ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3)

Povreda članka 11. stavka 1., članka 11. stavka 3. točaka (a), (c) i (e) i članka 11. stavka 4. Direktive 2000/60/EZ Na temelju članka 11. stavka 1. Direktive 2000/60/EZ, svaka država članica „dužna je osigurati uspostavu programa mjera za svako vodno područje ili za dio međunarodnog vodnog područja na svojem državnom području, vodeći računa o rezultatima analiza iz članka 5., radi postizanja ciljeva iz članka 4. U stavku 3. točkama (a), (c) i (e) podrobno se navode određene osnovne mjere koje se trebaju uključiti u navedeni program mjera. Stavak 4. te odredbe upućuje na dopunske mjere, koje su osmišljene i primjenjuju se kao dodatak osnovnim mjerama. Komisija smatra da je Kraljevina Španjolska povrijedila obveze koje ima na temelju članka 11. stavka 1., članka 11. stavka 3. točaka (a), (c) i (e) i članka 11. stavka 4. Direktive 2000/60/EZ, s obzirom na to da u Plan upravljanja riječnim slivovima za područje riječnih slivova Guadalquivira nije uključila prikladne osnovne i dopunske mjere.
C 328/32

Zahtjev za prethodnu odluku koji je 30. srpnja 2019. uputio Court of the United Kingdom (Ujedinjena Kraljevina) — X protiv Kuoni Travel Ltd

(predmet C-578/19)

(2019/C 328/35)

Jezik postupka: engleski

Sud koji je uputio zahtjev

Supreme Court of the United Kingdom (Ujedinjena Kraljevina)

Stranke glavnog postupka

Žaliteljica: X

Druga stranka u žalbenom postupku: Kuoni Travel Ltd

Prethodna pitanja

1. U slučaju neizvršenja ili nepravilnog izvršenja obveza koje proizlaze iz ugovora koji su organizator ili prodavatelj sklopili s potrošačem o paket-aranžmanu na koji se primjenjuje Direktiva Vijeća 90/314/EEZ (1) od 13. lipnja 1990. o putovanjima, odmorima i kružnim putovanjima u paket aranžmanima, te u slučaju kada je to neizvršenje ili nepravilno izvršenje posljedica djelovanja zaposlenika hotelskog društva koje je pružatelj usluga na koje se taj ugovor odnosi: a) ima li prostora za primjenu razloga za isključenje odgovornosti iz članka 5. stavka 2. drugog dijela treće alineje; i u slučaju potvrdnog odgovora, b) primjenom kojih kriterija nacionalni sud treba ocijeniti primjenjuje li se taj razlog za isključenje odgovornosti?

2. Ako organizator ili prodavatelj sklopi ugovor s potrošačem o paket aranžmanu na koji se primjenjuje Direktiva Vijeća 90/314/EEZ, i ako hotelsko društvo pruža usluge na koje se taj ugovor odnosi, treba li zaposlenika tog hotelskog društva smatrati „pružateljem usluga” za potrebe primjene razloga za isključenje odgovornosti u skladu s člankom 5. stavkom 2. trećom alinejom Direktive?

(1) SL 1990., L 158, str. 59. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 60., str. 27.)
B.

