. siječnja 2013. za GU za istraživanje i inovacije u svojstvu člana ugovornog osoblja za pomoćne poslove. Od 1. veljače do31. srpnja 2013. te od 1. do 13. rujna 2013. on je s društvom R. sklopio ugovore o radu preko društva za privremeno zapošljavanje i radio kao privremeni službenik u GU‑u za istraživanje i inovacije. Tijekom kolovoza 2013. tužitelj se koristio naknadom za nezaposlenost. Tužitelj je potom radio za Parlament kao član ugovornog osoblja, i to od 16. rujna 2013. do 15. svibnja 2014., a potom za EASME od 16. svibnja 2014. do 15. srpnja 2016. Naposljetku, INEA je tužitelja zaposlila 16. srpnja 2016. kao člana ugovornog osoblja (vidjeti točke 4., 7., 8., 12., 13. i 18. do 20. ove presude).
7

U pogledu istražnog postupka u Politici dostojanstva na radnom mjestu određeno je sljedeće: „Član osoblja usmenim ili pisanim putem o predmetu obavještava [glavnog direktora i voditelja Odjela za osoblje]. Ako potonji ocijeni da nije riječ o neposrednom i jasnom slučaju utjecanja stegovnim mjerama i da je, imajući u vidu okolnosti koje ga obilježavaju, predmet moguće kvalificirati kao uznemiravanje, član osoblja o kojem je riječ može pokrenuti istražni postupak na sljedeći način: 1. Pisanim putem upućuje službeni zahtjev [glavnom direktoru i voditelju Odjela za osoblje] za otvaranje istražnog postupka, navodeći predmet pritužbe i identitet navodnog ili navodnih uznemiravatelja. 2. [Glavni direktor i voditelj Odjela za osoblje], u sporazumu s predstavnicima osoblja, predlaže [p]redsjedniku [Banke] sastav odbora i utvrđuje datum početka istrage, najkasnije 30 kalendarskih dana nakon primitka pritužbe. 3. [Glavni direktor i voditelj Odjela za osoblje] odmah potvrđuje primitak pritužbe člana osoblja o kojem je riječ, potvrđujući [mu] [tako] otvaranje istražnog postupka. K tome: (a) zahtijeva od člana osoblja da svoju pritužbu podnese na memorandumu i da mu u roku od [deset] dana, ako to želi, u povjerljivom pismu dostavi eventualne dokazne elemente ili dokumente, (b) zahtijeva od člana osoblja da na svojem memorandumu navede mogu li se pozvati svjedoci (bez navođenja imena), (c) upozorava da će nakon primitka gore navedenog memoranduma navodni uznemiravatelj biti obaviješten o predmetu pritužbe i da će u tom smislu dobiti potrebne obavijesti, ali neće primiti presliku memoranduma, (d) obavještava člana osoblja da ne može povući pritužbu i da se [istražni] postupak mora provesti do kraja, (e) obavještava [podnositelja pritužbe] da će navodni uznemiravatelj biti upozoren na to da [ga] ne smije ni u kojem trenutku napadati te da pritužba mora biti ispitana uz strogu povjerljivost obiju strana (obavijest koja će biti datirana i vraćena [glavnom direktoru i voditelju Odjela za osoblje] s potvrdom o primitku), (f) napominje da će istraga započeti u roku od 30 kalendarskih dana i da će obje strane biti obaviještene o datumu […] njihova pojedinačnog saslušanja, njihova prava na zastupnika ili pratnju i sastavu odbora. 4. Kada [glavni direktor i voditelj Odjela za osoblje] primi memorandum [podnositelja pritužbe]: (a) bez odgode šalje obavijest navodnom uznemiravatelju, navodeći predmet pritužbe i sve potrebne podatke, zahtijevajući od njega da mu u roku od [deset] dana dostavi u povjerljivom pismu svoj pisani odgovor, ako to želi, s popratnim dokumentima ili dokazima, (b) zahtijeva od osobe da u svojem odgovoru navede hoće li biti pozvani svjedoci (bez navođenja imena), (c) podsjeća navodnog uznemiravatelja na to da podnositelj pritužbe ni u jednom trenutku ne smije biti napadnut i da pritužba mora biti ispitana uz strogu povjerljivost obiju stranaka (obavijest koja će biti datirana i vraćena [glavnom direktoru i voditelju Odjela za osoblje] s potvrdom o primitku), […]”
69

