ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
29

Rješenjem od 9. siječnja 2020. Tribunal Supremo (Vrhovni sud) izjasnio se o učincima presude od 19. prosinca 2019., Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:1115), na kazneni postupak protiv tužitelja (u daljnjem tekstu: rješenje Tribunala Supremo od 9. siječnja 2020.). Smatrao je u biti da povodom te presude nije potrebno uputiti Parlamentu zahtjev za ukidanje tužiteljeva imuniteta u svojstvu europskog zastupnika, osobito zato što je u trenutku kada je tužitelj proglašen izabranim kazneni postupak protiv njega završio i počelo je vijećanje. Stoga, budući da je svojstvo europskog zastupnika tužitelj stekao u trenutku u kojem se kazneni postupak već nalazio u fazi donošenja odluke, on se nije mogao pozvati na imunitet kako bi spriječio daljnji tijek tog postupka. U izreci navedenog rješenja Tribunal Supremo (Vrhovni sud) odlučio je, među ostalim, da nije bilo osnove za odobrenje tužiteljeva odlaska u sjedište Parlamenta niti za njegovo oslobađanje, niti za ukidanje presude Tribunala Supremo (Vrhovni sud) od 14. listopada 2019. niti za upućivanje Parlamentu zahtjeva za ukidanje imuniteta. On je također odlučio dostaviti to rješenje Središnjem izbornom povjerenstvu i Parlamentu. Istog dana taj je sud, osim toga, odlučio u redovitom postupku ispitati zahtjev za prekid izvršenja odluke Središnjeg izbornog povjerenstva od 3. siječnja 2020. te je odbio zahtjeve za izvanredne hitne mjere koje je tužitelj podnio u okviru toga.
1.

Suspendira se primjena članka 1. Odluke C(2020) 3011 final Europske komisije od 4. svibnja 2020. u vezi s postupkom primjene članka 18. stavka 3. i članka 24. stavka 1. točke (d) Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 (predmet AT.40628 – Praksa Facebooka u vezi s podacima) s obzirom na to da se u njoj navedena obveza odnosi na dokumente koji nisu u vezi s poslovnim djelatnostima društva Facebook Ireland Ltd i koji sadržavaju osjetljive osobne podatke, i to sve dok se ne provede postupak iz točke 2.
1.

Suspendira se primjena članka 1. Odluke C(2020) 3013 final Europske Komisije od 4. svibnja 2020. u vezi s postupkom primjene članka 18. stavka 3. i članka 24. stavka 1. točke (d) Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 (predmet AT.40684 – Facebook Marketplace) s obzirom na to da se u njoj navedena obveza odnosi na dokumente koji nisu u vezi s poslovnim djelatnostima društva Facebook Ireland Ltd i koji sadržavaju osjetljive osobne podatke, i to sve dok se ne provede postupak iz točke 2.
4.

Tužba za poništenje – Fizičke ili pravne osobe – Akti koji se na njih izravno i osobno odnose – Uredba 2020/1043 – Provođenje kliničkih ispitivanja s lijekovima za humanu primjenu koji sadržavaju GMO-e – Liječenje ili sprečavanje bolesti uzrokovane koronavirusom SARS-CoV-2 (COVID-19) – Tužba udruge čiji je društveni cilj zaštita ljudskog zdravlja, zdravstvene sigurnosti i okoliša – Nepostojanje osobnog utjecaja na tužitelje – Nedopuštenost (čl. 263. st. 4. UFEU-a; Povelja Europske unije o temeljnim pravima, čl. 47.; Uredba 2020/1043 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 3.; Direktiva 2001/18 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 6. do 11. i 13. do 24., i Direktiva 2009/41 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 4. do 13.) (t. 35.-47.)
21