Tumačenje članka 18. Uredbe Na ovo je pitanje potrebno odgovoriti samo ako se članak 18. može primijeniti. 2. Ako je putnik preusmjeren u skladu s člankom 18., postoji li novi ugovor o prijevozu tako da se pravo na odštetu na temelju članka 19. treba utvrditi u skladu s tim novim ugovorom, a ne s izvornim ugovorom o prijevozu? 3. a) Ako se primjenjuje članak 18., smatra li se „preusmjeravanjem do konačnog odredišta” u smislu članka 18. pružanje alternativne plovidbe na bilo kojoj drugoj liniji ili linijama koje su dostupne i koje je izabrao putnik, uključujući kopneni put (primjerice, putovanje iz Irske u Ujedinjenu Kraljevinu trajektom, a zatim vožnja, za koju trajektni prijevoznik putniku nadoknađuje troškove goriva, do luke u Ujedinjenoj Kraljevini s vezom prema Francuskoj i putovanje odande do Francuske, pri čemu putnik bira svaku plovidbu), ako je plovidba otkazana i ne postoji alternativna usluga na toj liniji (to jest, nema izravne usluge između tih dviju luka)? U slučaju niječnog odgovora, koje kriterije treba primijeniti pri određivanju je li riječ o preusmjeravanju u „usporedivim uvjetima”? b) Ako ne postoji alternativna plovidba na otkazanoj liniji, tako da se oštećeni putnik ne može smjestiti na izravnu plovidbu iz izvorne luke ukrcaja do konačnog odredišta kako je navedeno u ugovoru o prijevozu, je li prijevoznik dužan platiti sve dodatne troškove koji su nastali preusmjerenom putniku na putovanju do i iz nove luke ukrcaja i/ili do i iz nove luke odredišta?
Zahtjev za prethodnu odluku koji je 19. lipnja 2019. uputio Bundesgerichtshof (Njemačka) — All in One Star Ltd

(predmet C-469/19)

(2019/C 328/16)

Jezik postupka: njemački

Sud koji je uputio zahtjev

Bundesgerichtshof

Stranke glavnog postupka

Podnositelj zahtjeva i žalitelj: All in One Star Ltd

Prethodna pitanja

1. Protivi li se članku 30. Direktive (EU) 2017/1132 (1) nacionalni propis u skladu s kojim je za upis u trgovački registar podružnice društva s ograničenom odgovornošću koje ima sjedište u drugoj državi članici potrebno navesti iznos temeljnog kapitala ili usporedive neto sadašnje vrijednosti?

2) a) Protivi li se članku 30. Direktive (EU) 2017/1132 nacionalni propis u skladu s kojim direktor društva prilikom podnošenja prijave za upis u trgovački registar podružnice društva s ograničenom odgovornošću koje ima sjedište u drugoj državi članici treba podnijeti izjavu da u nacionalnom pravu ne postoji nikakva prepreka za njegovo imenovanje, u obliku sudske ili administrativne zabrane obavljanja zanimanja ili gospodarske djelatnosti koja potpuno ili djelomično odgovara djelatnosti trgovačkog društva, ili u obliku pravomoćne osuđujuće presude za određena kaznena djela te ga je u tom pogledu javni bilježnik, osoba sličnog zanimanja u području pravnog savjetovanja ili konzularni službenik obavijestio da ima neograničenu obvezu dostavljanja informacija sudu? b) U slučaju negativnog odgovora na pitanje 2.a: Protivi li se člancima 49. i 54. UFEU-a nacionalni propis u skladu s kojim direktor društva prilikom podnošenja prijave za upis u trgovački registar podružnice društva s ograničenom odgovornošću koje ima sjedište u drugoj državi članici treba podnijeti takvu izjavu?

(1) Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2017. o određenim aspektima prava društava (SL 2017., L 169, str. 46.)
3.

Protivi li se članku 102. stavku 1. UFEU-a (prije članak 86. [UEEZ-a] koji je kasnije postao članak 82. stavak 1. UEZ-a), kako ga tumači Sud (vidjeti presude Suda od 13. prosinca 1991., C-18/88, GB Inno BM; od 25. lipnja 1998., C-203/96, Chemische Afvaistoffen Dussseldorp BV; od 17. svibnja 2001., C-340/99, TNT TRACO s.p.a.), regulatorni okvir poput onoga koji čine članak 2. stavci 18. do 20. Zakona br. 662/1996, članak 3. stavak 1. Uredbe Predsjednika Republike br. 144/2001 i članak 10. stavak 3. Zakonodavne uredbe br. 504/1992, s obzirom na to da koncesionar (zastupnik) neizbježno podliježe obvezi plaćanja „provizije” koju jednostrano određuje i/ili mijenja društvo Poste Italiane s.p.a., tako da se ugovor o poštanskom tekućem računu ne može raskinuti a da se pritom ne povredi obveza iz članka 10. stavka 3. Zakonodavne uredbe 504/1992 i da slijedom toga ne dođe do neispunjavanja obveze naplate koju ICI ima prema lokalnom poreznom tijelu?
3.

