ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
50.

Pored toga, primijetio sam da je drugi prigovor Komisije, koji se poziva na nepostojanje mjera namijenjenih poticanju smanjivanja troškova infrastrukture i visine pristupnih pristojbi, sadržajno isti kao i treći prigovor u gore navedenom predmetu Komisija protiv Poljske (vidjeti točke 74. do 84. mojeg prijedloga odluke), kao i drugi prigovor u gore navedenom predmetu Komisija protiv Češke Republike (vidjeti točke 47. do 55. mojeg prijedloga odluke), kao i treći prigovor u predmetu Komisija protiv Njemačke (vidjeti točke 93. do 104. mojeg prijedloga odluke) te kao i drugi dio drugog prigovora u navedenom predmetu Komisija protiv Francuske (C‑625/10, vidjeti točke 63. do 69. mojeg prijedloga odluke).
34.

Opći sud u točki 151. pobijane presude zaključio je da je „načelo cjelovitog i strogog nadzora mjera zamrzavanja financijskih sredstava, kao što su to one u ovom slučaju, to više opravdano kada te mjere znatno i trajno utječu na temeljna prava zainteresiranih osoba, kada se prihvati pretpostavka uspostavljena presudom Kadi, prema kojoj se takvim aktima ne daje nikakvo izuzeće od sudske nadležnosti s obrazloženjem da im je namjera provesti rezolucije koje je Vijeće sigurnosti donijelo na temelju Glave VII. Povelje Ujedinjenih naroda”.
74.

Smjernicama za poljoprivredu 2007.‑2013. utvrđuju se kriteriji koje Komisija namjerava poštovati u ocjeni potpora u poljoprivrednom sektoru u razdoblju između 31. prosinca 2007. i 31. prosinca 2013. Što se tiče potpora za ulaganja u poljoprivredna gospodarstva, u točki 29. navedenih smjernica utvrđeno je da će se one smatrati spojivima s unutarnjim tržištem ako zadovoljavaju sve uvjete predviđene člankom 4. Uredbe br. 1857/2006, kojim se u stavku 8. predviđa da „[p]otpore se mogu dodjeljivati za kupovinu zemljišta, osim zemljišta namijenjenog gradnji, u vrijednosti do 10 % opravdanih troškova ulaganja”. Stoga je točno, kao što tvrdi Komisija, da se u Smjernicama za poljoprivredu 2007.‑2013. zauzima stajalište o načelnoj nespojivosti potpora za ulaganja u vezi sa stjecanjem poljoprivrednih zemljišta koje nisu u skladu s člankom 4. stavkom 8. Uredbe br. 1857/2006. Međutim, u slučaju novih programa potpora i novih pojedinačnih potpora, to se stajalište samo po sebi ne može smatrati konačnim, s obzirom na to da je Komisija dužna, na temelju točke 183. navedenih smjernica, utvrditi i proglasiti nespojivost tih potpora putem postupka ispitivanja predviđenog člankom 88. UEZ‑a. Stoga nije ispravno tvrditi, kao što se čini da Komisija tvrdi u nekim dijelovima podnesaka podnesenih Sudu, da se navedenim smjernicama od 31. prosinca 2007. i do 31. prosinca 2013.„proglašavaju” nespojivima sa zajedničkim tržištem sve potpore za ulaganja u vezi sa stjecanjem poljoprivrednih zemljišta koje nisu u skladu s tim smjernicama. U tom pogledu, treba podržati argumente Vijeća prema kojima bi prihvaćanje takve teze značilo priznati Komisiji zakonske ovlasti koje odstupaju od postupka predviđenog člankom 88. UEZ‑a.
26.

