ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
29.

U tim se okolnostima ispitivanje predmetnih glavnih postupaka s gledišta članka 49. UFEU‑a čini upitnim. Naime, glavni postupci imaju – iako je riječ o talijanskim odredbama koje se prema svojem tekstu bez ikakve razlike primjenjuju na talijanske operatere i operatere iz drugih država članica – potpuno talijanski, pa čak i regionalni, karakter, jer su ograničeni na regiju Lazio, te ne pokazuju povezanost s gospodarskim prometom između država članica. Prema tekstu talijanskih propisa, nije, doduše, isključena mogućnost da se predmetni poduzetnici svojim vozilima koriste i za vožnje u susjedne države članice. No, sud koji je uputio zahtjev nije do danas iznio nijednu takvu tvrdnju. Dapače, Sudu je naveo činjenične odnose u kojima je riječ isključivo o prijevozu osoba unutar Italije. To je u skladu s očitovanjima stranaka danim na usmenoj raspravi, prema kojima u Italiji poduzeća za iznajmljivanje vozila uobičajeno obavljaju vožnje na kratke udaljenosti, stoga eventualni problemi prijevoza osoba u prekograničnom prometu nisu predmet glavnih postupaka. Prije se čini da je, među ostalim, riječ o pristupu talijanskih poduzetnika nastanjenih na periferiji tržištu grada Rima.
22.

Članak 70. Carinskog zakonika dio je četiriju glavnih faza jedinstvenog postupka koji se tiče jedne jedine carinske deklaracije i koji vodi do odluke o puštanju ili nepuštanju robe pod predmetnim carinskim režimom, koji su: a) podnošenje carinske deklaracije (članak 62. Carinskog zakonika); b) prihvaćanje carinske deklaracije (članak 63. navedenog zakonika); c) fakultativna provjera carinske deklaracije, uključujući mogući pregled robe i utvrđivanje eventualnih posljedica takvog pregleda (članci 68. do 72. zakonika) i d) odluka o puštanju ili nepuštanju robe (članci 73. do 75. zakonika). Kada deklaracija nije provjerena, kako se po svoj prilici čini da je bio slučaj za prvotne deklaracije GFSL‑a, članak 71. stavak 1. Zakonika predviđa primjenu odredaba zakonika na temelju navoda sadržanih u deklaraciji, dok članak 73. tog istog zakonika navodi da u tom slučaju carinska tijela odobravaju puštanje robe za svu robu koja je predmet jedne te iste deklaracije.
21.

Smatrajući da rješenje spora, koji mu je podnesen na odlučivanje, ovisi osobito o tumačenju članaka 3. i 14. Uredbe SDZ, Rechtbank ’s‑Gravenhage odlučio je prekinuti postupak i rješenjem od 12. listopada 2012., koje je tajništvo Suda zaprimilo 31. listopada 2012., uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Kada se temeljni patent koji je na snazi odnosi na više proizvoda, protivi li se [Uredba SDZ], a posebno uvodna rečenica i točka (c) članka 3. navedene uredbe, tome da se nositelju navedenog patenta izda jedan [SDZ] za svaki zaštićeni proizvod? 2. U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, na koji način treba tumačiti uvodnu rečenicu i točku (c) članka 3. [Uredbe SDZ] kada se temeljni patent koji je na snazi odnosi na više proizvoda i kada, na dan podnošenja zahtjeva za izdavanje [SDZ‑a] za jedan od zaštićenih proizvoda (A), još nije izdan nijedan [SDZ] za druge proizvode zaštićene istim temeljnim patentom (B i C), ali su [SDZ‑i] za proizvode (B i C) izdani prije donošenja odluke o zahtjevu za izdavanje [SDZ‑a] za prvi proizvod (A)? 3. U svrhu davanja odgovora na prethodno pitanje, je li relevantno to što je zahtjev za izdavanje [SDZ‑a] za jedan od proizvoda zaštićenih temeljnim patentom (A) podnesen istoga dana kao i zahtjevi koji se odnose na druge proizvode (B i C) zaštićene istim temeljnim patentom? 4. U slučaju pozitivnog odgovora na prvo pitanje, može li se izdati [SDZ] za proizvod zaštićen temeljnim patentom koji je na snazi ako je prethodno već bio izdan [SDZ] za drugi proizvod zaštićen istim temeljnim patentom, ali se podnositelj zahtjeva odriče posljednjeg [SDZ‑a] u namjeri dobivanja novog na osnovi istog temeljnog patenta? 5. Ako je u svrhu davanja odgovora na prethodno pitanje relevantan retroaktivan učinak odricanja, je li to pitanje uređeno uvodnom rečenicom i točkom (b) članka 14. [Uredbe SDZ] ili nacionalnim pravom? Ako je pitanje retroaktivnog učinka odricanja uređeno prvom rečenicom i točkom (b) članka 14. [Uredbe SDZ], treba li tu odredbu tumačiti na način da odricanje ima retroaktivan učinak?”
50.