Osim toga, odredbe članka 263. šestog stavka UFEU‑a, koje utvrđuju formalnosti – objavljivanje i obavješćivanje – od kojih teku rokovi za podnošenje tužbe za poništenje, nisu prepreka tomu da tužitelj podnese tužbu sudu Unije čim je sporni akt donesen, ne čekajući da ga se o njemu obavijesti ili da on bude objavljen. U tom članku naime nije pojašnjeno da je podnošenje takve tužbe uvjetovano time da taj akt bude objavljen ili time da je tužitelj o njemu obaviješten. Rok za podnošenje tužbe protiv takvog akta, u skladu s člankom 263. šestim stavkom UFEU‑a, počinje teći tek od njegove objave zato da bi dotične osobe imale dovoljno vremena za utemeljeno pobijanje objavljenog akta Unije. Podnošenje tužbe protiv akta Unije prije njegove objave, pa stoga i prije nego što je akt donesen, nije uostalom protivno svrsi roka za tužbu, koja se sastoji u očuvanju pravne sigurnosti sprječavanjem beskonačnog pobijanja akata Unije koji imaju pravne učinke. Slijedom toga, iako od objave akta počinju teći rokovi za podnošenje tužbe nakon čijih isteka taj akt postaje konačan, ona nije uvjet za nastanak prava na podnošenje tužbe protiv predmetnog akta (vidjeti, u tom smislu, presudu od 26. rujna 2013., PPG i SNF/ECHA, C‑626/11 P, EU:C:2013:595, t. 35. do 39.). Unatoč tomu, valja istaknuti da se mogućnost podnošenja tužbe prije objave spornog akta može predvidjeti samo pod uvjetom da, kao što je to navedeno u točki 18. ove presude, predmetni akt proizvodi obvezujuće pravne učinke koji utječu na interese tužitelja.
35

Naime, kao što to pravilno ističe podnositelj prijedloga za ponavljanje postupka, povlačenje prigovora na temelju članka 8. stavka 1. Uredbe 2017/1001 ima za učinak to da relativni razlog za odbijanje koji se temelji na toj odredbi, na kojem je žalbeno vijeće utemeljilo svoju odluku, retroaktivno nestaje. Stoga, da je Opći sud znao za povlačenje prigovora podnesenog protiv registracije žiga WONDERLAND prije donošenja rješenja od 10. srpnja 2020., WONDERLAND (T‑616/19, neobjavljeno, EU:T:2020:334), ne može se isključiti da on možda ne bi donio to rješenje.
104

U ovom slučaju iz uvodnih izjava 8., 35. i 38. pobijane uredbe proizlazi da je Komisija navela da je primila trinaest odgovora proizvođača izvoznika iz Kambodže na postupak uzorkovanja. Tri od njih prvotno su bila odabrana na temelju najvećeg obujma izvoza u Uniju. Nakon detaljnije analize i očitovanja primljenih od CRF‑a, Komisija je zamijenila dva izvoznika iz Kambodže te je pojasnila da je u konačnici samo jedno društvo izvoznik iz Kambodže odgovorilo na upitnik. Stoga se ne osporava svojstvo izvoznika kambodžanskih društava obuhvaćenih ispitnim postupkom i uzorkovanjem. Isto tako, Komisija ne osporava da su kambodžanski izvoznici koji su tako identificirani i obuhvaćeni postupkom koji je doveo do donošenja pobijane uredbe članovi CRF‑a. Među njima društvo Amru Rice (Cambodia) Co., Ltd poimence je identificirano u pobijanoj uredbi, a društvo Golden Rice (Cambodia) Co., Ltd. odgovorilo je na upitnik koji je poslala Komisija.
34

Usto i u svakom slučaju, glede pitanja nije li u ovom slučaju, kao što to Europsko vijeće tvrdi u svojem prigovoru nedopuštenosti, ta institucija imala nikakvu obvezu u odnosu na mjere koje je tužitelj zatražio u pozivu na djelovanje, i to zbog njezine nenadležnosti za donošenje navedenih mjera, mora se podsjetiti na to da to pitanje ne spada u jednu od pretpostavki za dopuštenost tužbe zbog propusta, nego je pitanje koje se mora ispitati u meritumu. Naime, upravo je radi odlučivanja o osnovanosti zahtjeva za utvrđenje propusta na Općem sudu da provjeri je li u trenutku poziva na djelovanje upućenog dotičnoj instituciji u smislu članka 265. drugog stavka UFEU‑a ta institucija imala obvezu djelovati na način koji je tužitelj predvidio u pozivu na djelovanje (vidjeti u tom smislu presudu od 29. rujna 2011., Ryanair/Komisija, T‑442/07, neobjavljenu, EU:T:2011:547, t. 27. i 28.).
8

