ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
90

Kad je riječ o dokaznoj vrijednost koju treba pridati različitim dokazima, valja naglasiti da je jedini relevantan kriterij za ocjenu slobodno predočenih dokaza njihova vjerodostojnost (presuda Dalmine/Komisija, t. 88. supra, EU:C:2007:53, t. 63.; vidjeti presudu od 8. srpnja 2004., Mannesmannröhren‑Werke/Komisija, T‑44/00, Zb., EU:T:2004:218, t. 84. i navedenu sudsku praksu i JFE Engineering i dr./Komisija, t. 88. supra, EU:T:2004:221, t. 273.). Prema pravilima koja se općenito primjenjuju u području dokazivanja, vjerodostojnost i time dokazna vrijednost dokumenta ovise o njegovom podrijetlu, okolnostima njegovog sastavljanja, njegovom adresatu i njegovom sadržaju (presuda od 15. ožujka 2000., Cimenteries CBR i dr./Komisija, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 do T‑32/95, T‑34/95 do T‑39/95, T‑42/95 do T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 do T‑65/95, T‑68/95 do T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 i T‑104/95, Zb., EU:T:2000:77, t. 1053.; mišljenje suca Vesterdorfa u svojstvu nezavisnog odvjetnika u predmetu Rhône‑Poulenc/Komisija, T1/89, EU:T:1991:38). Osobito treba pridati veliku važnost okolnosti da je dokument sastavljen u izravnoj vezi s činjenicama (presuda od 11. ožujka 1999., Ensidesa/Komisija, T‑157/94, Zb., EU:T:1999:54, t. 312.) ili da ga je sastavio izravni svjedok tih činjenica (vidjeti u tom smislu presudu JFE Engineering i dr./Komisija, t. 88. supra, EU:T:2004:221, t. 207.). Dokumentima iz kojih proizlazi da su postojali kontakti između nekoliko poduzetnika i da je cilj tih poduzetnika upravo bio unaprijed otkloniti neizvjesnost u vezi s budućim ponašanjem njihovih konkurenata dovoljno se dokazuje postojanje usklađenog djelovanja (vidjeti u tom smislu presudu od 16. prosinca 1975., Suiker Unie i dr./Komisija, 40/73 do 48/73, 50/73, 54/73 do 56/73, 111/73, 113/73 i 114/73, Zb., EU:C:1975:174, t. 175. i 179.). Osim toga, izjave koje su u suprotnosti s interesima izjavitelja u načelu treba smatrati osobito pouzdanima (vidjeti u tom smislu presudu JFE Engineering i dr./Komisija, t. 88. supra, EU:T:2004:221, t. 207., 211. i 212.).
1.

Članak 1. točka 17. Odluke Komisije C (2010) 4387 final od 30. lipnja 2010. o postupku primjene članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/38344 – Čelik za prednapinjanje) kako je izmijenjena odlukom Komisije C (2010) 6676 final od 30. ruja 2010. i odlukom Komisije C (2011) 2269 final od 4. travnja 2011. poništava se u dijelu u kojem je Komisija utvrdila da je društvo Trafilerie Meridionali SpA, ranije Emme Holding SpA, sudjelovalo u predmetnom sveeuropskom dijelu povrede od 4. ožujka 1997. do 9. listopada 2000., ocijenila da se to sudjelovanje odnosilo na užad od triju žica od 4. ožujka 1997. do 28. veljače 2000. i utvrdila da je to sudjelovanje u protutržišnim praksama trajalo u razdoblju od 30. kolovoza 2001. do 10. lipnja 2002.
67