D. Farrington tvrdi da Ujedinjena Kraljevina treba biti država članica koja će, u skladu s člankom 28. stavkom 2. točkom (b) Uredbe, snositi troškove davanja u naravi koja mu se pružaju u Španjolskoj jer je u Ujedinjenoj Kraljevini boravio od 1948., kada je imao sedam godina, do 1972., kada se preselio u Nizozemsku nakon 14 godina rada. To znači da je D. Farrington tijekom znatnog dijela svojeg života u Ujedinjenoj Kraljevini imao pristup National Health Service (nacionalni zdravstveni sustav) na temelju svojeg boravka u toj državi. Nasuprot tomu, D. Farrington je u Nizozemskoj radio tijekom sve 32 godine koje je tamo živio (od 1972. do 2004.). Može se pretpostaviti da je D. Farrington mnogo više doprinosa uplatio u sustav socijalne sigurnosti u Nizozemskoj nego u Ujedinjenoj Kraljevini – ili da bi barem to bio slučaj s većinom ljudi u sličnoj situaciji. Stoga ne vidim nijedan razlog zbog kojeg bi Ujedinjena Kraljevina, a ne Nizozemska, morala snositi troškove davanja u naravi koja D. Farrington ima pravo primati tijekom umirovljenja u svojoj novoj državi boravišta.
11.

Članak 18. stavak 2. Uredbe o imigraciji navodi da je Secretary of State for the Home Department (u daljnjem tekstu: Secretary of State) obvezan izdati dozvolu stalnog boravka u roku od šest mjeseci od kada je zainteresirana osoba uputila takav zahtjev i dostavila dokaz da ima na to pravo.
16.