Je li pravilno tumačenje ovog suda u pogledu članka 5. točaka 6. i 8. te samih parametara utvrđenih u presudi Suda (deseto vijeće) od 14. rujna 2016., ECLI:EU:C:2016:679, koji su utvrđeni u ovom predmetu i dovode do zaključka da Odluka ministra zdravstva 406/2017 od 8. svibnja nije u skladu s člankom 2. prvim stavkom Direktive 1999/70 jer španjolska država njome ne jamči ostvarivanje rezultata predviđenih Direktivom, s obzirom na to da se pretpostavlja da, ako dođe do zlouporabe zapošljavanja na određeno vrijeme, ona ne daje učinkovita i istovjetna jamstva za zaštitu radnika radi pravilnog kažnjavanja navedene zlouporabe i poništavanja posljedica povrede prava Unije, jer ne kažnjava zlouporabu i dopušta da se Direktiva Zajednice ne primjenjuje na zdravstveni sektor?
Žalba koju su 2. srpnja 2019. podnijeli Islamic Republic of Iran Shipping Lines, Hafize Darya Shipping Lines (HDSL), Safiran Payam Darya Shipping Lines (SAPID), Khazar Sea Shipping Lines Co., Rahbaran Omid Darya Ship Management Co., Irinvestship Ltd i IRISL Europe GmbH protiv presude Općeg suda (drugo vijeće) od 8. svibnja 2019. u predmetu T-434/15, Islamic Republic of Iran Shipping Lines i dr. protiv Vijeća

(predmet C-506/19 P)

(2019/C 319/27)

Jezik postupka: engleski

Stranke

Žalitelji: Islamic Republic of Iran Shipping Lines, Hafize Darya Shipping Lines (HDSL), Safiran Payam Darya Shipping Lines (SAPID), Khazar Sea Shipping Lines Co., Rahbaran Omid Darya Ship Management Co., Irinvestship Ltd i IRISL Europe GmbH (zastupnici: M. Taher, solicitor, R. Blakeley, barrister)

Druga stranka u postupku: Vijeće Europske unije

Zahtjevi

Žalitelji od suda zahtijevaju da:

— ukine presudu Općeg suda;

— utvrdi da je Vijeće, imenovanjem žalitelja, počinilo dovoljno ozbiljnu povredu vladavine prava koja dodjeljuje prava pojedincima;

— vrati predmet Općem sudu da odredi eventualnu primjenu istražnih mjera koje su sadržane u žalbi i potom (naknadno) da odredi pitanja uzročnosti i iznosa; i

— naloži Vijeću snošenje tužiteljevih troškova žalbenog postupka i postupka pred Općim sudom.

Žalbeni razlozi i glavni argumenti

Opći je sud počinio pet pogreški koje se tiču prava na temelju kojih se presuda treba ukinuti:

1. pogreška u primjeni zaključka da Vijeće nije imalo marginu prosudbe;

2. pogreška u primjeni obrazloženja u poništavajućoj presudi IRISL-a (2013) na test za dovoljno ozbiljnu povredu;

3. nepostojanje pravnog temelja za razlikovanje „nepostojanja dokaza”i „nedostatnih dokaza”, koje je u svakom slučaju bilo neprimjenjivo;

4. pogreška koja se tiče prava u namjeri pozivanja na dokaze koji nisu pred Sudom; i
4.