U svrhu ocjene prvog tužbenog razloga najprije je potrebno podsjetiti da pravo na saslušanje, koje je ključna sastavnica prava obrane, predstavlja opće načelo prava Europske unije koje treba poštovati u svakom postupku, čak i u upravnom, osobito ako može dovesti do izricanja sankcija, između ostalog, novčanih kazni, i da to načelo osobito podrazumijeva da je zainteresirani poduzetnik u upravnom postupku mogao iznijeti svoje stajalište (vidjeti u tom smislu presude od 13. veljače 1979., Hoffmann‑La Roche/Komisija, 85/76, Zb., EU:C:1979:36, t. 9.; od 7. lipnja 1983., Musique Diffusion française i dr./Komisija, 100/80 do 103/80, EU:C:1983:158, i od 7. siječnja 2004., Aalborg Portland i dr./Komisija, C 204/00 P, C 205/00 P, C 211/00 P, C 213/00 P, C 217/00 P i C 219/00 P, EU:C:2004:6, t. 64. do 66.).
152

Treba podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, samo se poduzetniku koji je surađivao s Komisijom na temelju Obavijesti o oslobođenju od kazne može dodijeliti na temelju te obavijesti smanjenje novčane kazne koja bi, u izostanku te suradnje, bila izrečena. Takvo smanjenje ne može se proširiti na drugo društvo koje je tijekom jednog dijela razdoblja protupravnosti bilo dijelom gospodarskog subjekta koji je tvorilo prvo društvo, ali koje u trenutku u kojem je prvo društvo surađivalo s Komisijom više nije njegovim dijelom. Suprotno tumačenje stoga bi, osobito, podrazumijevalo da bi u slučaju sukcesije poduzetnika društvo koje je prvotno sudjelovalo u protupravnom ponašanju, u svojstvu društva majke društvu kćeri koje je izravno u to uključeno, te koje je potom prenijelo to društvo kćer na drugog poduzetnika, ako je primjenjivo, dobilo smanjenje novčane kazne dodijeljeno potonjem poduzetniku na temelju njegove suradnje s Komisijom, iako to društvo nije sâmo doprinijelo otkrivanju protupravnog ponašanja u pitanju niti je u trenutku suradnje izvršavalo odlučujući utjecaj na svoje nekadašnje društvo kćer. Doista, s obzirom na cilj Obavijesti o oslobođenju od kazne koji se sastoji u poticanju otkrivanja ponašanja protivnih pravu tržišnog natjecanja Unije, i s ciljem osiguranja učinkovite primjene tog prava, ništa ne opravdava proširenje smanjenja novčane kazne dodijeljenog jednom poduzetniku na temelju njegove suradnje s Komisijom na drugog poduzetnika koji, iako je u prošlosti kontrolirao sektor djelatnosti uključen u povredu u pitanju, nije sam pridonio njezinu otkrivanju (vidjeti u tom smislu presude od 30. travnja 2014., FLSmidth/Komisija, C‑238/12 P, Zb., EU:C:2014:284, t. 83. i 85.; od 19. lipnja 2014., FLS Plast/Komisija, C‑243/12 P, Zb., EU:C:2014:2006, t. 85. i 87. i Hoechst/Komisija, t. 148. supra, EU:T:2009:366, t. 76.).
411

S tim u vezi, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da prilikom određivanja iznosa novčanih kazni valja uzeti u obzir sve elemente koji mogu biti dio ocjene težine prethodno navedenih povreda, kao što su, osobito, uloga svake od stranaka u povredi i opasnost koju povrede te vrste predstavljaju za ciljeve Unije (vidjeti presudu od 15. ožujka 2000., Cimenteries CBR i dr./Komisija, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 do T‑32/95, T‑34/95 do T‑39/95, T‑42/95 do T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 do T‑65/95, T‑68/95 do T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 i T‑104/95, Zb., EU:T:2000:77, t. 4949. i navedenu sudsku praksu). Kada je povredu počinilo nekoliko poduzetnika, valja ispitati težinu sudjelovanja svakog od njih (vidjeti presudu od 8. srpnja 1999., Hercules Chemicals/Komisija, C‑51/92 P, Zb., EU:C:1999:357, t. 110. i navedenu sudsku praksu).
75

