ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

U Objašnjenjima koja se odnose na Povelju Europske unije o temeljnim pravima (SL 2007, C 303, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.; u daljnjem tekstu: Objašnjenja uz Povelju) navodi se, uz njezin članak 50., da se pravilo ne bis in idem primjenjuje ne samo među različitim sudovima iste države članice nego i među sudovima više država članica, što odgovara pravnoj stečevini Unije. K tome, u objašnjenju uz članak 50. izričito se upućuje na članke 54. do 58. CISA‑e uz određenje da horizontalna klauzula o ograničenjima navedena u članku 52. stavku 1. obuhvaća izuzetno ograničene iznimke koje predviđaju navedeni članci, a u kojima se državama članicama dopušta odstupanje od pravila ne bis in idem.
30

Prema sudu koji je uputio zahtjev, narav nadzora koji on može vršiti razlikuje se s obzirom na to djeluje li on kao sudsko tijelo ili kao upravno tijelo. Konkretno, kada odlučuje kao sudsko tijelo, on ne može odlučivati o meritumu predmeta i preispitati prvotnu odluku o smještaju u centar za zadržavanje, s obzirom na to da je, na temelju bugarskog postupovnog prava, njegova uloga ograničena na nadzor razloga za produljenje zadržavanja konkretne osobe, kako su navedeni u dopisu direktora kojim je pokrenut postupak kao što je onaj u pitanju u glavnom postupku. Navedeni sud također ističe pitanja u pogledu opasnosti od bijega u slučaju kao što je onaj u pitanju u glavnom postupku u kojem je konkretna osoba, koja nema osobnih dokumenata, bugarskim tijelima vlasti izjavila da se ne želi vratiti u svoju zemlju podrijetla. Sud koji je uputio zahtjev također se pita o ponašanju potonjeg. S tim u vezi, on se pita može li se činjenica da konkretna osoba nema osobne dokumente smatrati nedostatkom suradnje u okviru postupka udaljavanja. Imajući u vidu sve te okolnosti, sud koji je uputio zahtjev izražava sumnje o tome je li produljenje zadržavanja B. Mahdija opravdano.
30

Ta zakonodavna izmjena dovela je do, dosada nepoznate problematike u odnosu na onu koja je dovela do presude Aziz (EU:C:2013:164) i rješenja Banco Popular Español i Banco de Valencia (EU:C:2013:759). Ta se problematika odnosi na činjenicu da taj nacionalni propis ograničava mogućnost podnošenja žalbe na tu odluku samo na slučaj u kojem je sudac prvog stupnja usvojio prigovor utemeljen na nepoštenom karakteru ugovorne odredbe koja je temelj ovrhe, s obzirom na to da navedeni propis uvodi različito postupanje u odnosu na prodavatelja ili pružatelja i potrošača u svojstvu stranaka u postupku. Naime, u mjeri u kojoj je žalba moguća samo u slučaju da je prigovor ocijenjen osnovanim, prodavatelj ili pružatelj raspolaže pravom žalbe protiv odluke koja mu ne ide u korist, dok u slučaju odbijanja prigovora potrošač nema tu mogućnost.
18

Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da Zakon iz 1991. o otmici djece i izvršenju odluka u predmetima skrbi (Child Abduction and Enforcement of Custody Orders Act 1991), u verziji koja se primjenjuje na činjenice iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: Zakon iz 1991. o otmici djece i izvršenju odluka u predmetima skrbi), u irsko pravo ugrađuje Hašku konvenciju iz 1980. Navedeni je zakon izmijenjen Uredbom iz 2005. o Europskim zajednicama (presude u bračnim sporovima i u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću) [European Communities (Judgments in Matrimonial Matters and Matters of Parental Responsibility) Regulations 2005] kako bi se u predmetima koji potpadaju pod Hašku konvenciju iz 1980., a koji uključuju države članice, uzimao u obzir tekst Uredbe.
2