U svakom slučaju, ako postoje uredi u kojima se zajedno obavljaju djelatnosti svojstvene posebnom sektoru i različite djelatnosti, treba li pojam „povezanosti” — u odnosu na uslugu u posebnom javnom interesu — razumjeti nerestriktivno (kako to do danas čini nacionalna sudska praksa u skladu s […] presudom br. 16 iz 2011. opće sjednice Consiglio di Stato (Državno vijeće)), čemu se protive načela sadržana u uvodnoj izjavi 16. i člancima 6. i 13. Direktive 2014/25/EU, koji upućuju — radi utvrđivanja mjerodavnog zakonodavstva — na pojam „namjene” za jednu od djelatnosti uređenih Zakonikom o javnoj nabavi? Stoga, je li moguće „namijeniti” posebnom referentnom sektoru — uključujući djelomično obvezujuće uvjete, što je svojstveno isključenim sektorima — sve operativne djelatnosti navedenog sektora, u skladu s namjerama javnog naručitelja (uključujući stoga ugovore o redovnom i izvanrednom održavanju, čišćenju i opremanju, kao i o portirskim uslugama i uslugama nadzora navedenih ureda ili drugim oblicima njihove upotrebe, pri čemu se one smatraju uslugama za stranke), tako da ostaju stvarno privatizirane samo „nepovezane” djelatnosti koje javni ili privatni subjekt može slobodno obavljati u vrlo različitim područjima koja su isključivo uređena Građanskim zakonikom i za koje je nadležan redovni sud (na primjer, te vrste je, za potrebe ovog predmeta bankarska usluga koju obavlja društvo Poste Italiane, iako se isto ne može tvrditi za opskrbu i upotrebu sredstava elektroničke komunikacije ako služe čitavom području djelatnosti Grupe, pri čemu su osobito potrebne upravo za bankarsku djelatnost)? Stoga nije nepotrebno naglasiti „neravnotežu” koja proizlazi iz trenutno prevladavajućeg uskog tumačenja ako za slične ili povezane sektore vrijede potpuno drugačija pravila za dodjelu radova ili usluga: s jedne strane, iscrpna jamstva ustanovljena Zakonikom o javnoj nabavi za određivanje druge ugovorne strane; s druge strane, potpuna samostalnost u pregovaranju poduzetnika koji je može sklapati ugovore isključivo s obzirom na svoje ekonomske interese bez obveza jamstva transparentnosti koje se zahtijevaju za posebne sektore i za isključene sektore?
Zahtjev za prethodnu odluku koji je 30. srpnja 2019. uputio Supreme Court of the United Kingdom (Ujedinjena Kraljevina) — R (povodom zahtjeva Association of Independent Meat Suppliers i drugih) protiv The Food Standards Agency

(predmet C-579/19)

(2019/C 328/36)

Jezik postupka: engleski

Sud koji je uputio zahtjev

Supreme Court of the United Kingdom (Ujedinjena Kraljevina)

Stranke glavnog postupka

Tužitelj: R (povodom zahtjeva Association of Independent Meat Suppliers i drugih)

Tuženik: The Food Standards Agency

Prethodna pitanja

1. Protivi li se Uredbi (EZ) br. 854/2004 (1) i Uredbi br. 882/2004 (2) postupak prema kojem, u skladu s člankom 9. Zakona o sigurnosti hrane iz 1990., mirovni sudac odlučuje o meritumu predmeta i na temelju dokaza vještaka, koje predlažu obje stranke, o tome je li trup u skladu sa zahtjevima u pogledu sigurnosti hrane?

2. Nalaže li Uredba (EZ) br. 882/2004 pravo na žalbu u vezi s odlukom službenog veterinara na temelju članka 5. stavka 2. Uredbe br. 854/2004 da je meso trupa neprikladno za prehranu ljudi i, u slučaju potvrdnog odgovora, koji bi se pristup trebao primijeniti na preispitivanje osnovanosti odluke koju je donio službeni veterinar u slučaju žalbe u takvom slučaju?