U uvodnim izjavama 1122. do 1125. pobijane odluke razlozi zbog kojih je Komisija smatrala da, na temelju Obavijesti o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni, društvu Redaelli nije trebalo odobriti smanjenje iznosa novčane kazne koja mu je bila izrečena navedeni su kako slijedi: „(1122) Društvo Redaelli odgovorilo je 21. listopada 2002. na zahtjev za pružanje informacija te je 20. ožujka 2003. podnijelo zahtjev za primjenu pokajničkog programa uglavnom priznavši postojanje određenih dogovora na razini Italije između 1990. i 1993. te između 1995. i 2002. kao i na sveeuropskoj razini od 1995. do 2002. Doprinos društva Redaelli uključuje određene onodobne pisane dokaze. Tim dokazima, međutim, nije dodan ni pojašnjen nikakav bitni aspekt u vezi s kojim Komisija već nije raspolagala dostatnim dokazima. Dana 19. rujna 2008. Komisija je stoga odbila zahtjev za oslobađanje od kazne i smanjenje kazne društva Redaelli u skladu s točkom 23. Obavijesti o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni. (1123) U svojem odgovoru na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama društvo Redaelli osporava zaključak Komisije prema kojem dokazi koje je ono dostavilo nisu imali nikakvu značajnu dodanu vrijednost. To društvo napominje da je u potpunosti surađivalo s Komisijom unatoč poteškoćama u vezi s restrukturiranjem društva tijekom godina ne samo dostavljanjem, u listopadu 2002., informacija koje ga inkriminiraju i njihovim uključivanjem u zahtjev za oslobađanje od kazne i smanjenje kazne od 20. ožujka 2003., već također odgovarajući na brojne Komisijine zahtjeve za pružanje informacija. To društvo navodi da se Komisija u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama često pozivala na informacije koje je dostavio taj poduzetnik. Društvo Redaelli osporava činjenicu da mu nije odobreno nikakvo privremeno smanjenje novčane kazne za razliku od drugih poduzetnika, a osobito društva Nedri koje je svoj zahtjev za oslobađanje od kazne i smanjenje kazne podnijelo 23. listopada 2003. (1124) [Podsjeća se da], kako bi zadovoljio uvjete za smanjenje novčane kazne na temelju Obavijesti o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni, poduzetnik mora Komisiji dostaviti dokaze sa značajnom dodanom vrijednošću u odnosu na dokaze koje Komisija već posjeduje. Iako se Komisija ponekad u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama i u ovoj odluci doista pozivala na dokaze i izjave koje je dostavilo društvo Redaelli, nijedan od dokaza koje je dostavilo društvo Redaelli nije imao značajnu dodanu vrijednost, za razliku od dokaza koje su dostavila druga društva kao što je društvo Nedri […] (1125) Kad je riječ o tvrdnji društva Redaelli da je uvijek u potpunosti surađivalo s Komisijom odgovarajući na brojne zahtjeve za pružanje informacija, Komisija navodi da poduzetnici imaju zakonsku obvezu odgovoriti na njezine zahtjeve za pružanje informacija. Na temelju same te činjenice stoga nemaju pravo na smanjenje novčane kazne.“
91

Stoga se radi o gornjoj granici, koja se jednako primjenjuje na sve poduzetnike i koja je utvrđena s obzirom na veličinu svakog od njih te koja ima drukčiji i samostalan cilj u odnosu na cilj kriterija težine i trajanja povrede. Jedina moguća posljedica gornje granice jest to da se iznos novčane kazne izračunate na osnovi tih kriterija smanjuje do najviše dopuštene razine. Njezina primjena znači da predmetni poduzetnik ne plaća novčanu kaznu koju bi, u načelu, trebao platiti na temelju ocjene zasnovane na navedenim kriterijima (presuda od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, Zb., EU:C:2005:408, t. 281. do 283.).
U toj bilješci stoji:

„Riječ je o vrijednost prodane robe za razdoblje od 9.1.1996. do 19.9.2002. Za svako od pet razdoblja zabranjenog sporazuma (1.1.1984 do 31.12.1985.; 1.1.1986. do 14.12.1992.; 15.12.1992. do 31.12.1993.; 1.1.94. do 8.1.1996.; 9.1.1996. do 19.9.2002.), Komisija je utvrdila vrijednost prodaje, potom ju je pomnožila s koeficijentom koji odgovara trajanju. Radi jasnoće, u odluci o izmjeni vrijednost prodaje ponovno se navodi u tablici dodanoj uvodnoj izjavi 935. odluke.“
10

