ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Ispitivanje pitanja o valjanosti postavljenih Sudu nije dovelo do utvrđenja nijednog elementa koji bi utjecao na valjanost Provedbene uredbe Komisije (EU) 2016/1395 od 18. kolovoza 2016. o ponovnom uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe uvedene na uvoz određene obuće s gornjim dijelom od kože podrijetlom iz Narodne Republike Kine koju proizvode trgovačka društva Buckinghan Shoe Mfg Co., Ltd., Buildyet Shoes Mfg., DongGuan Elegant Top Shoes Co. Ltd, Dongguan Stella Footwear Co Ltd, Dongguan Taiway Sports Goods Limited, Foshan City Nanhai Qun Rui Footwear Co., Jianle Footwear Industrial, Sihui Kingo Rubber Shoes Factory, Synfort Shoes Co. Ltd., Taicang Kotoni Shoes Co. Ltd., Wei Hao Shoe Co. Ltd., Wei Hua Shoe Co. Ltd. i Win Profile Industries Ltd i o provedbi presude Suda u spojenim predmetima C-659/13 i C-34/14 ni na valjanost Provedbene uredbe Komisije (EU) 2016/1647 оd 13. rujna 2016. o ponovnom uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe uvedene na uvoz određene obuće s gornjim dijelom od kože podrijetlom iz Vijetnama koju proizvode trgovačka društva Best Royal Co. Ltd, Lac Cuong Footwear Co., Ltd, Lac Ty Co., Ltd, Saoviet Joint Stock Company (Megastar Joint Stock Company), VMC Royal Co Ltd, Freetrend Industrial Ltd. i njegovo povezano trgovačko društvo Freetrend Industrial A (Vijetnam) Co, Ltd., Fulgent Sun Footwear Co., Ltd, General Shoes Ltd, Golden Star Co, Ltd, Golden Top Company Co., Ltd, Kingmaker Footwear Co. Ltd., Tripos Enterprise Inc., Vietnam Shoe Majesty Co., Ltd, i o provedbi presude Suda u spojenim predmetima C-659/13 i C-34/14.
36

Kao što to navodi EFSA u svojem mišljenju od 6. siječnja 2015., naslovljenom „Scientific Opinion on the risk to plant health posed by Xylella [...] in the EU territory, with the identification and evaluation of risk reduction options” („znanstveno mišljenje o riziku za zdravlje bilja koji predstavlja organizam Xylella [...] na području Unije, uz utvrđivanje i ocjenu mogućnosti smanjenja rizika”) (u daljnjem tekstu: mišljenje EFSA‑e od 6. siječnja 2015.), na koje Komisija upućuje u uvodnoj izjavi 2. Provedbene odluke 2015/789, ta se prethodna mjera nameće, jer se insekti vektori mogu premještati sa zaraženih biljaka na druge biljke (str. 109.). Ta mjera stoga omogućuje, kao što je to objasnila Komisija u svojim pisanim očitovanjima, ograničavanje rizika širenja tih vektora i prema tome same bakterije, u trenutku uklanjanja, na temelju stavka 2. točke (a) članka 6. te odluke, biljaka domaćina koji mogu sadržavati te vektore.
Pojam „regulatorni akti”, u smislu trećeg dijela rečenice članka 263. četvrtog stavka UFEU-a, ima ograničeniji doseg od dosega pojma „akti”, upotrijebljenog u prvom i drugom dijelu rečenice navedene odredbe i odnosi se na akte opće primjene osim onih zakonodavnih. Stoga se ne može prihvatiti da postoje nezakonodavni akti opće primjene koji nisu obuhvaćeni pojmom „regulatorni akt”. Naime, to tumačenje ni na koji način nije utemeljeno u tekstu, nastanku, a ni cilju te odredbe.

U području državnih potpora, Komisijine odluke predmet kojih je odobrenje ili zabrana nacionalnog programa imaju opću primjenu u smislu trećeg dijela rečenice članka 263. četvrtog stavka UFEU-a. Ta opća primjena proizlazi iz činjenice da se takve odluke primjenjuju na objektivno određene situacije i proizvode pravne učinke u pogledu općenito i apstraktno određenih kategorija osoba.