Zahtjev je upućen u okviru spora između Direction générale des douanes et droits indirects (Opće uprave za carine i neizravna davanja), chef de l’Agence de poursuites de la Direction nationale du renseignement et des enquêtes douanières (ravnatelja Istraživačke agencije Nacionalne uprave za carinske informacije i upite) i direction régionale des douanes et droits indirects de Lyon (Regionalne uprave za carine i neizravna davanja Lyona), s jedne strane, i društva Utopia SARL (u daljnjem tekstu: Utopia), s druge strane, o obavijesti o naplati koju osporava to društvo.
48

Iako belgijska vlada ističe da prema nacionalnom postupovnom pravu specijalizirani sud pred kojim je pokrenut postupak predaje djeteta u skladu s člankom 11. stavcima 6. do 8. Uredbe može, na zahtjev jedne od stranaka, uputiti predmet žalbenom sudu pred kojim se odlučuje o meritumu spora o roditeljskoj odgovornosti, kako bi se on izjasnio i o spomenutom pitanju predaje kao i pitanju skrbi nad djetetom, to se pitanje odnosi na tumačenje nacionalnog prava i ne ulazi u nadležnost Suda. O spomenutom pitanju trebaju se izjasniti belgijski sudovi.
34

U skladu sa svojim člankom 1. stavkom 1., Direktiva 96/9 ima za predmet „pravnu zaštitu baza podataka“. U tom smislu spomenutom se direktivom ustanovljuju dva oblika pravne zaštite takvih baza. Prvi oblik, uređen člancima 3. do 6. navedene direktive, koji se nalaze u njezinu poglavlju II., sastoji se u zaštiti autorskim pravom koja je, u skladu s člankom 3. stavkom 1. te direktive, mjerodavna za baze podataka koje zbog izbora ili rasporeda svojega sadržaja čine autorove vlastite intelektualne tvorevine. Drugi oblik zaštite, uređen člancima 7. do 11. Direktive 96/9, koji se nalaze u njezinu poglavlju III., sastoji se u zaštiti pravom sui generis koja je, u skladu s člankom 7. stavkom 1. te direktive, mjerodavna za baze podataka kod kojih pribavljanje, verifikacija i predstavljanje sadržaja svjedoče o znatnom kvalitativnom ili kvantitativnom ulaganju. Ta dva oblika pravne zaštite predmet su općih odredaba sadržanih u člancima 12. do 16. navedene direktive i smještenih u njezino IV. poglavlje.
10

Članak 1. Kraljevskog dekreta br. 3 od 10. prosinca 1969. o odbicima pri primjeni poreza na dodanu vrijednost propisuje: „1. Uz primjenu članka 45. stavaka 1. (a), 2. i 3. Zakona o [PDV‑u], porezni obveznik odbija, sukladno uvjetima predviđenima u člancima 2. i 4. ovog dekreta, poreze kojima su oporezovani roba i usluge koje namijeni obavljanju transakcija iz članka 45. stavka 1. točaka 1. do 5. Zakona. Ako porezni obveznik pri obavljanju svoje poslovne djelatnosti obavi druge transakcije kod kojih nije moguć odbitak, za određivanje tih odbitaka on mora poštovati članke 46. i 48. Zakona te 12. do 21. ovog dekreta. 2. Ni u kojem slučaju ne mogu se odbiti porezi kojima su oporezovani roba i usluge koje porezni obveznik namijeni za privatnu upotrebu ili u svrhe koje nisu obuhvaćene njegovom poslovnom djelatnošću. Ako je namjena robe ili usluga djelomično određena u te svrhe, odbitak je isključen u mjeri u kojoj je određena ta namjena. Tu mjeru odredit će porezni obveznik uz kontrolu porezne uprave.“
22