Pobijanom odlukom tužitelj se smatra odgovornim jer je kod obiju predmetnih povreda odigrao bitnu i sličnu ulogu time što je za sudionike zabranjenih sporazuma organizirao sastanke na kojima je bio prisutan i aktivno sudjelovao; prikupljao i davao sudionicima podatke o prodaji na predmetnim tržištima; nudio svoje sudjelovanje kao moderator u slučaju napetosti između dotičnih poduzetnika; i poticao strane da nađu kompromise, i to uz naknadu (uvodne izjave 108. do 129., 356. do 359., 380. do 387., 668., 669. i 744. do 753. pobijane odluke).
8

Presudom od 27. siječnja 2010., Her Majesty’s Treasury (Respondent) v Mohammed Jabar Ahmed and Others (Appellants), Her Majesty’s Treasury (Respondent) v Mohammed al‑Ghabra (Appellant) and R (on the application of Hani el Sayed Sabaei Youssef) (Respondent) v Her Majesty’s Treasury (Appellant) [2010] UKSC 2 & [2010] UKSC 5, United Kingdom Supreme Court (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine) poništio je nacionalnu mjeru zamrzavanja sredstava tužitelja s obrazloženjem da je donesena ultra vires.
106

Ti različiti elementi, bilo da se promatraju odvojeno ili u njihovoj cjelini, ne mogu predstavljati povredu načela dobre uprave. Naime, kao prvo, već se prije podsjetilo na to da odluka Alumix ne omogućuje tužitelju da smatra da njezino područje primjene prelazi deset godina predviđenih Uredbom iz 1995. radi odobravanja preferencijalne tarife koju je on uživao. Kao drugo, Komisiji se ne može prigovoriti da nije poštovala načelo dobre uprave ako nije bila u mogućnosti dobro upravljati zbog ponašanja za koje je u potpunosti odgovorna treća osoba. Doista, u predmetnom je slučaju očito da Komisija nije mogla zauzeti stajalište kao što je to trebala učiniti da je bio poštovan postupak obavještavanja o državnim potporama jer ju Republika Italija nije obavijestila o Uredbi iz 2004. i o članku 11. stavku 11. Zakona iz 2005., što predstavlja nezakonitost. Štoviše, kao što je to navedeno u točkama 65. do 67. ove presude, Komisija nije bila inertna nakon što su talijanske vlasti usvojile nove odredbe, nego je od njih zatražila informacije koje je smatrala potrebnim. Kao treće, i Opći sud i Sud su Odluku od 19. srpnja 2006. ocijenili zakonitom, uključujući razdvajanje dijela koji se odnosi na tužitelja od dijela koji se odnosi na nove korisnike preferencijalne tarife utvrđene Uredbom iz 2004. Kao četvrto, u točki 104. ove presude podsjeća se na to da kad je riječ o zakašnjenju koje je uzrokovano pokretanjem razgovora o programu VPP, a zatim napuštanju te teze, Komisija se sâma osjećala obvezanom uzeti to u obzir i odustati od povrata pripadajućeg iznosa potpore, što zasigurno ne može predstavljati čin loše uprave.
10

Nakon utvrđivanja da prijavljena mjera zaista sadrži elemente državne potpore (uvodne izjave 50. do 57. pobijane odluke), Komisija je ocijenila njezinu spojivost s unutarnjim tržištem u skladu s člankom 107. stavkom 3. točkom (c) UFEU‑a, kako je tumačena u svjetlu Smjernica Zajednice o primjeni pravila o državnim potporama u odnosu na brzi razvoj širokopojasnih mreža (SL 2009., C 235, str. 7., u daljnjem tekstu: Smjernice). U skladu sa Smjernicama Komisija je ispitala cilj te mjere (uvodne izjave 60. do 63. pobijane odluke), njezinu narav s obzirom na taj cilj i narušavanje tržišnog natjecanja ili utjecaj na trgovinu koji bi ona mogla proizvesti (uvodne izjave 64. do 70. pobijane odluke). Zaključila je da su u ovom slučaju ispunjeni kriteriji definirani u Smjernicama za širokopojasne mreže i da je prijavljena mjera stoga spojiva s unutarnjim tržištem u smislu članka 107. stavka 3. točke (c) UFEU‑a (uvodne izjave 71. i 72. pobijane odluke).
52