Tužiteljica navodi i vikend 5. i 6. listopada 2013., tijekom kojeg je bila na vjenčanju jedne od svojih prijateljica. Tom je prilikom osoba M. više puta tužiteljicu zvala telefonom. Ti su telefonski razgovori, osobito kada je tužiteljica vozila automobil, stavljeni na razglas u prisutnosti trećih osoba koje su pristale podnijeti svoja pisana svjedočenja. U skladu s tim svjedočenjima, izjave koje je osoba M. uputila tužiteljici glasile su kako slijedi: „Ti si obična glupača! Svaki vikend si negdje, zbog ovog ili onog razloga, jebe se tebi, samo razmišljaš kako ćeš se ševiti” („Sei solo una stronza! Tutti i weekend sei via, per un motivo o per l’altro non te ne frega un cazzo, pensi solo a scopare”); Ti si glupača! Nikada nisi ovdje vikendom, jadnice, boli te briga, samo razmišljaš kako ćeš se ševiti” („Sei una stronza! Non ci sei mai il week end, meschina e menefreghista, pensi solo a scopare”); „Sve što trebaš je ispričati se za to što te jebeno boli briga, samo razmišljaš kako ćeš se ševiti” („Dovresti solo chiedermi scuza menefreghista del cazzo, pensi solo a scopare”); „Nažalost, to je problem moždanih stanica; ako ne ide, ne ide […] idiotkinjo” („Purtroppo e’ una questione di neuroni; se non ce la fai non ce la fai […] idiota”); „ti si stvarno budala; kako ne shvaćaš […] glupačo”; („sei proprio una cretina; ma come si fa a non capire […] stupida”); „ti si obična kravetina […] svi ste vi imbecili, kako ja nalazim samo imbecile” („testa di cazzo che non sei altro […] siete tutti degli imbecilli, come facio io a trovare solo imbecilli”).
52

U svakom slučaju, ne može se zaključiti da je službenik bio kvalificiraniji ili spremniji odmah za rad samo zato što se vrste njihovih dopusta razlikuju. Takvo rješenje nameće se tim više što sporni uvjet paradoksalno vodi do isključenja određenih službenika, poput tužitelja, iako su oni zbog kraćeg trajanja njihovih dopusta bili u većoj mjeri prisutni u posljednjih dvanaest mjeseci u službi Komisije od drugih službenika, kojima je ipak bilo dopušteno sudjelovanje na dotičnom internom natječaju. To utvrđenje nadalje osporava tvrdnju Komisije, koja je u odgovoru na pisano pitanje Općeg suda navela da se navedenim uvjetom daje prilika za imenovanje službenika koji su dokazali da to zaslužuju radom i stvarnom učinkovitošću, što se moglo ocijeniti u novije vrijeme i dakle na pouzdaniji način.
38

Taj se zaključak nameće s obzirom na razliku među izrazima koje koristi zakonodavac Unije, i to u prvoj odnosno drugoj rečenici članka 82. stavka 7. Uvjeta zaposlenja. U prvoj rečenici navedeni zakonodavac navodi da članovi ugovornog osoblja „mogu dobiti odobrenje” – „podrá autorizarse” na španjolskom jeziku, „kann […] erteilt werden” na njemačkom, „may be authorised” na engleskom, „possono essere autorizzati” na talijanskom, „może być upoważniony” na poljskom i „podem ser autorizados” na portugalskom jeziku – za sudjelovanje u internim natječajima ako dokažu da imaju najmanje tri godine radnog staža. S druge strane, on u drugoj rečenici ne navodi nikakvo odobrenje. Naprotiv, njome se članovima ugovornog osoblja u funkcijskoj skupini IV omogućuje sudjelovanje u natječajima za razred AST 1 do AST 4 ili AD 5 i AD 6 a da se pritom to pravo ne proširuje na natječaje za ostale razrede. U tom pogledu, iako francuska verzija koristi negativnu formulaciju – „ne peuvent prendre part qu’aux concours” – ista se zamisao u drugim jezičnim verzijama izražava na pozitivan način: „solo tendrán acceso” na španjolskom, „haben Zugang […] nur für” na njemačkom, „may have access only” na engleskom, „possono partecipare unicamente” na talijanskom, „może mieć dostęp jedynie” na poljskom i „apenas podem ter acesso” na portugalskom jeziku.
7

Tužitelj je do 9. ožujka 2016., to jest do isteka roka za prijavu na natječaj, dokazao da ima 38 mjeseci radnog staža unutar Komisije u svojstvu člana ugovornog osoblja funkcijske skupine III.
72

Kao što to proizlazi iz uvodne izjave 8. Uredbe br. 207/2009 (koja je postala uvodna izjava 11. Uredbe 2017/1001), ocjena vjerojatnosti dovođenja u zabludu ovisi o brojnim čimbenicima, a posebno o javnom saznanju o žigu na dotičnom tržištu. S obzirom na to da je vjerojatnost dovođenja u zabludu to veća što je veći razlikovni karakter žiga, žigovi većeg razlikovnog karaktera, bilo suštinski bilo zbog prepoznatljivosti od strane javnosti, uživaju širu zaštitu od onih manjeg razlikovnog karaktera (vidjeti po analogiji presude od 11. studenoga 1997., SABEL, C‑251/95, EU:C:1997:528, t. 24.; od 29. rujna 1998., Canon, C‑39/97, EU:C:1998:442, t. 18. i od 22. lipnja 1999., Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, EU:C:1999:323, t. 20.).
94