(1) Uredba (EZ) br. 854/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o utvrđivanju posebnih pravila organizacije službenih kontrola proizvoda životinjskog podrijetla namijenjenih prehrani ljudi (SL 2004., L 139, str. 206.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 10., str. 33.)

(2) Uredba (EZ) br. 882/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o službenim kontrolama koje se provode radi provjeravanja poštivanja propisa o hrani i hrani za životinje te propisa o zdravlju i dobrobiti životinja (SL 2004., L 165, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3. svezak 51., str. 5.)
3.

Protivi li se članku 102. stavku 1. UFEU-a (prije članak 86. [UEEZ-a] koji je kasnije postao članak 82. stavak 1. UEZ-a), kako ga tumači Sud (vidjeti presude Suda od 13. prosinca 1991., C-18/88, GB Inno BM; od 25. lipnja 1998., C-203/96, Chemische Afvaistoffen Dussseldorp BV; od 17. svibnja 2001., C-340/99, TNT TRACO s.p.a.), regulatorni okvir poput onoga koji čine članak 2. stavci 18. do 20. Zakona br. 662/1996, članak 3. stavak 1. Uredbe Predsjednika Republike br. 144/2001 i članak 10. stavak 3. Zakonodavne uredbe br. 504/1992, s obzirom na to da koncesionar (zastupnik) neizbježno podliježe obvezi plaćanja „provizije” koju jednostrano određuje i/ili mijenja društvo Poste Italiane s.p.a., tako da se ugovor o poštanskom tekućem računu ne može raskinuti a da se pritom ne povredi obveza iz članka 10. stavka 3. Zakonodavne uredbe 504/1992 i da slijedom toga ne dođe do neispunjavanja obveze naplate ICI-ja koju ima prema lokalnom poreznom tijelu?
B.

1) Protivi li se učincima direktiva i odgovarajućoj sudskoj praksi Suda Europske unije, kao što su predmeti Rasmussen, C-441/14, EU:C:2016:278; Pfeiffer, od C-397/01 do C-403/01, EU:C:2004:584, t. 113. i 114.; Kücükdeveci, C-555/07, EU:C:2010:21, t. 48.; Impact, C-268/06, EU:C:2008:223, t. 100.; Dominguez, C-282/10, t. 25. do 27. i Association de médiation sociale, C-176/12, EU:C:2014:2, t. 38., nacionalna praksa na temelju koje je nacionalni sud došao do zaključka da je tumačenje u skladu s pravom EU-a bez primjene metoda tumačenja i bez dužnog obrazloženja. 2) U slučaju u kojem, nakon primjene metoda tumačenja, poput osobito teleološkog tumačenja, vjerodostojnog tumačenja, povijesnog tumačenja, sustavnog tumačenja, logičkog tumačenja (metodom a contrario, metodom reductio ad absurdum) i nakon primjene nacionalnog pravnog poretka u cijelosti, kako bi se postigao cilj iz članka 10. stavka 2. točaka (h) i (i) Direktive 2008/48 (1) (u daljnjem tekstu: Direktiva), sud dođe do zaključka da tumačenje u skladu s pravom EU-a dovodi do situacije contra legem, je li u tom slučaju moguće — npr. usporedbom s odnosima u slučaju diskriminacije ili zaštite zaposlenika — priznati izravan učinak spomenute odredbe direktive, s ciljem zaštite poduzetnika u odnosima s potrošačima po pitanju kredita, i izuzeti iz primjene odredbu zakona koja nije u skladu s pravom EU-a.
2.

Treba li pojmove „namjerno ubijanje/uznemiravanje/uništavanje” iz članka 5. točaka (a) do (d) Direktive 2009/147 i članka 12. točaka (a) do (c) Direktive Vijeća 92/43/EEZ (2) od 21. svibnja 1992. o očuvanju prirodnih staništa i divlje faune i flore tumačiti na način da im se protivi nacionalna praksa u skladu s kojom, ako je svrha mjera očito različita od ubijanja ili uznemiravanja vrsta (primjerice, mjere u području šumarstva ili prostornog uređenja), mora postojati mjerama izazvana opasnost od štetnih učinaka na stanje očuvanosti vrsta, kako bi se primijenile zabrane?
2.