U svezi s odlukama i preporukama Unije, taj sud navodi članak 148. UFEU‑a, koji predviđa smjernice za zapošljavanje, i članak 151. UFEU‑a, Odluku Vijeća 2008/618/EZ od 15. srpnja 2008. o smjernicama za politike zapošljavanja država članica (SL L 198, str. 47.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 208.), Komunikaciju Komisije Europskom parlamentu, Vijeću, Europskom gospodarskom i socijalnom odboru i Odboru regija, naslovljenu „Prema oporavku s visokom stopom zaposlenosti” (COM (20129 173 final), Odluku Vijeća 2010/707/EU od 21. listopada 2010. o smjernicama za politike zapošljavanja država članica (SL L 308, str. 46.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 8., str. 109.), Preporuku Vijeća od 12. srpnja 2011. o nacionalnom programu reformi Španjolske za 2011. i dostavljanju mišljenja Vijeća o programu konvergencije Španjolske za razdoblje od 2011. do 2014. (SL C 212, str. 1.) i Preporuku Vijeća od 10. srpnja 2012. o nacionalnom programu reformi Španjolske za 2012. i i dostavljanju mišljenja Vijeća o programu konvergencije Španjolske za razdoblje od 2012. do 2015. (SL C 219, str. 81.).
22

Prema mišljenju Parlamenta, iz obrazloženja Prijedloga COM (2012) 147 final Komisije proizlazi da je potonja smatrala da određene odredbe Direktive 98/83, to jest one koje se nalaze u dijelu C njezinog Priloga I. i u njezinom Prilogu II., zapravo ulaze u područje primjene članaka 30. do 32. AE‑a. Međutim, Uredba br. 596/2009 unijela je u dio C Priloga I. Direktivi 98/83 napomenu 10. o radioaktivnim tvarima. Uredba br. 596/2009 temeljila se na članku 175. stavku 1. UEZ‑a koji je postao članak 192. stavak 1. UFEU‑a. Ni zakonodavac Unije ni Komisija tom prilikom nisu smatrali potrebnim toj Uredbi kao pravnu osnovu dodati odredbe Ugovora o EZAE‑u.
3

Uvodne izjave 3., 4., 9., 10., 13. do 15., 18. i 25. Direktive 2001/84 glase kako slijedi: „(3) Pravo slijeđenja ima za cilj osigurati autorima djela grafičke i likovne umjetnosti udio u gospodarskom uspjehu izvornika svojih umjetničkih djela. [...] (4) Pravo slijeđenja sastavni je dio autorskog prava i bitna povlastica autora. Uvođenje takvog prava u svim državama članicama zadovoljava potrebu da se stvarateljima osigura odgovarajuća i ujednačena razina zaštite. [...] (9) Pravo slijeđenja trenutačno je propisano domaćim zakonodavstvima većine država članica. Takvi zakoni, kad oni postoje, pokazuju određene razlike, posebno u pogledu djela na koja se odnose, onih koji imaju pravo na udio u prodajnoj cijeni izvornika umjetničkog djela, primijenjenih stopa, transakcija podložnih plaćanju udjela u prodajnoj cijeni izvornika umjetničkog djela i osnove po kojoj se to sve obračunava. [...] To je pravo dakle čimbenik [jedan od čimbenika] koji pridonosi narušavanju tržišnog natjecanja kao i premještanju prodaje unutar Zajednice. (10) Takve nejednakosti u pogledu prava slijeđenja i njegove primjene od strane država članica imaju izravan negativan utjecaj na pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta umjetničkim djelima kao što je predviđeno člankom 14. Ugovora. U toj okolnosti članak 95. Ugovora predstavlja odgovarajuću pravnu osnovu. [...] (13) Postojeće razlike između zakona trebalo bi ukloniti kada one narušavaju rad unutarnjeg tržišta i spriječiti nastanak novih razlika te vrste. Nije potrebno otklanjati ili spriječiti nastanak razlika za koje se ne smatra da će utjecati na funkcioniranje unutarnjeg tržišta. (14) [...] Postojanje razlika između nacionalnih odredbi o pravu slijeđenja stvara prepreke tržišnom natjecanju i premješta prodaju unutar Zajednice i dovodi do nejednakog postupanja među umjetnicima ovisno o tome gdje su prodana njihova djela. [...] (15) S obzirom na različitost nacionalnih odredaba, potrebno je donijeti mjere za njihovo usklađivanje kojima bi se riješile nejednakosti u zakonodavstvima država članica u područjima u kojima bi te nejednakosti mogle stvoriti ili održavati narušene uvjete tržišnog natjecanja. Potrebno je međutim [Međutim, nije potrebno] uskladiti svaku odredbu [sve odredbe] zakonodavstava država članica o pravu slijeđenja i, kako bi se ostavilo što više prostora za nacionalne odluke, dovoljno je ograničiti provedbu usklađivanja na one domaće odredbe koje imaju najizravniji utjecaj na funkcioniranje unutarnjeg tržišta. [...] (18) Područje primjene prava slijeđenja trebalo bi se proširiti na svaku radnju preprodaje uz iznimku onih obavljenih izravno između osoba koje postupaju u privatnom svojstvu bez sudjelovanja osobe koja se profesionalno bavi trgovinom umjetninama. [...] [...] (25) Osoba koja plaća udio autora u prodajnoj cijeni izvornika umjetničkog djela trebala bi u načelu biti prodavatelj. Države članice trebale bi imati mogućnost odstupanja od ovog načela u vezi s odgovornošću za plaćanje. Prodavatelj je osoba ili poduzeće u čije se ime sklapa kupoprodaja.“
25