U tom pogledu, pitanje ima li akt opću primjenu odnosi se na njegovu objektivnu značajku, koja se ne mijenja s obzirom na različite dijelove rečenice članka 263. četvrtog stavka UFEU-a. Usto, tumačenje u skladu s kojim bi akt istodobno mogao imati opću primjenu u okviru drugog dijela rečenice članka 263. četvrtog stavka UFEU-a i ne imati tu primjenu u okviru trećeg dijela rečenice članka 263. četvrtog stavka UFEU-a protivilo bi se cilju kojim je obrazloženo dodavanje te odredbe, a koji se sastoji od ublažavanja pretpostavki dopuštenosti tužbi za poništenje koje podnose fizičke ili pravne osobe.

Osim toga, okolnost da se dio Komisijine odluke pojedinačno odnosi na ograničen krug korisnika predmetnog programa potpore ne sprečava to da se smatra da navedeni dio ima opću primjenu ako se primjenjuje na objektivno određene situacije i ako proizvodi pravne učinke u pogledu općenito i apstraktno određenih kategorija osoba. To vrijedi i kada Komisija u prvom dijelu odluke smatra da nije potrebno naložiti povrat potpora dodijeljenih u obliku poreznog oslobođenja, unatoč njihovoj nezakonitosti i nespojivosti s unutarnjim tržištem i tom se odlukom nastavljaju protutržišni učinci opće i apstraktne mjere koju čini to oslobođenje u odnosu na neodređen broj konkurenata korisnika potpora dodijeljenih na temelju te mjere.

(t. 31., 32., 36., 38.)
U skladu s člankom 7. stavkom 1. Direktive 2005/85 podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu smije ostati u državi članici isključivo u svrhu postupka sve do donošenja prvostupanjske odluke kojom se odbija zahtjev za međunarodnu zaštitu. Iako to pravo ostanka prema izričitom tekstu te odredbe ne predstavlja pravo na dozvolu boravka, iz uvodne izjave 9. Direktive 2008/115 ipak proizlazi, među ostalim, da navedeno pravo ostanka sprečava da se boravak podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu okvalificira kao „nezakonit” u smislu te direktive, tijekom razdoblja koje teče od podnošenja njegova zahtjeva za međunarodnu zaštitu do donošenja prvostupanjske odluke o tom zahtjevu.

Iz sudske prakse Suda proizlazi da kad država odluči vratiti podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u zemlju u kojoj postoje ozbiljni razlozi za vjerovati da će biti izložen stvarnoj opasnosti od postupanja protivnih članku 18. Povelje, u vezi s člankom 33. Ženevske konvencije, ili članku 19. stavku 2. Povelje, pravo na djelotvoran pravni lijek predviđeno njezinim člankom 47. zahtijeva da taj podnositelj zahtjeva ima pravo na pravno sredstvo s ex lege suspenzivnim učinkom protiv izvršenja odluke kojom se omogućuje njegovo vraćanje (vidjeti u tom smislu presude od 18. prosinca 2014., Abdida, C-562/13, EU:C:2014:2453, t. 52. i od 17. prosinca 2015., Tall, C-239/14, EU:C:2015:824, t. 54.).

Točno je da je Sud već presudio da je nepostojanje suspenzivnog učinka pravnog sredstva podnesenog protiv same odluke o odbijanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu u načelu sukladno načelu zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja i članku 47. Povelje, s obzirom na to da izvršenje takve odluke samo po sebi ne može dovesti do udaljavanja predmetnog državljanina treće zemlje (vidjeti u tom smislu presudu od 17. prosinca 2015., Tall, C-239/14, EU:C:2015:824, t. 56.). Suprotno tomu, pravno sredstvo podneseno protiv odluke o vraćanju u smislu članka 6. Direktive 2008/115 mora, kako bi se u odnosu na predmetnog državljanina treće zemlje osiguralo poštovanje zahtjeva koji proizlaze iz načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja i članka 47. Povelje, imati ex lege suspenzivan učinak, s obzirom na to da se tom odlukom tog državljanina može izložiti stvarnoj opasnosti da će biti izložen postupanjima koja su protivna članku 18. Povelje, u vezi s člankom 33. Ženevske konvencije, ili postupanjima koja su protivna članku 19. stavku 2. Povelje (vidjeti u tom smislu presude od 18. prosinca 2014., Abdida, C-562/13, EU:C:2014:2453, t. 52. i 53. i od 17. prosinca 2015., Tall, C-239/14, EU:C:2015:824, t. 57. i 58.). Isto vrijedi a fortiori kad je riječ o eventualnoj odluci o udaljavanju u smislu članka 8. stavka 3. te direktive.