Oberster Gerichtshof prekinuo je postupak i uputio Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Primjenjuje li se (prema potrebi) načelo pro rata temporis, čija je primjena predviđena u članku 4. stavku 2. Okvirnog sporazuma [...], zbog naravi tog davanja na doplatak za uzdržavano dijete koju poslodavac isplaćuje izvršavajući kolektivni ugovor kao socijalno davanje, čija je svrha djelomično nadoknaditi troškove uzdržavanja koje roditelji imaju za dijete za koje im se taj doplatak isplaćuje? 2. U slučaju da je odgovor na prvo pitanje niječan: Treba li članak 4. stavak 1. Okvirnog sporazuma [...] tumačiti na način da je, s obzirom na široku diskrecijsku ovlast kojom raspolažu socijalni partneri kada utvrđuju cilj socijalne i ekonomske politike kao i sredstva za njegovo ostvarenje, nejednako postupanje prema radnicima s nepunim radnim vremenom koje je posljedica smanjenja prava na doplatak za uzdržavano dijete, zbog trajanja njihovog radnog vremena, objektivno opravdano ako se utvrdi da zabrana proporcionalnog izračuna: a) otežava odnosno čini nemogućim zapošljavanje s nepunim radnim vremenom namijenjeno roditeljima (Elternteilzeit) ili dodatno zapošljavanje tijekom roditeljskog dopusta (Elternkarenzurlaub), b) dovodi do narušavanja tržišnog natjecanja zbog povećanog financijskog tereta koji moraju snositi poslodavci koji zapošljavaju veći broj radnika s nepunim radnim vremenom i do veće nesklonosti poslodavaca da zapošljavaju radnike s nepunim radnim vremenom, c) ima za učinak dovođenje u povoljniji položaj radnika s nepunim radnim vremenom koji imaju više ugovora o radu s nepunim radnim vremenom i kumuliraju više prava na davanje, poput doplatka za uzdržavano dijete na temelju kolektivnog ugovora, ili d) za učinak ima dovođenje u povoljniji položaj radnika s nepunim radnim vremenom jer raspolažu s više slobodnog vremena nego radnici s punim radnim vremenom i mogu se prema tome lakše brinuti o svojoj djeci? 3) U slučaju niječnog odgovora na [prvo i drugo pitanje]: treba li članak 28. Povelje [Europske unije] o temeljnim pravima tumačiti na način da u sustavu radnog prava, u kojemu su ključni dijelovi minimalnih normi određeni na osnovi ocjene usklađenosti koje su u području socijalne politike kreirale visoko kvalificirane i na poseban način odabrane stranke kolektivnih ugovora, ništavost (u nacionalnom pravu) akcesornog pravila protivnog načelu nediskriminacije utvrđenog u kolektivnom ugovoru (konkretno pravila o proporcionalnom izračunu doplatka za uzdržavano dijete u slučaju rada s nepunim radnim vremenom) ima za posljedicu ništavost svih odredaba koje se odnose na to područje (to jest na doplatak za uzdržavano dijete) koje sadrže to pravilo u dotičnom kolektivnom ugovoru?“
14.

Ministério da Agricultura, do Mar, do Ambiente e do Ordenamento do Território (Ministarstvo poljoprivrede, mora, okoliša i prostornog uređenja, u daljnjem tekstu: ministarstvo), tuženik u glavnom postupku, pred sudom koji je uputio zahtjev istaknuo je sa svoje strane da je Direktiva 93/38 upućena ne samo državama članicama nego i svim naručiteljima koji su njome definirani. Prema mišljenju ministarstva, Portgás je u svojem svojstvu isključivog koncesionara za obavljanje javne službe na području koje pokriva koncesija bio podvrgnut obvezama koje proizlaze iz navedene direktive.
51.

U svakom slučaju, sud koji je uputio zahtjev treba se očitovati o obama pitanjima. Ovdje, unatoč tomu, samo treba istaknuti da za to nije potrebno utvrditi koja je bila „prva država članica” kroz koju je tražiteljica azila ušla u Uniju za potrebe Uredbe br. 343/2003. I to zato što jedine relevantne države članice u okviru žalbe iz članka 19. stavka 2. Uredbe trebaju biti Mađarska, u svakom slučaju (jer je to država članica određena odlukom koja je predmet žalbe), i, eventualno, druge države članice ako S. Abdullahi u njima ima članove obitelji ili, u konačnici, sâma Austrija, ako se ispune uvjeti predviđeni člankom 19. stavkom 4. Uredbe (odnosno, ako se dogovoreno prebacivanje u Mađarsku ne obavi u roku utvrđenom u toj odredbi).
14.

Što se tiče Direktive 2003/96, u njezinu članku 2. stavku 4. točki (b) drugoj alineji bilo je predviđeno da se ta direktiva ne primjenjuje na energente s dvojnim korištenjem, to jest na one koji se upotrebljavaju kao loživo ulje i za druge namjene osim kao pogonsko gorivo ili loživo ulje. U skladu s tim, od 31. prosinca 2003., datuma na koji je ta direktiva stupila na snagu, više nije postojala nikakva minimalna stopa trošarine na teška goriva koja se koriste u proizvodnji aluminijevog oksida. Osim toga, u skladu s člankom 18. stavkom 1. Direktive 2003/96, države članice su bile ovlaštene, podložno prethodnom preispitivanju od strane Vijeća, da do 31. prosinca 2006. nastave primjenjivati snižene stope ili oslobođenja od poreza, kako je predviđeno u njezinu Prilogu II., koji se odnosi na oslobođenja od trošarina na teško loživo ulje koje se upotrebljava kao loživo ulje u proizvodnji aluminijevog oksida u pokrajini Gardanne, pokrajini Shannon i na Sardiniji.
15.