U tim je okolnostima Corte suprema di cassazione odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Obuhvaća li definicija poslovne transakcije, kako je određena u članku 2. Direktive 2000/35 i u članku 2. Direktive 2011/7 zakonski ugovorni odnos koji postoji između javne uprave i poljoprivrednih zadruga (odnos iz kojeg je proizašla tražbina koju su kasnije zadruge prenijele na Federconsorzi, a on na svoje vjerovnike u okviru postupka predstečajne nagodbe) za opskrbu i distribuciju poljoprivrednih proizvoda kao što proizlazi iz Zakonodavne uredbe br. 169 od 23. siječnja 1948. i iz Zakona br. 1294 od 22. prosinca 1957.? 2. U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, podrazumijeva li obveza prenošenja Direktive 2000/35 (članka 6. stavka 2.) i Direktive 2011/7 (članka 12. stavka 3.), uz mogućnost održavanja na snazi povoljnijih odredaba, zabranu reformatio in peius, odnosno isključenje, kamatne stope na zakašnjelo plaćanje primjenjive na odnose koji već postoje u trenutku stupanja na snagu tih direktiva? 3. U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje, treba li obvezu zabrane reformatio in peius kamatne stope na zakašnjelo plaćanje primjenjive na odnose koji već postoje razumjeti tako da je primjenjiva na jedinstveno uređenje kamata koje za određeno razdoblje (u konkretnom slučaju od 31. siječnja 1982. do 31. prosinca 1995.) određuje kamatnu stopu koja je različita od one određene zakonom i njene godišnje, a ne polugodišnje, kapitalizacije, za razliku od onoga što traži vjerovnik, te nakon tog razdoblja isključivo plaćanje zakonske kamate, stvarajući uređenje koje, uzimajući u obzir okolnosti predmetnog slučaja [...], nije nužno nepovoljno za vjerovnika? 4. Podrazumijeva li obveza prenošenja direktiva 2000/35 (članka 6.) i 2011/7 (članka 12.), u dijelu u kojem predviđaju, što se tiče zabrane zloupotrebe slobode ugovaranja na štetu vjerovnika, u članku 3. stavku 3. i članku 7., nevaljanost nepravednih ugovornih odredaba ili postupanja, zabranu državi da intervenira donošenjem pravila koja, u pogledu odnosa kojih je država strankom i koji su u tijeku u trenutku stupanja direktiva na snagu, isključuju plaćanje kamata na zakašnjelo plaćanje? 5. U slučaju potvrdnog odgovora na četvrto pitanje, primjenjuje li se obveza neintervencije u već postojeće odnose, a kojih je država strankom, odredbom koja isključuje kamate na zakašnjelo plaćanje na jedinstveno uređenje kamata koje za određeno razdoblje (u konkretnom slučaju od 31. siječnja 1982. do 31. prosinca 1995.) predviđa priznanje stope drugačije od zakonske stope i njene godišnje, a ne polugodišnje kapitalizacije, za razliku od onoga što traži vjerovnik te nakon tog razdoblja isključivo plaćanje zakonske kamate, stvarajući režim uređenja koje, uzimajući u obzir okolnosti predmetnog slučaja [...], nije nužno nepovoljno za vjerovnika?
Predmet C‑592/14