Međutim, kao što to i tužitelj pravilno ističe, primjena metode analize opisane u gornjim točkama 29. do 33. u ovom slučaju ne može dovesti do zaključka o selektivnosti sporne mjere. Postojanje odstupanja ili iznimke od referentnog okvira koji je utvrdila Komisija, čak i ako bi se utvrdilo, ne dopušta samo po sebi zaključak da se spornom mjerom u povoljniji položaj stavljaju „određeni poduzetnici ili proizvodnje određene robe“ u smislu članka 87. UEZ‑a, s obzirom na to da je ta mjera a priori dostupna svakom poduzetniku.
236

Kao osmo, kao što je to osnovano istaknula Komisija, nepostojanje stvarne autonomije nove Siderpotenze u odnosu na Lucchinija, kako na unutarnjem tako i na vanjskom planu grupe, proizlazi iz mnogobrojnih drugih elemenata koji su sadržani u spisu. Tako se, primjera radi, Lucchinija smatralo kontaktom za sve odnose između konkurenata u okviru zabranjenog sporazuma, kojemu su upućivani pozivi na protutržišne sastanke kao i prepiska koja se odnosila na zabranjene sporazumu (vidjeti osobito uvodne izjave 217., 220. i 221. do 226., 228. i 229., 232. i 233., 241. i 242., 258., 261. i 262., 271., 277., 289., 299. i 304. pobijane odluke). Osim toga, na popisu članova Federacciaija za godinu 2000. Lucchini i nova Siderpotenza imali su istu adresu i brojeve telefona i telefaksa. U odnosu na to, tužitelj u svojoj replici ističe, ne potkrijepivši dodatno svoje navode, da je taj zaključak opovrgnut „drugim dokumentima preuzetim iz dvaju CD‑ROM‑ova koji su bili priloženi uz obavijest o utvrđenim činjenicama […], od kojih je jedan primjerak sadržan u prilozima C.7, C.15 do C.34 […] čiji je sadržaj iscrpnije izložen u tablici 3. priloga C.3“. Valja, međutim, ustvrditi da su prilozi na koje se poziva tužitelj, kao i navedene primjedbe, proglašeni nedopuštenima (vidjeti točke 66. do 68. gore).
1

Tužitelji, društva Animal Trading Company (ATC) BV, Avicentra NV, Borgstein birds and Zoofood Trading vof, Bird Trading Company Van der Stappen BV, New Little Bird’s Srl, Vogelhuis Kloeg i Giovanni Pistone, obavljaju djelatnost uvoza u Europsku uniju divljih ptica ulovljenih u divljini koje su namijenjene za ukrase u krletkama, osobito papiga poput malih papiga, velikih papiga i kakadua, kao i ptica pjevica. Njihova sjedišta ili prebivališta nalaze se u Nizozemskoj, Belgiji ili Italiji. Članovi su udruženja European Association of Im- and Exporters of Birds and Live Animals (Europsko udruženje uvoznika i izvoznika ptica i živih životinja, u daljnjem tekstu: Europsko udruženje trgovaca pticama).
39