U dopisima navedenima u točki 7. ovog rješenja tužitelji su u biti skrenuli pozornost Europskog vijeća, Vijeća i Komisije na položaj državljana Ujedinjene Kraljevine koji borave u državama članicama različitima od Ujedinjene Kraljevine i koji su tamo izgradili privatni i obiteljski život, osobito one koji su, kao i oni, napustili Ujedinjenu Kraljevinu prije više od petnaest godina. Podsjetili su na to da primjenom „pravila od 15 godina” (15 years rule) tim državljanima nije bilo dopušteno sudjelovati ni u referendumu od 23. lipnja 2016. ni na parlamentarnim izborima od 8. lipnja 2017., iako su ti glasovi bili odlučujući za povlačenje Ujedinjene Kraljevine iz Unije i zadržavanje njihova svojstva građana Unije. Slijedom toga, zatražili su od Europskog vijeća, Vijeća i Komisije da „utvrde propust” koji proizlazi iz njihova „nezakonitog propusta da se očuva građanstvo Unije [tih državljana]”. Osim toga, pozvali su te tri institucije da prije povlačenja Ujedinjene Kraljevine iz Unije, predviđenog za 31. listopada 2019., donesu odluku o zadržavanju građanstva Unije istih državljana nakon datuma tog povlačenja, i to neovisno o tome je li sklopljen sporazum kojim se utvrđuju načini navedenog povlačenja.
38

Valja utvrditi da slanje poruke elektroničke pošte ne jamči samo po sebi da će je njezin adresat doista primiti. Naime, moguće je da elektronička pošta ne dospije do njega zbog tehničkih razloga. Usto, čak i u slučaju kada poruka elektroničke pošte stvarno dospije do svojeg adresata, moguće je da do primitka ne dođe na dan pošiljanja (presuda od 8. listopada 2008., Sogelma/EAR, T‑411/06, EU:T:2008:419, t. 77.; vidjeti također u tom smislu presudu od 28. studenoga 2013., Gaumina/EIGE, T‑424/12, neobjavljenu, EU:T:2013:617, t. 40., i presudu od 7. prosinca 2018., GE.CO. P./Komisija, T‑280/17, EU:T:2018:889, t. 51. (neobjavljenu)).
69

Što se tiče povezanog zahtjeva Vijeća da Opći sud zanemari odlomke tužbe u kojima se upućuje na sporne dokumente, osobito točke 50. do 53., točku 112. podtočku (a) podpodtočku iii., točku 139. i točku 158. podtočku (d), tužitelj smatra da ga treba odbiti. Naime, ističe da je u tim točkama, osim u posljednjoj u kojoj nema nijednog izričitog upućivanja na prvi sporni dokument, samo objasnio da pobijana direktiva proizlazi iz pravne analize koja se nalazi u prvom spornom dokumentu. Međutim, to je podrijetlo objašnjeno u točki 2. Prijedloga direktive, koji je javni dokument. Usto, čini se da se tvrdnja Vijeća više odnosila na navodnu mogućnost tužitelja da se pozove na dokument koji je objavio Parlament, naslovljen „Common Rules for Gas Pipelines entering the EU Internal Market” (Zajednička pravila za plinovode koji ulaze na unutarnje tržište Unije), iako se tužitelj zbog javne prirode tog dokumenta mogao na njega pozvati, kao i na informacije navedene u njemu. U preostalom dijelu, Opći sud ne može uskratiti tužitelju mogućnost da se pozove na akademske tekstove, čak i ako se u njima samima u potpunosti ili djelomično poziva ili upućuje na povjerljive dokumente ili se izravno ili neizravno otkriva njihov sadržaj.
36