Protiv Shella je tada pokrenut kazneni postupak pred Rechtbankom Rotterdam. Državno odvjetništvo navelo je da je Shell, tijekom ili oko razdoblja od 20. do 22. rujna 2006., u Barendrechtu i/ili Rotterdamu, u svakom slučaju u Nizozemskoj te stoga na području Europske unije, izvršio radnju/radnje iz članka 26. stavka 1. Uredbe br. 259/93 jer je na motornom tankeru „Nimitz” iz Belgije u Nizozemsku otpremio otpad, odnosno približno 333276 kilograma benzinskog i/ili dizelskog goriva onečišćenog MTBE‑om, što u svakom slučaju predstavlja naftni otpad, to jest otpad koji se u Prilogu III. Uredbi br. 259/93 nalazi pod oznakom AC 030. Ta je pošiljka otpremljena, a da relevantna nadležna tijela o tome nisu bila obaviještena niti su za to izdala odobrenje u skladu s Uredbom br. 259/93.
64.

U pobijanom rješenju Opći je sud smatrao da se sporna odluka osobno ne odnosi na žalitelja. U točkama 23. do 26. naveo je da se odluka Komisije, kojom se zabranjuje potpora, osobno odnosi na poduzetnika samo ako je on stvarno korisnik tog sustava potpora, a Komisija je naložila povrat potpore. Doduše, žalitelj je doista korisnik sustava potpore. No, u tom pogledu on u skladu s člankom 1. stavkom 2. sporne odluke uživa zaštitu legitimnih očekivanja i povrat potpore se uopće ne odnosi na njega.
58.

To je stajalište u skladu s odredbama Uredbe Rim I koje treba što je više moguće uzeti u obzir na temelju tumačenja Uredbe br. 44/2001 ( 49 ), a da Sud pri tome ipak nije dužan postupiti po automatizmu ( 50 ). Podsjećam da su u uvodnoj izjavi 17. Uredbe Rim I kao „ugovori o uslugama” kvalificirani „ugovori o distribuciji”, čiji su dio i ugovori o isključivoj distribuciji, te se u njoj poziva da se isto tumačenje primijeni za Uredbu br. 44/2001. Ne bih išao tako daleko i smatrao, poput Komisije, da je zakonodavac Zajednice time izabrao opće poistovjećivanje ugovora o distribuciji s ugovorima o pružanju usluga jer, iako je u toj uvodnoj izjavi navedeno da su ugovori o distribuciji ugovori o pružanju usluga, in fine je pojašnjeno da se radi o posebnim ugovorima o pružanju usluga za koje su posebna pravila predviđena u članku 4. Uredbe Rim I ( 51 ). Međutim, podržavam to da Sud izričito uzme u obzir pristup koji je zakonodavac slijedio u Uredbi Rim I i da donese sustav tumačenja kojim se osigurava dosljednost između te uredbe i Uredbe br. 44/2001, kao što je to učinio u presudi Koelzsch ( 52 ).
59.

Naime, valja voditi računa o tome da je stvarni predmet glavnog postupka to što su upravna tijela odbila predmetna društva smatrati „tijelima javne vlasti”, koja bi kao takva bila obvezna pružiti zatražene informacije u određenom roku. Navedeno se pitanje nije razriješilo dobrovoljnim pružanjem informacija jer je sporno pitanje u glavnom postupku upravo to je li to pružanje stvarno predmet obveze koja se može zahtijevati od predmetnih društava ili, suprotno tomu, radnja koja ovisi o njihovoj vlastitoj volji.
10.