(t. 54.-56.)
Tužiteljev pravni interes mora, s obzirom na predmet tužbe, postojati u stadiju njezina podnošenja; u suprotnome ta je tužba nedopuštena. Taj predmet spora kao i pravni interes moraju postojati do proglašenja sudske odluke pod prijetnjom obustave postupka, što pretpostavlja da tužba svojim ishodom može donijeti korist stranci koja ju je podnijela.

Kada je riječ o zahtjevu za poništenje uredbe kojom se uvode sektorske mjere ograničavanja koje uključuju ograničenja prijenosa sredstava u koja su uključene iranske financijske institucije, stavljanje izvan snage tih mjera nakon podnošenja tužbe uklanja pravni interes iranske komercijalne banke da podnese tužbu radi poništenja navedene uredbe, s obzirom na to da joj ta tužba svojim ishodom ne može donijeti korist koja bi mogla opravdati očuvanje pravnog interesa. Konkretno, ne može se tvrditi da mjere ograničavanja općeg dosega – koje se u bitnom sastoje od zabrane transakcija između banaka i financijskih institucija Unije i Islamske Republike Iran – mogu uzrokovati kod operatera pojedinca očitu neimovinsku štetu, nanoseći povredu njegovu ugledu sličnu onoj koju uzrokuje sramota i nepovjerenje koji prate javno određivanje obuhvaćenih osoba kao povezanih s, primjerice, terorističkom organizacijom ili da eventualno poništenje tih mjera može donijeti korist dotičnoj banci, u obliku njezine rehabilitacije i tako joj pružiti određeni način naknade takve neimovinske štete. Naime, takve sektorske mjere ograničavanja izrazito su drukčije naravi od pojedinačnih mjera zamrzavanja sredstava i imovine s obzirom na to da nisu usmjerene protiv utvrđenih fizičkih ili pravnih osoba jer je područje njihove primjene utvrđeno s obzirom na objektivne kriterije. Okolnost da su na aktivnosti banke ili financijske institucije mogle utjecati predmetne sektorske mjere ograničavanja ne znači da one predstavljaju sankciju za osobno ponašanje koje je posebno utvrđeno za taj subjekt, jer se te mjere općeg dosega primjenjuju neovisno o eventualnom sudjelovanju tog subjekta u širenju iranskog nuklearnog oružja.

Osim toga, čak i da se pretpostavi postojanje naknadive štete, usvajanje sektorskih mjera ograničavanja nema zaseban i efektivan učinak na banku kada je ona podvrgnuta, tijekom cijelog razdoblja primjene sektorskih mjera ograničavanja, pojedinačnim mjerama ograničavanja koje su predviđale stroža ograničenja

(t. 50., 55.-59., 61., 62., 68.)
Prigovor prema kojem je Vijeće imalo obvezu prilikom prvog uvrštenja iscrpiti sve dokaze koji su mu na raspolaganju i pravne kvalifikacije koje bi mogle opravdati mjere ograničavanja usmjerene protiv njega pod prijetnjom nemogućnosti kasnijeg iznošenja, poništenog pravomoćnom odlukom, ne može dovesti do utvrđenja povrede načela pravomoćnosti, s obzirom na to da, u teoriji, navedeni elementi i pravne kvalifikacije koji nisu uzeti u obzir odlukom koja ima snagu pravomoćnosti ne mogu predstavljati pravna ili činjenična pitanja, stvarno ili nužno riješena tom odlukom.

Presude o poništenju koje su donijeli sudovi Unije imaju snagu pravomoćno presuđene stvari čim postanu konačne. To obuhvaća ne samo izreku presude o poništenju nego i razloge koji predstavljaju nužnu potporu izreci te su stoga neodvojivi od nje. Osim toga, pravomoćnost se odnosi samo na činjenična i pravna pitanja koja su stvarno ili nužno riješena sudskom odlukom.

Kriterij potpore iranskoj vladi iz članka 20. stavka 1. točke (c) Odluke 2010/413, kako je izmijenjena Odlukom 2012/635, i članka 23. stavka 2. točke (d) Uredbe br. 267/2012, kako je izmijenjena Uredbom br. 1263/2012, treba razumjeti na način da se on odnosi na aktivnosti svojstvene predmetnoj osobi ili subjektu koje, čak i ako same po sebi izravno ili neizravno uopće nisu povezane sa širenjem nuklearnog oružja, ipak ga mogu poticati, osiguravajući iranskoj vladi osobito materijalna, financijska ili logistička sredstva ili pogodnosti koje joj omogućuju izvršavanje aktivnosti širenja nuklearnog oružja.