U tom pogledu valja podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, uvjet u skladu s kojim se odluka koja je predmet tužbe mora izravno odnositi na fizičku ili pravnu osobu, poput onoga predviđenog „drugom pretpostavkom” iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a, zahtijeva ispunjenje dvaju kumulativnih kriterija, odnosno, s jedne strane, da taj akt izravno proizvodi učinke na pravnu situaciju tužitelja i, s druge strane, da se njome ne daje nikakva diskrecijska ovlast adresatima tog akta koji su zaduženi za njegovu provedbu, s obzirom na to da je ona potpuno automatska i proizlazi isključivo iz propisa Unije, bez primjene drugih posrednih pravila (rješenje od 19. lipnja 2008., US Steel Košice/Komisija, C‑6/08 P, neobjavljena, EU:C:2008:356, t. 60. i presuda od 6. studenoga 2018., Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori i Komisija/Ferracci, C‑622/16 P do C‑624/16 P, EU:C:2018:873, t. 42.).
71

Uvodno valja podsjetiti na to da je tužba za naknadu štete na temelju članka 268. i članka 340. drugog stavka UFEU‑a autonoman pravni lijek s posebnom funkcijom u okviru sustava pravnih lijekova i podložna je uvjetima provedbe namijenjenima svojoj specifičnoj svrsi. Razlikuje se od tužbe za poništenje, s obzirom na to da ne dovodi do poništenja određene mjere, već do naknade štete koju je prouzročila institucija (vidjeti presudu od 24. listopada 2000., Fresh Marine/Komisija, T‑178/98, EU:T:2000:240, t. 45. i navedenu sudsku praksu).
33

U tom pogledu tužitelji tvrde da predmetne odredbe dovode u pitanje politike koje se provode u skladu s brojnim aktima čiji su oni autori i koje za cilj imaju potvrditi i provoditi isključivo korištenje nizozemskog jezika u komunikaciji između njih i javnosti. Stoga, s obzirom na to da odredbe navedene u točki 32. ovog rješenja dovode do korištenja jezika koji nije nizozemski u odnosima tužitelja sa stanovnicima, one onemogućuju da tužitelji izvršavaju svoje nadležnosti na način koji smatraju prikladnim i obvezuju tužitelje da ih izvršavaju na način suprotan važećem zakonodavstvu, u kojem su sadržani određeni ustavnopravni aspekti.
Rješenje Općeg suda (prvo vijeće) od 10. rujna 2020. – ADESO/Komisija

(predmet T-529/19)

„Tužba za poništenje – Ugovori o dodjeli bespovratnih sredstava koji se odnose na projekte ‚Your Environment is Your Life’ i ‚Social Safety Net for Poor and Vulnerable Households in Northern Regions of Somalia/Somaliland Phase II’ – Neprihvatljivi troškovi – Obavijesti o terećenju – Obavijest o potvrdi – Svojstvo akta koji se može pobijati – Ugovorna priroda spora – Akt koji se ne može pobijati – Akt koji pripada u isključivo ugovorni okvir od kojega je neodvojiv – Nedopuštenost”

Tužba za poništenje – Akti koji se mogu pobijati – Pojam – Akti koji proizvode obvezujuće pravne učinke – Tužba koja se u stvarnosti odnosi na spor ugovorne naravi – Poništenje Komisijine obavijesti o potvrdi – Obavijest kojom se potvrđuje povrat iznosa naznačenih u obavijesti o terećenju i zauzima stav o pravilnosti postupaka revizije i povrata – Nenadležnost suda Unije – Nedopuštenost

(čl. 263., 272., 274., 288. i 299. UFEU-a)

(t. 18.-23., 32., 33., 36., 37., 44., 46., 49., 54., 57.-60.)

Predmet

Tužba na temelju članka 263. UFEU-a kojom se zahtijeva poništenje Komisijine odluke sadržane u dopisu od 10. svibnja 2019. o povratu određenih iznosa isplaćenih u okviru ugovora o dodjeli bespovratnih sredstava u vezi s projektima „Your Environment is Your Life” (FED/2013/313-770) i „Social Safety Net for Poor and Vulnerable Households in Northern Regions of Somalia/Somaliland Phase II” (FED/2013/316-291).