Članak 21. Zakonika o vizama odnosi se na provjeru uvjeta za ulazak i procjenu rizika. On glasi: „1. Prilikom razmatranja zahtjeva za jedinstvenu vizu, utvrđuje se ispunjava li podnositelj uvjete za ulazak iz članka 5. stavka 1. točke (a), (c), (d) i (e) Zakonika o schengenskim granicama, a osobito će se procjenjivati predstavlja li podnositelj opasnost od nezakonite migracije ili opasnost za sigurnost država članica, te namjerava li podnositelj napustiti područje država članica prije isteka vize koju je zatražio. […] 3. Prilikom utvrđivanja ispunjava li podnositelj zahtjeva uvjete za ulazak, konzulat provjerava: (a) da predočena putna isprava nije lažna ili krivotvorena; (b) podnositeljevo opravdanje za svrhu i uvjete planiranog boravka, i da ima dostatna sredstva za uzdržavanje, kako za trajanje planiranog boravka, tako i za povratak u njegovu zemlju porijekla ili boravišta, ili za tranzit u treću zemlju za koju je siguran da će ga prihvatiti ili da je u položaju zakonito pribaviti takva sredstva; (c) je li podnositelj osoba za koju je izdano upozorenje [SIS‑u] u svrhu odbijanja ulaska; (d) da se podnositelj ne smatra prijetnjom za javni red, unutarnju sigurnost ili javno zdravlje, kako je utvrđeno člankom 2. stavkom 19. Zakonika o schengenskim granicama, osobito kada nije izdano upozorenje u nacionalnoj bazi podataka države članice u svrhu odbijanja ulaska na istoj osnovi; (e) ako je primjenjivo, da podnositelj zahtjeva ima odgovarajuće i valjano putno zdravstveno osiguranje. […]”
9.

U Prilogu II. bile su navedene „informacije koje su se ugovaratelju osiguranja morale priopćiti prije zaključenja ugovora (A) ili tijekom trajanja ugovora (B)”. Te su informacije morale biti formulirane jasno i točno, u pisanom obliku, na službenom jeziku države članice obveze”. Točka A sadržavala je tablicu: u lijevom su stupcu bile navedene informacije o osiguravatelju, a u desnom stupcu informacije o samoj obvezi. U francuskoj verziji točke 13. desnog stupca bilo je navedeno „modalités d’exercise du droit de renonciation”, a u engleskoj verziji „[a]rrangements for application of the cooling‑off period” (postupak korištenja roka za razmišljanje), odnosno roka tijekom kojeg se ugovor mogao otkazati ( 7 ). Čini se da se njemačka verzija, u kojoj se govorilo o „Ausübung des Widerrufs[‑] und Rücktritt[s]rechts”, odnosila na različite aspekte prava na otkaz.
14.

U tom je kontekstu Ibero Tours zatražio od Finanzamta Düsseldorf‑Mitte (u daljnjem tekstu: Finanzamt) promjenu izračuna PDV‑a za sporne aktivnosti za razdoblje od 2002. do 2005., uz obrazloženje da su smanjenja cijena dodijeljena njegovim klijentima, primjenom članka 17. UStG‑a, dovela do smanjenja iznosa naknade za usluge posredovanja koje je on pružio organizatorima putovanja.
19.

Naime, kao izravni potomak građanina Unije kojemu se htjela pridružiti i s obzirom na to da ima više od 21 godine, F. M. Reyes ima pravo zatražiti izdavanje dozvole [boravka] u Švedskoj pod uvjetom da ispunjava uvjete određene u članku 2. stavku 2. točki (c) Direktive 2004/38, to jest uvjet da ju spomenuti državljanin uzdržava.
16.

Međutim, članak 5. određuje brojne iznimke od tih isključivih prava. Osobito, osobi koja zakonito posjeduje računalni program i ima ga pravo upotrebljavati nije potrebno odobrenje za: reproduciranje, ako je to potrebno za korištenje programa u skladu s njegovom namijenjenom svrhom, uključujući i ispravljanje pogrešaka; izradu sigurnosnog primjerka, ako je to potrebno za korištenje programa; ili promatranje, proučavanje ili ispitivanje rada programa radi utvrđivanja ideja i načela na kojima se zasniva bilo koji njegov element, ako se to čini prilikom izvođenja bilo koje od radnji koje predmetna osoba ima pravo poduzimati.
17.