Protivi li se, iako ne postoji opća obveza država članica da predvide pretvaranje ugovorâ o radu na određeno vrijeme u ugovor na neodređeno vrijeme, članku 5. Okvirnog sporazuma iz Direktive Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP, naslovljenom „Mjere za sprečavanje zlouporaba”, i s obzirom na načelo ekvivalentnosti, to da nacionalni sudovi države članice primjenjuju nacionalni propis poput onoga iz članka 29. stavka 2. točke (d) i članka 29. stavka 4. Zakonodavne uredbe br. 81 od 15. lipnja 2015. te članka 36. stavaka 2. i 5. Zakonodavne uredbe br. 165 od 30. ožujka 2001. na način da se pravo zadržavanja radnog odnosa priznaje osobama koje je zaposlilo tijelu javne uprave na temelju fleksibilnog ugovora o radu na koji se primjenjuju pravila privatnog radnog prava, ali se općenito ne priznaje osobama koje je to tijelo zaposlilo na određeno vrijeme na temelju javnog prava s obzirom na to da u nacionalnom pravu ne postoji (zbog prethodno navedenih nacionalnih odredbi) druga djelotvorna mjera za sankcioniranje te zlouporabe u odnosu na zaposlenike?
Zahtjev za prethodnu odluku koji je 17. lipnja 2019. uputio Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Ujedinjena Kraljevina) — Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs protiv Wellcome Trust Ltd

(predmet C-459/19)

(2019/C 280/38)

Jezik postupka: engleski

Sud koji je uputio zahtjev

Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber)

Stranke glavnog postupka

Žalitelji: Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs

Druga stranka u žalbenom postupku: Wellcome Trust Ltd

Prethodna pitanja

1. Treba li članak 44. Direktive 2006/112 (1) tumačiti na način da znači da se, kada porezni obveznik, koji obavlja negospodarsku djelatnost koja se sastoji od kupnje i prodaje dionica i drugih vrijednosnih papira u sklopu upravljanja imovinom zaklade, prima usluge upravljanja ulaganjima od osobe izvan Zajednice isključivo za potrebe te djelatnosti, navedeni porezni obveznik treba smatrati „poreznim obveznikom koji nastupa kao takav”?

2. Ako je odgovor na prvo pitanje niječan, a članci 46. do 49. te direktive se ne primjenjuju, primjenjuje li se članak 45. te direktive na isporuku ili se na nju ne primjenjuje ni članak 44. ni članak 45.?

(1) Direktiva Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.)
2.

Je li za odgovor na to pitanje relevantno to odgovara li odšteta koja se može zahtijevati u slučaju primjene zakonske odredbe o naknadi štete odšteti predviđenoj u ugovornoj odredbi koja je proglašena ništavom, odnosno to je li viša ili niža od te odštete?
C 280/30

Zahtjev za prethodnu odluku koji je 17. lipnja 2019. uputio High Court (Irska) — Friends of the Irish Environment Limited protiv Commissioner for Environmental Information

(predmet C-470/19)

(2019/C 280/41)

Jezik postupka: engleski

Sud koji je uputio zahtjev

High Court (Ireland)

Stranke glavnog postupka

Žalitelj: Friends of the Irish Environment Limited

Druga stranka u žalbenom postupku: Commissioner for Environmental Information

Prvi intervenijent: The Courts Service of Ireland

Prethodno pitanje

Je li nadzor nad pristupom sudskom spisu u predmetu u kojem je donesena pravomoćna presuda, istekao žalbeni rok i nije u tijeku žalba ni daljnji zahtjev, ali su u posebnim okolnostima mogući daljnji zahtjevi, djelovanje u „pravosudnom svojstvu” u smislu članka 2. stavka 2. Direktive 2003/4/EZ (1) Europskog parlamenta i Vijeća od 28. siječnja 2003. o javnom pristupu informacijama o okolišu i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 90/313/EEZ?