European Federation for Cosmetic Ingredients

protiv

Secretary of State for Business, Innovation and Skills

i

Attorney General

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court))

„Zahtjev za prethodnu odluku — Usklađivanje zakonodavstava — Kozmetički proizvodi — Uredba (EZ) br. 1223/2009 — Članak 18. stavak 1. točka (b) — Kozmetički proizvodi koji sadrže sastojke ili kombinacije sastojaka koji su ‚radi ispunjenja zahtjeva ove Uredbe’ ispitani na životinjama — Zabrana stavljanja na tržište Europske unije — Doseg“

Sažetak – Presuda Suda (prvo vijeće) od 21. rujna 2016.

Sudski postupak – Zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka – Zahtjev za podnošenje očitovanja u vezi s pravnim pitanjima istaknutima u mišljenju nezavisnog odvjetnika – Pretpostavke za ponovno otvaranje (čl. 252. st. 2. UFEU‑a; Statut Suda, čl. 23.; Poslovnik Suda, čl. 83.) Pravo Europske unije – Tumačenje – Metode – Doslovno, sustavno i teleološko tumačenje Usklađivanje zakonodavstava – Kozmetički proizvodi – Uredba br.o1223/2009 – Zabrana stavljanja na tržište proizvoda koji sadržavaju sastojke koji su ispitani na životinjama – Doseg – Provedba ispitivanja na životinjama u trećim zemljama u svrhu prodaje proizvoda u tim zemljama – Uključenost – Uvjet – Uporaba podataka koji proizlaze iz spomenutog ispitivanja u okviru zahtjeva kojim se želi dokazati sigurnost predmetnih proizvoda u svrhu njihova stavljanja na tržište Unije (Uredba Europskog parlamenta i Vijeća br. 1223/2009, čl. 18. st. 1. t. (b))
Članak 6. stavak 1. Direktive 2005/29 o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive 84/450, direktiva 97/7, 98/27 i 2002/65 kao i Uredbe br. 2006/2004 treba tumačiti na način da treba smatrati zavaravajućom poslovnu praksu koja se sastoji u rastavljanju cijene proizvoda na više elemenata i isticanju jednoga od njih jer ta praksa može, s jedne strane, stvoriti pogrešan dojam kod prosječnog potrošača da mu je ponuđena povoljna cijena i, s druge strane, navesti ga da donese odluku o poslu koju inače ne bi donio, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri uzimajući u obzir sve relevantne okolnosti. Međutim, vremenska ograničenja koja mogu biti uvedena određenim sredstvima priopćavanja, poput reklama na televiziji, ne mogu se uzeti u obzir u svrhu ocjene zavaravajućega karaktera poslovne prakse u vezi s člankom 6. stavkom 1. te direktive.

Kada se cijena proizvoda, u smislu članka 2. točke (c) Direktive 2005/29 sastoji od više dijelova, od kojih je jedan posebno istaknut u oglašavanju, dok je drugi element, koji ipak predstavlja neizbježni i predvidljivi dio cijene, potpuno izostavljen ili je predstavljen na manje uočljiv način, treba osobito ocijeniti može li to predstavljanje dovesti do pogrešne percepcije ponude u cjelini. To će osobito biti slučaj ako je prosječni potrošač mogao steći pogrešan dojam da mu se nudila osobito povoljna cijena jer je mogao pogrešno zaključiti da treba platiti samo dio cijene koji je istaknut, što je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni.