Kao drugo, kada je riječ o navodnom nepostojanju štete za Narodnu banku Ukrajine, treba istaknuti da taj argument nema temelja, s obzirom na to da iz više novih dokumenata koji potječu od UGDO‑a proizlazi da se tužitelja sumnjiči da je na nezakonit način prenio sredstva u svrhe različite od onih za koja su odobrena. Takav zaključak odgovara definiciji pojma „zloupotreba javnih sredstava” iz sudske prakse, na temelju koje ona obuhvaća svaki akt koji se sastoji od nezakonitog korištenja sredstvima koja stoje na raspolaganju javnim tijelima ili su stavljena pod njihov nadzor i to u svrhe kojima ona nisu namijenjena, osobito u one privatne. Kako bi bilo obuhvaćeno tim pojmom, to korištenje mora dovesti do ugroze financijskih interesa tih tijela i izazvati štetu koja se može izraziti u financijskom obliku (vidjeti, u tom smislu, presudu od 7. srpnja 2017., Arbuzov/Vijeće, T‑221/15, neobjavljena, EU:T:2017:478, t. 138. i navedenu sudsku praksu).
64

Naime, valja navesti da je tužiteljica u tužbi iznijela razloge zbog kojih smatra da se na temelju priloga A.1 do A.74, koje je intervenijent podnio pred EUIPO‑om, ne može utvrditi stvarna uporaba osporavanog žiga. Čini se da intervenijent od Općeg suda traži da za odbijanje tužbe uzme u obzir priloge A.1 do A.66 podnesene pred Odjelom za poništaje kao i priloge A.67 do A.74 koje je podnio pred žalbenim vijećem radi dokazivanja takve uporabe osporavanog žiga.
1

Tužiteljicu, HF, zaposlilo je tijelo nadležno za sklapanje ugovora o radu Europskog parlamenta (u daljnjem tekstu: tijelo nadležno za sklapanje ugovora) uzastopnim ugovorima od 6. siječnja do 14. veljače 2003., od 15. veljače do 31. ožujka 2003., od 1. travnja do 30. lipnja 2003. i od 1. do 31. srpnja 2003., i to kao člana osoblja za pomoćne poslove, što je kategorija radnog mjesta predviđena Uvjetima zaposlenja ostalih službenika Europske unije, u verziji prije 1. svibnja 2004. Tužiteljica je bila raspoređena u Audiovizualni sektor, koji je kasnije postao odjel (u tekstu: Audiovizualni odjel) Uprave za medije Glavne uprave (GU) za informacije i odnose s javnošću, koja je postala Glavna uprava za komunikaciju. Tamo je obavljala poslove asistentice kategorije B, skupine V., razreda 3.
64

Suprotno onome što navodi tužitelj, i kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točkama 53. do 55. ove presude, zaštita koja se jamči potrošačima na temelju članka 51. stavka 1. točke (c) Uredbe br. 207/2009 odnosi se samo na inherentna svojstva proizvoda, koja oni očekuju s obzirom na poruku koja se prenosi žigom. Tom se odredbom ni u kojem smislu na nositelja žiga ne stavlja obveza osiguravanja određene razine kakvoće, osim ako žig prenosi takvu poruku. U ovom slučaju, s obzirom na to da tužitelj nije dokazao to da je spornim žigom stvoreno ikakvo očekivanje kod potrošačâ, bilo da je ono vezano uz inherentne karakteristike ili kvalitativni aspekt predmetnog proizvoda, žalbeno je vijeće u točki 50. pobijane odluke dakle pravilno utvrdilo da eventualno pogoršanje predmetnog proizvoda može dovesti do „komercijalnog opoziva”, ali ne i pravnog.
22

U ovom slučaju odluka Predsjedništva sadržava tri odjeljka. U prvom odjeljku (točke 1. do 16. odluke) izložene su činjenice koje su dovele do donošenja predmetnih sankcija, tužiteljeve prethodne izjave koje su već bile predmet sankcija i unutarnji žalbeni postupak koji je ovaj potonji pokrenuo protiv odluke predsjednika. U drugom odjeljku (točke 17. do 23. odluke) naveden je primjenjiv pravni okvir, a treći (točke 24. do 37. odluke) sadržava pravnu ocjenu čija je namjena utvrditi tužiteljevu povredu članka 11. Poslovnika i time članka 166. navedena poslovnika.