Osim toga, taj se kriterij, s obzirom na ciljeve Vijeća, odnosi na oblike potpore iranskoj vladi koji svojom kvantitativnom ili kvalitativnom važnošću pridonose nastavku iranskih nuklearnih aktivnosti.

(t. 67., 69.)
Predmet C-633/16

Ernst & Young P/S

protiv

Konkurrencerådet

(zahtjev za prethodnu odluku koji je podnio Sø- og Handelsretten)

„Zahtjev za prethodnu odluku – Kontrola koncentracija poduzetnika – Uredba (EZ) br. 139/2004 – Članak 7. stavak 1. – Provedba koncentracije prije prijave Europskoj komisiji i utvrđivanje nespojivosti sa zajedničkim tržištem – Zabrana – Doseg – Pojam ‚koncentracija’ – Otkazivanje jedne od stranaka koncentracije sporazuma o suradnji s trećom osobom”

Sažetak – Presuda Suda (peto vijeće) od 31. svibnja 2018.

Koncentracije između poduzetnika – Komisijino ispitivanje – Obveza odgode koncentracije – Pojam „koncentracija” – Provedba operacije koja doprinosi promjeni kontrole nad ciljnim poduzetnikom – Otkazivanje jedne od stranaka koncentracije sporazuma o suradnji s trećom osobom – Isključenost – Provjera od strane nacionalnog suda

(Uredba Vijeća br. 139/2004, čl. 7. st. 1.)

Članak 7. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 139/2004 od 20. siječnja 2004. o kontroli koncentracija između poduzetnika (Uredba EZ o koncentracijama) treba tumačiti na način da je koncentracija provedena samo operacijom koja, u cijelosti ili djelomično, činjenično ili pravno, doprinosi promjeni kontrole nad ciljnim poduzetnikom. Za otkazivanje ugovora o suradnji u okolnostima kao što su one iz glavnog postupka, koje je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev, ne može se smatrati da dovodi do provedbe koncentracije, i to neovisno o pitanju je li to otkazivanje proizvelo učinke na tržište.

(t. 62. i izreka)
Komisija ima pravo pred Sudom pokrenuti postupak zbog povrede obveze osporavajući nezavisnost istražnog tijela iz članka 21. Direktive 2004/49 a da se pritom ne mora pozvati na konkretnu situaciju u kojoj bi doista moglo doći do narušavanja te nezavisnosti. Naime, države članice dužne su zajamčiti nezavisnost istražnog tijela donošenjem niza pravila kojima se tom tijelu osigurava sposobnost da svoje zadaće obavlja ne izlažući se pritom opasnosti da će biti podvrgnuto nalozima ili utjecaju, među ostalim, upravitelja infrastrukture ili željezničkog prijevoznika. Nepostojanjem ili nedovoljnošću takvog pravnog okvira samom po sebi može se dokazati povreda članka 21. stavka 1. Direktive 2004/49.

Kad je riječ o javnim tijelima, izrazom nezavisnost obično se označava status kojim se predmetnom tijelu jamči da potpuno slobodno djeluje u odnosu na tijela prema kojima njegova nezavisnost mora biti zajamčena, bez ikakvih uputa i pritiska.

S tim u vezi, kad je riječ o nezavisnosti istražnog tijela iz članka 21. Direktive 2004/49 o sigurnosti željeznica Zajednice, iako nijednom odredbom navedene direktive ministru prometa nije zabranjeno imenovanje i razrješenje svih članova istražnog tijela, članku 21. stavku 1. te direktive – time što zahtijeva da to tijelo bude organizacijski nezavisno u odnosu na bilo kojeg upravitelja infrastrukture i bilo kojeg željezničkog prijevoznika – protivi se to da tijelo koje nadzire upravitelja infrastrukture i željezničkog prijevoznika može imenovati i razriješiti dužnosti sve članove istražnog tijela ako ta ovlast nije strogo uređena zakonom, tako da je to tijelo dužno donositi odluke na temelju objektivnih, jasno i iscrpno navedenih i provjerljivih kriterija.