Izreka

1. Tužba se odbacuje kao nedopuštena.
Rješenje Općeg suda (šesto vijeće) od 16. siječnja 2020. – Hemp Foods Australia protiv EUIPO-a – Cabrejos (Sativa)

(predmet T-128/19)

„Tužba za poništenje – Žig Europske unije – Međunarodna registracija u kojoj je naznačena Europska unija – Nepostojanje upisa promjene vlasništva u međunarodni registar – Nepostojanje aktivne procesne legitimacije – Nedopuštenost”

1. Sudski postupak – Dopuštenost tužbi – Ocjena s obzirom na stanje u trenutku podnošenja tužbe (t. 20.)

2. Žig Europske unije – Tužbeni postupak – Tužba pred sudom Unije – Osobe kojima je dopušteno podnijeti tužbu i biti strankom u postupku – Upis promjene nositelja žiga u međunarodni registar (Direktiva 2017/1001 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 20. st. 11., čl. 72. st. 4. i čl. 199.) (t. 22., 24.)

3. Žig Europske unije – Tužbeni postupak – Tužba pred sudom Unije – Prijenos prava intelektualnog vlasništva o kojem je riječ – Zamjena pravnog slijednika ranijim nositeljem prava – Nužnost rješenja Općeg suda (Poslovnik Općeg suda, čl. 174.-90.) (t. 23.)

Predmet

Tužba podnesena protiv odluke drugog žalbenog vijeća EUIPO-a od 16. studenoga 2018. (predmet R 1041/2018-2), koja se odnosi na postupak povodom prigovora između C. R. D. Cabrejosa i Raw With Life Pty Ltd as Trustee for Benhaim Trading Trust.

Izreka

1. Tužba se odbacuje kao nedopuštena.
19

Međutim, okolnost da je stranka u postupku pred žalbenim vijećem izgubila mogućnost – ili da se odrekla mogućnosti – ostvarivati pojačana postupovna prava u skladu s odredbama članka 173. Poslovnika ne isključuje da joj intervencija eventualno može biti dopuštena na temelju odredaba članka 40. Statuta Suda Europske unije i članaka 142. do 145. navedenog Poslovnika, ako dokaže pravni interes za ishod postupka. Naime, ne može se zaključiti da, u okviru postupaka koji se odnose na prava intelektualnog vlasništva, status stranke u postupku pred EUIPO‑om i istodobna mogućnost korištenja postupovnog položaja koji odgovara onomu glavnih stranaka na temelju članka 173. Poslovnika isključuju mogućnost interveniranja u skladu s člankom 40. Statuta Suda Europske unije i člancima 142. do 145. navedenog Poslovnika, u slučaju da stranci na koju se to odnosi nije odobrena intervencija u skladu s člankom 173. istog Poslovnika zbog prekoračenja roka iz njegova članka 179. U tom pogledu valja napomenuti da su postupovna prava kojima raspolaže intervenijent na temelju članaka 142. do 145. navedenog Poslovnika mnogo uža od onih predviđenih u njegovu članku 173. stavku 3. Budući da se stoga radi o dvama različitim režimima intervencije, primjena članaka 142. do 145. Poslovnika na drugu stranku u postupku pred žalbenim vijećem spojiva je s posebnostima postupaka vezano za prava intelektualnog vlasništva i ne predstavlja zaobilaženje roka navedenog u članku 179. tog Poslovnika.
53

Osobito ističe da bi, u pogledu njegova konteksta i upućivanja na članak 12. Provedbene uredbe br. 725/2011, izraz „may not”, koji se koristi u četvrtom stavku pobijanog akta u rečenici „As a result, the Commission hereby notifies you of the eco‑innovation CO2 savings certified by reference to Implementing Decision (EU) 2015/158 that may not be taken into account for the calculation of the average specific emissions of Daimler AG in 2017„ (Posljedično, Komisija vas ovim putem obavještava da se uštede CO2 ostvarene putem eko‑inovacija i potvrđene na temelju Provedbene odluke (EU) 2015/158 ne mogu uzeti u obzir za izračun prosječnih specifičnih emisija Daimler AG‑a koje se odnose na 2017. godinu.), valjalo razumjeti kao načelnu tvrdnju, a ne kao jednostavnu obavijest ili jednostavnu mogućnost buduće mjere.
12