U pogledu dosega jedinstvene povrede koja je navodno počinjena u ovom slučaju, Komisija iznosi u uvodnim odredbama 793. do 795. pobijane odluke sljedeće četiri tvrdnje. Kao prvo, navedena povreda navodno se odnosila na tri podskupine proizvoda na područjima najmanje šest država članica, to jest Belgije, Njemačke, Francuske, Italije, Nizozemske i Austrije. Kao drugo, povreda je navodno trajala barem od 16. listopada 1992. do 9. studenoga 2004. Treće, utvrđena povreda navodno se sastojala od niza djelovanja suprotnih pravilima tržišnog natjecanja „koja su bila pokazatelji određenog kontinuiranog postupanja s ciljem ograničavanja tržišnog natjecanja u pogledu cijena u okviru sektora kupaonske opreme“. Četvrto, središnja skupina od osam poduzetnika koju čine tužitelji Grohe Beteiligungs GmbH (u daljnjem tekstu: Grohe), American Standard Inc. (u daljnjem tekstu: Ideal Standard), Hansa Metallwerke AG (u daljnjem tekstu: Hansa), Sanitec Europe Oy (u daljnjem tekstu: Sanitec), Duscholux GmbH & Co, Duravit AG i Villeroy & Boch AG, navodno je izravno, odlučno i kontinuirano sudjelovala u utvrđenoj povredi.
76

S obzirom na utvrđenja izložena gore u točci 75., valja najprije ispitati je li Komisija mogla valjano zaključiti da su tužitelji povrijedili članak 101. stavak 1. UFEU‑a, s obzirom na to da su, s jedne strane, u okviru Euroitalije bili jedini proizvođač sanitarne keramike koji je sudjelovao na svim sastancima tog udruženja, od 15. ožujka 1993. do, najmanje, 2001. [odnosno do trenutka kad je poduzetnika Grohe kupio Sanitec Europe Oy (dalje u tekstu: „Sanitec“), koji je bio vlasnik Pozzi Ginorija), i s druge strane, u okviru Michelangela, bili jedini proizvođač sanitarne keramike koji je sudjelovao na sastancima koji su se održavali od 12. ožujka 1996. do 8. srpnja 1998. i od 9. ožujka 2001. do 25. srpnja 2003. Zatim, valja ispitati je li Komisija ponudila dovoljno dokaza o postojanju povrede vezane uz sanitarnu keramiku, imajući u vidu, s jedne strane, sedam sastanaka Michelangela na kojima su sudjelovali tužitelji, a koji su se održavali u razdoblju od 8. srpnja 1998. do 9. ožujka 2001. i na kojima je također bio prisutan još jedan proizvođač sanitarne keramike, tj. Pozzi Ginori, i, s druge strane, četrnaest sastanaka Euroitalije, koji su se održavali u razdoblju od 9. ožujka 2001. do 15. listopada 2004., na kojima su sudjelovali tužitelji, a bio je prisutan i Grohe koji je pripadao Sanitecu.
30

Na kraju, u uvodnim izjavama 113. do 120. pobijane odluke Komisija je obrazložila obvezu Mađarske da izvrši povrat državne potpore od tužitelja s obzirom na to da se odobrena prednost potonjeg ostvarila s datumom stupanja na snagu izmjena i dopuna izmijenjenog Zakona o rudarstvu, tj. 8. siječnja 2008., i sastojala se u razlici između rudarskih naknada koje je tužitelj platio za eksploatirana nalazišta i onih kojima je trebao biti podvrgnut primjenom izmijenjenog Zakona o rudarstvu. Komisija je ukazala na to da za izračun iznosa potpore koji je potrebno vratiti nije trebalo uzeti u obzir ni naknadu za produženje ni uvećanu rudarsku naknadu potraživanu s naslova 2006. i 2007. godine, a niti izvanrednu naknadu, nego samo uvećanu rudarsku naknadu koju je tužitelj platio računajući od 8. siječnja 2008., datuma stupanja na snagu izmijenjenog Zakona o rudarstvu.
105