Kada se cijena sastoji od nekoliko dijelova, pri ocjeni može li predmetna poslovna praksa navesti prosječnog potrošača da donese odluku o poslu koju inače ne bi donio osobito je važno da dio cijene koji je izostavljen ili manje vidljiv predstavlja nezanemariv dio ukupne cijene.

(t. 43., 44., 47., 49. i t. 2. izreke)
Praktične upute za stranke koje se odnose na predmete pred Sudom indikativne su i nisu pravno neobvezujuće. Naime, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 1. do 3. tih uputa, one su donesene kako bi se, u interesu dobrog sudovanja, dopunila i pojasnila pravila koja se primjenjuju tijekom postupka pred Sudom i one nemaju za cilj zamijeniti relevantne odredbe Statuta Suda Europske unije i Poslovnika Suda

Tako je iz teksta točke 20. navedenih uputa, prema kojem „žalba […], osim u slučaju posebnih okolnosti, ne smije sadržavati više od 25 stranica“, jasno vidljivo da se tom odredbom ne propisuje apsolutno ograničenje broja stranica o kojem bi ovisila dopuštenost žalbe, nego se strankama u tom pogledu daje preporuka.

Iz toga proizlazi da se žalba ne može odbaciti kao nedopuštena zato što prelazi određeni broj stranica.

(t. 24.‑26.)
Članak 12. stavak 2. točku (c) Direktive Vijeća 2004/83/EZ od 29. travnja 2004. o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita te o sadržaju odobrene zaštite treba tumačiti na način da za primjenu razloga za isključenje statusa izbjeglice, koju ta odredba uređuje, nije nužno da je podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu osuđen za jedno od terorističkih kaznenih djela iz članka 1. stavka 1. Okvirne odluke Vijeća 2002/475/PUP od 13. lipnja 2002. o suzbijanju terorizma.

Da je zakonodavac Unije namjeravao ograničiti područje primjene članka 12. stavka 2. točke (c) Direktive 2004/83 i svesti pojam „djela koja su u suprotnosti s ciljevima i načelima Ujedinjenih naroda” samo na kaznena djela nabrojena u članku 1. stavku 1. Okvirne odluke 2002/475, mogao je to jednostavno učiniti na način da izričito navede ta kaznena djela ili da se na njih pozove u toj okvirnoj odluci. No, članak 12. stavak 2. točka (c) Direktive 2004/83 ne poziva se ni na Okvirnu odluku 2002/475, iako je potonja već bila donesena na datum na koji je članak 12. stavak 2. točka (c) bio sročen, ni na bilo koji drugi instrument Europske unije usvojen u kontekstu borbe protiv terorizma.

(t. 52.‑54., t. 1. izreke)
Članak 12. stavak 1. Direktive 2000/31 o određenim pravnim aspektima usluga informacijskog društva na unutarnjem tržištu, posebno elektroničke trgovine, u vezi s člankom 2. točkom (a) te direktive i člankom 1. točkom 2. Direktive 98/34 o utvrđivanju postupka osiguravanja informacija u području tehničkih normi i propisa, kako je izmijenjena Direktivom 98/48 treba tumačiti na način da usluga koju pruža korisnik komunikacijske mreže i koja se sastoji u tome da se tu mrežu stavi na besplatno raspolaganje javnosti, predstavlja „uslugu informacijskog društva” u smislu te prve odredbe kad je pruža predmetni davatelj usluga u svrhu oglašavanja robe koju prodaje odnosno usluga koje pruža taj davatelj usluga.