No, u ovom slučaju, kao prvo, podnositeljica zahtjeva navodi da je „[zahtjev za besplatnu pravnu pomoć] potpun jer [joj] je na temelju istovjetnih elemenata i dokumenta besplatna pravna pomoć već bila odobrena u predmetima [povjerljivo] ( 1 ) i T‑478/16 AJ”. U tu svrhu ona prilaže svojem zahtjevu, u prilogu 1., potvrdu o prihodima iz 2015., a u prilogu 2. dopis Deutscher Akademischer Austauschdiensta (Njemačka služba za sveučilišnu razmjenu) koji potvrđuje da je do 31. siječnja 2016. primala stipendiju. Iako su ti dokumenti, kao što to Opći sud smatra, mogli s obzirom na predmetno razdoblje i datum podnošenja zahtjeva za besplatnu pravnu pomoć u predmetima koji su okončani rješenjima [povjerljivo] i od 16. veljače 2017., OP/Komisija (T‑478/16 AJ, neobjavljeno) biti relevantni za ocjenu financijskih mogućnosti podnositeljice zahtjeva u odnosno vrijeme, to ovdje ne može biti slučaj. Naime, zahtjev za besplatnu pravnu pomoć bio je podnesen u listopadu 2018., to jest skoro tri godine nakon sastavljanja navedenih dokumenata. No, kao što to izrijekom proizlazi iz uputa koje se nalaze u rubrici „prihodi” u formularu, a koje su navedene u točki 11. ovog rješenja, podnositeljica zahtjeva morala je iznijeti informacije glede svojih prihoda u 2017. odnosno 2018. (u daljnjem tekstu: relevantno razdoblje).
21

Ovaj zaključak ne važi samo kada niti jedno nacionalno tijelo nije pokrenulo postupak s tim u vezi, nego i a fortiori kada je takvo tijelo pokrenulo takav postupak i njezina nadležnost prestane na temelju članka 11. stavka 6. Uredbe br. 1/2003. Naime, ako odluka o pokretanju postupka primjene članka 101. UFEU‑a ne utječe na pravni položaj dotičnog poduzetnika kada on do tada nije predmet nikakvog drugog postupka, to je tim više slučaj kada je predmetni poduzetnik već postao predmet istrage koju je nacionalno tijelo pokrenulo.
23

U odgovoru na ESB‑ov prvi prigovor nedopuštenosti tužitelj iznosi brojne argumente za tvrdnju, da su pobijani akti izmijenili njegov pravni položaj. Kao prvo, ti su akti formalna utvrđenja o povredama regulatornih obveza koja moraju biti podložna sudskom nadzoru. Kao drugo, pobijani akti su formalne negativne procjene o svakoj od banaka koje moraju biti podložne sudskom nadzoru. Kao treće, pobijanim aktima banke se izlažu sanacijskim mjerama koje se inače ne bi mogle donijeti. Obvezatnost tih procjena za Odbor, koju prema tužiteljevu mišljenju ESB priznaje, znači da niti jedna od banaka ne može izbjeći donošenje sanacijskih mjera u odnosu na sebe iz razloga što ne propada ili nije vjerojatno da će propasti, i to čak i ako Odbor dijeli to mišljenje. Kao četvrto, pobijani akti su doveli da znatnog prijenosa odgovornosti na Odbor, što je izmijenilo pravni položaj dotične institucije. Kao peto, pobijani akti doveli su do izmjene pravnog statusa banaka koja mora biti podložna sudskom nadzoru. Naposljetku i kao šesto, svojom su objavom pobijani akti doveli do zatvaranja banaka i time povrijedili prava svake od banaka i njihovih dioničara.
32