Uz to treba smatrati da činjenice iz presude Općeg suda od 13. rujna 2006., Sinaga/Komisija (T‑217/99, T‑321/00 i T‑222/01, nije objavljeno u Zborniku, točke 90. do 96.), na koje se poziva Komisija u prilog tvrdnji da obrazloženje dodano u dodatne uvodne izmjene ne predstavlja „nikakve suštinske izmjene akta“ (gore navedena presuda Sinaga/Komisija, t. 95.), treba razlikovati od onih u ovom sporu. Najprije, predmet u kojem je donesena gore navedena presuda Sinaga/Komisija odnosio se na postupak upravljanja u smislu članka 4. Odluke 1999/468, a ne regulatornog postupka u smislu članka 5. te odluke. U okviru postupka upravljanja Komisija donosi mjere koje su odmah primjenjive i, ako one nisu u skladu s mišljenjem odbora, Komisija šalje mjere koje je već donijela Vijeću, koje ima tri mjeseca za donošenje druge odluke. Isto ne vrijedi za regulatorni postupak u kojem, ako predviđene mjere nisu u skladu s mišljenjem odbora ili, kao u predmetnom slučaju, u nedostatku mišljenja, Komisija ne donese mjere, nego bez odgađanja podnosi prijedlog Vijeću. Nadalje, u predmetu u kojem je donesena gore navedena presuda Sinaga/Komisija bila je sporna faza postupka nakon sazivanja odbora (za upravljanje šećerom), a ne ona nakon sazivanja Vijeća, kao u ovom slučaju. Konačno, u predmetu u kojem je donesena gore navedena presuda Sinaga/Komisija odbor je, nakon dodavanja dodatnog obrazloženja, koje nije dovelo ni do kakve suštinske izmjene akta, izrazio „pozitivno mišljenje“ i tako „odobrio“ (gore navedena presuda Sinaga/Komisija, t. 91. do 95.) mjere koje je predložila Komisija, suprotno ovom sporu u kojem odbor nije mogao dati pozitivno mišljenje.
25

U predmetnom slučaju iz spisa proizlazi i ne može se ozbiljno osporiti da tužitelj nije mogao ne znati, štoviše da je čak znao, da intervenijent odavno koristi u Italiji i u inozemstvu znak SALINI, sam za sebe ili povezan s pojmom „costruttori“, na području projektiranja i osmišljavanja velikih javnih radova, izgradnje zgrada i usluga projektiranja u sektoru građevinarstva. U tom pogledu valja istaknuti, u skladu sa stavom OHIM‑a, da se upućenost tužitelja u poslovnu situaciju i strukturu društva intervenijenta, uključujući i činjenicu da je u vrijeme podnošenja prijave za registraciju žiga intervenijent bio u fazi brzog rasta i na putu povećanja svoje poznatosti i svog udjela na tržištu kako u Italiji tako i u inozemstvu, kao što to proizlazi posebice iz točaka 31. i 35. pobijane odluke, mogla smatrati „kvalificiranom“ upućenošću, koju su stekle osobe koje ne samo da su dolazile iz kruga obitelji Salini upravo kao i članovi društva intervenijenta nego su imale i veliki financijski udjel u njegovom društvenom kapitalu ili su djelovale u okviru istog svojim sudjelovanjem u tijelima njegove uprave, što također proizlazi i iz točaka 70. do 72. pobijane odluke. Osim toga, valja utvrditi da su se članovi društva tužitelja, s obzirom na visoke položaje koje su zauzimali u upravi intervenijenta ili s obzirom na njihovo sudjelovanje u njegovom upravnom odboru, nalazili u pogodnom položaju da mogu utjecati na izbore intervenijenta, uključujući i izbor eventualne registracije znaka kojim se intervenijent već dugo koristio. U tom pogledu iz upravnog spisa predmeta pred OHIM‑om proizlazi osobito to da je jedan od navedenih članova društva F. S. S. bio predsjednik upravnog odbora intervenijenta od 2000. do 2003.
181

U tom pogledu, već je izneseno u točki 169. ove presude da je, s jedne strane, prema sudskoj praksi, Vijeće na temelju članaka 60. i 301. UEZ‑a bilo nadležno za donošenje mjera ograničavanja koje premašuju one koje je donijelo Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda i, s druge strane, da se to utvrđenje može prenijeti na mjere ograničavanja donesene na temelju članka 215. UFEU‑a, kao što su one predviđene Uredbom br. 961/2010 i Uredbom br. 267/2012.