Konkretnije, s obzirom na to da ministar prometa nadzire željezničke prijevoznike i upravitelje infrastrukture, činjenica da raspolaže širokom diskrecijskom ovlašću prilikom imenovanja osoba koje kao ad hoc članovi mogu sudjelovati u istraživanjima željezničkih nesreća i poremećaja kao i prilikom sprečavanja drugih osoba da u tome sudjeluju, nije spojiva sa zahtjevom organizacijske nezavisnosti tog tijela.

(t. 67., 86., 93.)
Članak 46. stavak 3. Direktive 2013/32, u vezi s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, treba tumačiti na način da sud države članice koji odlučuje u prvom stupnju o pravnom lijeku protiv odluke o zahtjevu za međunarodnu zaštitu mora ispitati i činjenične i pravne elemente, kao što je to primjenjivost članka 12. stavka 1. točke (a) Direktive 2011/95 na situaciju podnositelja zahtjeva, koje je tijelo koje je donijelo odluku uzelo u obzir ili je moglo uzeti u obzir, kao i elemente koji su nastali nakon donošenja navedene odluke.

Tako članak 46. stavak 3. Direktive 2013/32 navodi da, kako bi postupile u skladu s njezinim člankom 46. stavkom 1., države članice koje ta direktiva obvezuje moraju osigurati da sud pred kojim se osporava odluka o zahtjevu za međunarodnu zaštitu „u potpunosti i ex nunc razm[o]tr[i] [kako] činjeničn[a] [tako] i pravn[a] pitanja, uključujući, ako je potrebno, razmatranje potreba za međunarodnom zaštitom u skladu s Direktivom [2011/95]”. S tim vezi, izrazom „ex nunc” naglašava se obveza suda da provede ocjenu koja uzima u obzir, ovisno o slučaju, nove elemente koji su nastali nakon donošenja pobijane odluke. Naime, takva ocjena omogućava sveobuhvatnu obradu zahtjeva za međunarodnu zaštitu, a da spis nije potrebno vratiti tijelu odlučivanja na ponovno odlučivanje. Pridjev „u potpunosti” iz članka 46. stavka 3. Direktive 2013/32 potvrđuje da sud mora ispitati i elemente koje je tijelo odlučivanja uzelo ili moralo uzeti u obzir kao i one koji su nastali nakon donošenja odluke tog tijela. U pogledu izraza „ako je potrebno” iz dijela rečenice „uključujući, ako je potrebno, razmatranje potreba za međunarodnom zaštitom u skladu s Direktivom [2011/95]”, valja navesti, kao što je to Komisija navela na raspravi, da se njime ističe činjenica da se razmatranje u potpunosti i ex nunc, koje je na sudu, ne mora nužno odnositi na materijalno ispitivanje potreba za međunarodnom zaštitom te se stoga može odnositi na dopuštenost zahtjeva za međunarodnu zaštitu ako to nacionalno pravo dopušta primjenom članka 33. stavka 2. Direktive 2013/32.

(t. 106., 111.-113., 115., 118. i t. 3. izreke)
S tim u vezi valja podsjetiti da je navedena obveza, koja prvotno nije bila predviđena Direktivom 75/363, uvedena Direktivom 82/76, koja je stupila na snagu 29. siječnja 1982. i koja je, u skladu s njezinim člankom 16., obvezivala države članice da je prenesu u svoje zakonodavstvo najkasnije do 31. prosinca 1982.

Članak 2. stavak 1. točku (c), članak 3. stavke 1. i 2. i Prilog Direktivi Vijeća 75/363/EEZ od 16. lipnja 1975. o usklađivanju odredbi utvrđenih zakonima i drugim propisima u vezi s djelatnostima liječnika, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 82/76/EEZ od 26. siječnja 1982., treba tumačiti na način da se za sva specijalistička usavršavanja liječnika u punom ili nepunom radnom vremenu koja su započela tijekom 1982. i nastavila se do 1990. treba isplatiti odgovarajuća naknada, u smislu navedenog priloga, pod uvjetom da se predmetna usavršavanja odnose na specijalizacije liječnika zajedničke svim državama članicama ili dvjema ili više njih i koje su navedene u člancima 5. ili 7. Direktive 75/362/EEZ od 16. lipnja 1975. o uzajamnom priznavanju diploma, svjedodžbi i drugih dokaza o formalnim kvalifikacijama u medicini, uključujući o mjerama za lakše ostvarivanje prava na poslovni nastan i slobode pružanja usluga.