Sud ne može odlučiti primjenjuje li se odjeljak 5.1. Uredbe ARM/2656/2008, prema članku 149. stavku 3. trećoj rečenici španjolskog Ustava, doista na navedene unutarregionalne riječne slivove. To je pitanje španjolskog prava o kojem samo španjolski sudovi mogu donijeti odluku. Prema dostupnim informacijama to se do danas nije dogodilo.
59.

Što se tiče paušalnog iznosa, Komisija, uzimajući u obzir sve pravne i činjenične okolnosti predmetne povrede, predlaže da se dnevni paušalni iznos od 31114,72 eura (koji predstavlja umnožak osnovnog iznosa od 208 eura, koeficijenta za težinu povrede od 7 i posebnog faktora „n” od 21,37) pomnoži s brojem dana koji protekne od donošenja presude iz 2007. do datuma na koji Savezna Republika Njemačka ispuni svoje obveze ili, ako se to ne dogodi, do datuma donošenja presude u ovom predmetu.
15.

Homoseksualna djela u Sijera Leoneu predstavljaju kaznena djela u skladu s člankom 61. Zakona o kaznenim djelima protiv osobe iz 1861., te je za njih predviđena kazna zatvora od deset godina do doživotnog zatvora. U Ugandi je člankom 145. Kaznenog zakona iz 1950. predviđena kazna zatvora za osobu koja se proglasi krivom za kazneno djelo opisano kao „spolno općenje protivno prirodnom poretku”. Maksimalna kazna je doživotni zatvor. Senegalska tijela kriminaliziraju homoseksualna djela. U skladu s člankom 319. stavkom 3. Code Pénal (Kazneni zakon), osobi koja je proglašena krivom za počinjenje određenih homoseksualnih djela može se izreći kazna zatvora u trajanju od jedne do pet godina, te novčana kazna u iznosu od 100000 XOF ( 15 ) do 1500000 XOF (otprilike 150 do 2000 eura).
19.

Dana 19. travnja 1993. C. Demir podnio je zahtjev za izdavanje dozvole za boravak u Nizozemskoj sa svojom suprugom koja je nizozemska državljanka. Dozvola boravka izdana mu je za razdoblje od 7. svibnja do 19. rujna 1993. Dozvola boravka omogućila je C. Demiru da započne obavljati posao za koji nije bila potrebna radna dozvola. Njezina valjanost kasnije je produljena do 18. srpnja 1995. Tijekom tog razdoblja, C. Demir radio je kod raznih poslodavaca u trajanju dužem od 10 mjeseci.
16.

U prilog svojoj tužbi, Comune di Ancona istaknuo je sljedeće tužbene razloge: — kao prvo, smatra da to što nije bilo poziva na nadmetanje nije razlog za ukidanje natječaja. Naime, Comune di Ancona ističe da je obveza poštovanja postupaka javne nabave bila izričito predviđena samo za fazu dodjele poslova, a ne za fazu upravljanja brodskim navozom. Također navodi da drugi uvjeti iz članka 30. Uredbe nisu ispunjeni s obzirom na to da je objekt i nadalje ostao u njezinom vlasništvu i s obzirom na to da se namjena tog objekta nije izmijenila; — kao drugo, Comune di Ancona ističe da za dodjelu upravljanja infrastrukturom nije bilo potrebno provesti postupak javne nabave s obzirom na to da nijedan drugi subjekt nije bio zainteresiran za tu koncesiju; — kao treće, Comune di Ancona smatra da se odlukom od 1. srpnja 2011. povrijedilo njegovo legitimno očekivanje s obzirom na to da Regione Marche nikad protiv njega nije uputio prigovor premda je bio obaviješten o namjeri Comune di Ancona da upravljanje tim brodskim navozom povjeri trećoj osobi; — kao četvrto, ističe da je djelomično povlačenje iznosa od 39000 eura, dodijeljenog na temelju projekta iz 2006. nezakonito jer je postotak od 18 % proizvoljno određen i jer se upotreba brodskog navoza za rekreacijska plovila ne protivi načelima EFRR‑a s obzirom na to da je gospodarski sektor rekreacijskih plovila blizak ribarskom sektoru, i — kao peto, Comune di Ancona smatra da Regione Marche nije obrazložio odluku od 1. srpnja 2011. i posebno, da nije ocijenio posljedice povlačenja tog financiranja čime je povrijedio i pravila koja se odnose na ovlast javne uprave da povuče, suspendira ili izmijeni vlastite akte.
44.