U tom pogledu, iz uvodnih izjava 2. i 19. Direktive 98/48 o izmjeni Direktive 98/34, s jedne strane, i članka 1. stavka 2. Direktive 98/34, s druge strane, proizlazi da su usluge informacijskog društva iz članka 12. stavka 1. Direktive 2000/31 samo one koje se uobičajeno pružaju za naknadu. Međutim, iz toga se ne može zaključiti da usluga gospodarske naravi koja je pružena besplatno nikad ne može predstavljati „uslugu informacijskog društva” u smislu članka 12. stavka 1. Direktive 2000/31. Naknadu za uslugu koju je pružio davatelj usluga u okviru svoje gospodarske djelatnosti ne plaćaju nužno osobe koje su njezini korisnici. To posebno vrijedi kad je uslugu besplatno pružio davatelj usluga u svrhu takvog oglašavanja, s obzirom na to da je trošak te aktivnosti sadržan u prodajnoj cijeni te robe ili tih usluga.

(t. 37., 39., 41.‑43. i t. 1. izreke)
Klauzula 6. točka 1. revidiranog Okvirnog sporazuma, koji se nalazi u prilogu Direktivi 2010/18 o provedbi revidiranog Okvirnog sporazuma o roditeljskom dopustu koji su sklopili BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP i ETUC, i koji se odnosi na situacije povratka na posao nakon roditeljskog dopusta ne može se tumačiti na način da obuhvaća i situaciju povratka s rodiljnog dopusta u smislu Direktive 92/85 o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja na radu trudnih radnica te radnica koje su nedavno rodile ili doje.

Naime, pravo Unije razlikuje pojam rodiljnog dopusta iz, među ostalim, Direktive 92/85 i roditeljskog dopusta, kako se koristi u revidiranom Okvirnom sporazumu, a točka 15. općih odredaba tog okvirnog sporazuma, uostalom, izričito pojašnjava da taj sporazum utvrđuje minimalne zahtjeve i odredbe o roditeljskom dopustu, koji nije isto što i rodiljni dopust.

Roditeljski dopust odobrava se roditeljima kako bi se mogli brinuti za svoje dijete te se može iskoristiti sve do određene dobi djeteta, koja može biti do osme godine života. Rodiljni dopust ima drukčiji cilj. Njime se nastoji zaštititi biološko stanje žene i poseban odnos između nje i njenog djeteta u razdoblju nakon trudnoće i poroda, izbjegavajući smetnje u tom odnosu do kojih bi moglo doći nagomilavanjem obveza zbog istodobnog obavljanja profesionalne djelatnosti.

(t. 43., 44. i 48.)
Predmet C‑607/14

Bookit Ltd

protiv

Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

(zahtjev za prethodnu odluku

koji je uputio First‑tier Tribunal (Tax Chamber))

„Zahtjev za prethodnu odluku — Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost — Direktiva 2006/112/EZ — Izuzeće — Članak 135. stavak 1. točka (d) — Transakcije koje se odnose na plaćanja i transfere — Pojam — Telefonska ili internetska kupnja kino‑ulaznica — Plaćanje debitnom ili kreditnom karticom — Usluge ‚obrade plaćanja karticom’“

Sažetak – Presuda Suda (drugo vijeće) od 26. svibnja 2016.

Usklađivanje poreznih zakonodavstava – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Izuzeća – Bankovne transakcije iz članka 135. stavka 1. točke (d) Direktive 2006/112 – Pojam – Telefonska ili internetska kupnja kino‑ulaznica – Plaćanje debitnom ili kreditnom karticom – Usluge „obrade plaćanja karticom” – Isključenje (Direktiva Vijeća br. 2006/112, čl. 135. st. 1. t. (d)) Usklađivanje poreznih zakonodavstava – Zajednički sustav poreza na dodanu vrijednost – Izuzeća – Bankovne transakcije iz članka 135. stavka 1. točke (d) Direktive 2006/112 – Transakcije koje se odnose na plaćanja i transfere u smislu navedenog članka – Kriteriji za utvrđivanje (Direktiva Vijeća br. 2006/112, čl. 135. st. 1. t. (d))