S tim u vezi, retroaktivna i potpuna primjena mjera za provedbu Direktive 82/76 omogućila bi popravljanje štete nastale njezinim nepravodobnim prenošenjem, pod uvjetom da je ta direktiva pravilno prenesena. Međutim, zadaća nacionalnog suda je osigurati da naknada štete koju su pretrpjeli kandidati bude odgovarajuća. Za to je dostatna retroaktivna, pravilna i potpuna primjena mjera za provedbu Direktive 82/76, osim ako kandidati ne dokažu postojanje dodatnih gubitaka koje su pretrpjeli zbog toga što u željenom trenutku nisu mogli raspolagati financijskim pogodnostima zajamčenima direktivom i koje će stoga također trebati naknaditi (vidjeti u tom smislu presude od 25. veljače 1999., Carbonari i dr., C-131/97 , EU:C:1999:98 , t. 53. , i od 3. listopada 2000., Gozza i dr., C-371/97 , EU:C:2000:526 , t. 39. ).

Članak 2. stavak 1. točku (c), članak 3. stavke 1. i 2. i Prilog Direktivi 75/363, kako je izmijenjena Direktivom 82/76, treba tumačiti na način da postojanje obveze države članice da predvidi odgovarajuću naknadu, u smislu tog priloga, za sva specijalistička usavršavanja liječnika u punom ili nepunom radnom vremenu koja su započela tijekom 1982. i nastavila se do 1990. ne ovisi o tome je li ta država članica donijela mjere za prenošenje Direktive 82/76. Nacionalni sud dužan je, kada primjenjuje odredbe nacionalnog prava koje su donesene prije i nakon direktive, da ih u najvećoj mogućoj mjeri tumači s obzirom na tekst i svrhu tih direktiva.

Članak 2. stavak 1. točku (c), članak 3. stavke 1. i 2. i Prilog Direktivi 75/363, kako je izmijenjena Direktivom 82/76, treba tumačiti na način da za specijalističko usavršavanje liječnika u punom i nepunom radnom vremenu koje je započelo tijekom 1982. i nastavilo se do 1990. treba isplatiti odgovarajuću naknadu, u smislu tog priloga, za razdoblje tog usavršavanja od 1. siječnja 1983. do dovršenja navedenog usavršavanja.

(t. 57., t. 3. izreke)
Pravo Unije naime obilježava okolnost da je ono autonoman izvor prava uspostavljen Ugovorima, da je nadređeno u odnosu na pravo država članica, kao i izravan učinak niza odredaba primjenjivih na njihove državljane i njih same. Takve su značajke dovele do strukturirane mreže načela, pravila i međuzavisnih pravnih odnosa koji uzajamno povezuju samu Uniju i njezine države članice kao i države članice međusobno (vidjeti u tom smislu, mišljenje 2/13 (Pristupanje Unije EKLJP-u) od18. prosinca 2014., EU:C:2014:2454, t. 165. do 167. i navedenu sudsku praksu). Pravo Unije stoga počiva na temeljnoj pretpostavci prema kojoj svaka država članica S obzirom na prirodu i značajke prava Unije navedene u točki 33. ove presude, treba smatrati da je to pravo istodobno dio prava koje je na snazi u svakoj državi članici i da proizlazi iz međunarodnog sporazuma između država članica.

Iz toga slijedi da, zbog oba ta razloga, arbitražni sud iz članka 8. BIT-a, ovisno o slučaju, tumači ili čak primjenjuje pravo Unije i, konkretno, odredbe o temeljnim slobodama među kojim su odredbe o slobodi poslovnog nastana i slobodnom kretanju kapitala. Stoga, kao drugo, treba provjeriti je li arbitražni sud poput onog iz članka 8. BIT-a dio pravosudnog sustava Unije i osobito može li ga se smatrati sudom jedne od država članica u smislu članka 267. UFEU-a. Međutim, u glavnom predmetu, arbitražni sud nije dio pravosudnog sustava uspostavljenog u Nizozemskoj i Slovačkoj. Osim toga, upravo je posebnost nadležnosti tog suda u odnosu na onu sudova tih dviju država članica jedan od glavnih razloga postojanja članka 8. BIT-a. Posljedica te značajke arbitražnog suda o kojem je riječ u glavnom postupku jest da ga se, u svakom slučaju, ne može smatrati sudom „jedne od država članica”, u smislu članka 267. UFEU-a.

(t. 33., 41.-43., 45., 46.)