Čak i kada to utvrđuje, nacionalni sud mora uzeti u obzir odluku Komisije o pokretanju formalnog istražnog postupka iz članka 108. stavka 2. UFEU‑a koja, iako je donesena nakon prethodnog ispitivanja, ipak sadrži stajalište te institucije o prima facie postojanju potpore. To stajalište treba svakako smatrati dovoljnim za ispunjavanje uvjeta fumus boni iuris u svrhu donošenja privremene mjere. Dakle, iako taj sud, suprotno onomu što je prethodno utvrdila Komisija, može smatrati da predmetna mjera nije potpora, ne može odbiti zahtjev za povrat sredstava isplaćenih u razdoblju od početka primjene mjere do pokretanja formalnog istražnog postupka a da prethodno ne uputi Sudu prethodno pitanje o valjanosti odluke o pokretanju postupka u smislu članka 267. stavka 1. točke (b) UFEU‑a. Suprotno tomu, taj sud može, kada mu nacionalno pravo to dopušta, odlučiti da neće naložiti konačan povrat sve dok Komisija ne donese konačnu odluku i, u međuvremenu, izdati nalog za privremeni povrat nalažući da se sredstva uplate na blokirani račun do donošenja odluke o meritumu spora ( 68 ).
47.

Smatram da su poteškoće povezane s davanjem prednosti ujednačenom tumačenju, pred onim kojim se ta odredba definira na temelju nacionalnog prava, više teoretske nego stvarne. Naravno, točno je da svaka država članica ima vlastitu posebnu strukturu sudova te da se ovom Okvirnom odlukom, kao ni bilo kojom drugom odlukom, do sada nije pokušao postići ikakav stupanj usklađenosti u tom području. Međutim, ističem da, u praktičnom smislu, pitanje hoće li se pojam „sud koji je nadležan posebno u kaznenim stvarima” protumačiti kao autonoman pojam ili će se to učiniti na temelju prava države izvršiteljice, ne pravi nikakvu stvarnu razliku za sud države izvršiteljice. On će se i dalje morati suočiti s osnovnim problemom da (vjerojatno) nije upoznat sa strukturom sudova države izdavateljice. Stoga možda neće biti u stanju, bez dodatnih informacija, utvrditi ispunjava li sud države izdavateljice tu definiciju.
55.

Kao četvrto, Kala Naft podsjeća na uvodnu izjavu 25. Odluke 2010/413, prema kojoj „[ta odluka] poštuje temeljna prava i načela koja su posebno priznata u Povelji […], te posebno pravo na učinkovito pravno sredstvo i pravično suđenje, pravo na imovinu i pravo na zaštitu osobnih podataka. [Tu] odluku trebalo bi se primijeniti u skladu s tim pravima”, kao i na točku dopisa Vijeća od 29. srpnja 2010., kojim se Kala Naft obavješćuje o njegovu uvrštavanju na popis i u kojem se navodi: „[…] your attention is also drawn to the possibility of challenging the Council’s decision before the General Court of the European Union, in accordance with the conditions laid down in Article 275, 2nd paragraph, and Article 263, 4th and 6th paragraphs, of the Treaty on the Functioning of the European Union”.