(1) SL 2003., L 41, str. 26. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 1., str. 128.)
A.

Povreda članaka 263. i 297. UFEU-a, kao i načela pravne sigurnosti i. Opći sud nije točno ocijenio, s pravne strane, potpuni i točni karakter obavijesti i pogrešno je kvalificirao obavijest koju je donijela Komisija kao odgovarajuću za početak roka iz članka 263. UFEU-a. Takav pristup Općeg suda povređuje i načelo pravne sigurnosti. Rumunjska smatra da postojanje bilo kakve pogreške u vezi s bitnim elemenatima odluke, kao što je Odluka 2018/873, predstavlja kompromitiranje obavijesti i postavlja ozbiljna pitanja vezana za načelo pravne sigurnosti. Posljedično, dovoljno je postojanje pogrešaka, kao što su one koje je utvrdio Opći sud, kako obavijest koju je donijela Komisija ne bi bila odgovarajuća za početak roka iz članka 263. UFEU-a. Opći sud je razlike između objavljene verzije Odluke 2018/873 i obavijesti o njoj kvalificirao kao minimalne, na temelju činjenice da razumijevanje teksta odluke nije ugroženo jer izraz „iznos” nije mogao nego odgovarati vrsti ispravka „procijenjeni iznos”. Uzevši u obzir da takva vrsta ispravka ne postoji, Rumunjska smatra da je pravno stajalište Općeg suda pogrešno i da je lako primijetiti da je razumijevanje teksta odluke ugroženo i da je obavijest o njoj kompromitirana. ii. Opći sud je pogriješio u tumačenju članka 263. UFEU-a, u vezi s njegovim člankom 297., ne uzevši u obzir učinke objave Odluke 2018/873 u SL-u u pogledu učinkovite informacije i načela pravne sigurnosti. U pogledu članka 263. stavka 6. UFEU-a, ono što je važno za ostvarivanje prava na pravni lijek je točno poznavanje sadržaja pobijanog akta Europske unije, a ne trenutak u kojem on stupa na snagu/proizvodi pravne učinke. Trenutak od kojega počinje teći rok od 2 mjeseca za podnošenje zahtjeva za poništenje akta, kao što je Odluka 2018/87, o kojem se mora donijeti obavijest, ali koji se, prema stalnoj i dugotrajnoj praksi donositelja, također objavljuje u SL-u, mora biti potonja objava, kojoj treba dodati 14 dana propisanih člankom 59. Poslovnika Općeg suda. Takvo rješenje je još potrebnije ako se uzmu u obzir konkretne okolnosti u kojima su o Odluci 2018/873 obaviještene rumunjske vlasti i u kojima je objavljena — okolnosti koje dovode do razlika između objavljenog teksta Odluke i obavijesti o njoj, vezanih za njezine bitne elemente. iii. Opći sud je povrijedio načelo pravne sigurnosti tako što je smatrao da samo jedan od nedostataka na koje je Rumunjska ukazivala (vezanih za vrstu ispravka — „procijenjeni iznos” u odnosu na „paušalni iznos”) čini manju redakcijsku pogrešku, nastalu u tekstu obavijesti i u objavljenom tekstu, ali koja nije nastala u okviru upravnog postupka ni sažetog izvješća i ne stvara zabunu u odnosu na prirodu ispravka. iv. Opći sud je povrijedio članak 263. UFEU-a tako što je ocijenio nevažnima i bespredmetnima razlike između teksta obavijesti i teksta objavljenog u SL-u koje se tiču odredaba Odluke 2018/873 upućenih drugim državama članicama Europske unije, koje se tiču kvalifikacije države članice kao privilegiranog predlagatelja.