Tužitelj smatra da ima pravni interes za poništenje pobijane odluke i to zbog sljedećih razloga: – kao prvo, kako bi spriječio da u budućnosti ne nastane bilo kakva druga nezakonitost koja bi išla protiv njegovih interesa zbog danas zakonitog korištenja spornih dokumenata u prethodnim postupcima. Pristup u vidu odobravanja Komisijina djelovanja u ovom predmetu doveo bi do prihvaćanja da strogo povjerljive dokumente njezine službe dostavljaju, bilo to pogreškom ili ne, podnositeljima zahtjeva za pristup i da se ta dostava potom „ispravi” više tjedana kasnije potpisivanjem izjava koje obvezuju samo Komisiju i dotičnog podnositelja zahtjeva za pristup te niti jednu drugu treću osobu; – kao drugo, pobijana odluka i dalje je na snazi erga omnes i to u odnosu na sve one koji su imali pristup spornim dokumentima zbog Komisijine pogreške, uz iznimku podnositelja zahtjeva za pristup kao adresata odluke od 7. lipnja 2018. Konkretno, tužitelj smatra da ti dokumenti i dalje postoje i mogu biti podneseni protiv njega u svakoj relevantnoj prilici u okviru sudskih postupaka na nacionalnoj razini ili na razini Europske unije. Očito je u njegovu interesu da bude u mogućnosti istaknuti da sud Unije treba ništavom proglasiti svaku materijalnu radnju širenja koja do dan danas omogućuje beskonačno korištenje erga omnes spornih dokumenata, čime bi se svako moguće korištenje navedenih akata u budućnosti okončalo na pravno‑obvezujući način uz mogućnost isticanja pred sudom.
48

U tom kontekstu, valja naglasiti da se tužitelj uopće ne može pozivati na legitimna očekivanja koja proizlaze iz rezultata do kojeg je došla država članica izvjestiteljica. Naime, kao što je Komisija pravilno napomenula, to je izvješće samo dobro poznata prijelazna faza postupka, koja ni na koji način ne prejudicira konačni rezultat o kojem odlučuje Komisija. Štoviše, kao što to proizlazi iz ustaljene sudske prakse, na načelo zaštite legitimnih očekivanja može se pozivati jedino u pogledu situacije koja ih može stvoriti, a do koje je dovela institucija ovlaštena donijeti konačnu odluku (vidjeti presudu od 30. siječnja 2018., Przedsiębiorstwo Energetyki Cieplnej/ECHA, T‑625/16, neobjavljena, EU:T:2018:44, t. 75. i 76. i navedenu sudsku praksu). Stoga u okviru postupka za produljenje odobrenja tvari u sredstvu za zaštitu bilja, kao u ovom slučaju, nikakvo načelo zaštite legitimnih očekivanja ne može proizaći u pogledu rezultata privremenog izvješća koje je dostavila država članica izvjestiteljica.
24

Mora se utvrditi da svojim prvim i drugim tužbenim razlogom tužitelj osporava zakonitost pobijane odluke u dijelu u kojem je veliko žalbeno vijeće njome okončalo žalbeni postupak glede usluga iz razreda 16., 38., 39., 41. do 43. iz točke 16. ovog rješenja, za koje je ispitivač odbio registrirati žig za koji je podnesena prijava za registraciju. Svojim trećim tužbenim razlogom on osporava zakonitost pobijane odluke u dijelu u kojem je veliko žalbeno vijeće okončalo žalbeni postupak glede proizvoda i usluga iz razreda 9., 16., 35. i 42. iz točke 18. ovog rješenja, za koje je Odjel za prigovore odbio prigovor i u pogledu kojih on tvrdi da je u svojim očitovanjima pred žalbenim vijećem podnio protužalbu, nakon žalbe druge stranke u postupku. U okviru svojeg četvrtog tužbenog razloga tužitelj u biti osporava zakonitost pobijane odluke u dijelu u kojem je zauzeto stajalište o valjanosti ranijeg nacionalnog žiga čiji je on nositelj.