U tim okolnostima, pobijana odluka ne opravdava povredu sporazuma sklopljenog na temelju članka 108. stavka 1. UFEU‑a niti je protivna zauzimanju konačnog stajališta Komisije, s obzirom na to da se, kao što je prethodno istaknuto, takvo stajalište odnosi samo na programe navedene u točki 196. Smjernica 2007.‑2013., to jest, u slučaju Mađarske, na programe koji su se trebali primjenjivati samo do 31. prosinca 2009. Drukčiji bi se zaključak možda mogao izvesti samo kad bi se potvrdilo da je Mađarska u cijelosti prihvatila Smjernice za poljoprivredu 2007.‑2013., pri čemu bi se obvezala na to da neće uspostaviti programe potpora za stjecanje poljoprivrednih zemljišta koji nisu u skladu s navedenim smjernicama tijekom cijelog razdoblja od 31. prosinca 2009. do 31. prosinca 2013. Međutim, s jedne strane, ta tvrdnja koja se nalazi u određenim odlomcima podnesaka Komisije, bila bi protivna dosegu prihvata koji je Mađarska dostavila Komisiji, koji se, kao što proizlazi iz obavijesti objavljene u Službenom listu od 15. ožujka 2008., odnosio samo na odgovarajuće mjere sadržane u točki 196. tih smjernica. S druge strane, tom bi se tvrdnjom ustvari dopustila primjena mehanizma predviđenog člankom 108. stavkom 1. UFEU‑a i uređenog člancima 18. i 19. Uredbe br. 659/1999 izvan okvira za koji je osmišljen, to jest, stalnog ispitivanja zatečenih programa potpora.
50.

Prema mojem mišljenju, iz iznimne prirode nadležnosti Vijeća na temelju članka 108. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a proizlazi da odstupanje dodijeljeno na temelju te odredbe mora biti vremenski ograničeno i odobreno samo na razdoblje koje je prijeko potrebno za uklanjanje okolnosti na kojima se temelji odluka ( 22 ). To znači da, kada se odluka u smislu članka 108. stavka 2. trećeg podstavka UFEU‑a odnosi na programe potpora namijenjene provedbi u relativno dugom razdoblju, kao u ovom slučaju, Vijeće treba navesti razloge zbog kojih smatra da je to potrebno s obzirom na okolnosti na koje se poziva u prilog proglašavanju spojivosti. Iako je u ovom slučaju točno da pobijana odluka pruža samo slabe naznake razloga zbog kojih se smatralo potrebnim odobriti predmetni program na razdoblje od četiri godine, o njima se može zaključiti iz okvira kojim je obuhvaćena ta odluka te iz prirode odobrenih mjera, problema čijem su rješavanju one trebale pridonijeti i postavljenih ciljeva. Osim toga, Litva je u svojim dopisima od 12. studenoga i 4. prosinca 2009. razmotrila pitanje trajanja mjera koje se namjeravaju odobriti, koje se u biti odnosilo na usporavanje postupka privatizacije zemljišta zbog financijske krize i nemogućnost da se taj postupak dovrši u kratkom razdoblju, a u svakom slučaju do 31. prosinca 2010., datuma prestanka primjene privremenog okvira. Na temelju upućivanja na to pitanje sadržanog u pobijanoj odluci može se smatrati da se Vijeće implicitno složilo s razlozima koje je istaknula ta država članica. Konačno, Vijeće je u svojim pisanim očitovanjima Sudu pojasnilo i proširilo to obrazloženje.
20

Postoji 20 drugih jezičnih verzija te odredbe koje odgovaraju njezinoj verziji na francuskom jeziku, odnosno verzije na španjolskom („que les permita salir con no más de una hora de antelación con respecto a la hora de salida prevista”), češkom („které jim umožní odletět nejdříve jednu hodinu před plánovaným časem odletu”), danskom („så de kan afrejse højst en time før det planlagte afgangstidspunkt”), njemačkom („ermöglicht, nicht mehr als eine Stunde vor der planmäßigen Abflugzeit abzufliegen”), estonskom („võimaldab neil välja lennata mitte rohkem kui üks tund enne kavandatud väljumisaega”), grčkom („επιτρέπει να φύγουν όχι περισσότερο από μία ώρα νωρίτερα από την προγραμματισμένη ώρα αναχώρησης”), engleskom („allowing them to depart no more than one hour before the scheduled time of departure”), hrvatskom („čime im je omogućeno da otputuju ne više od sat vremena ranije od predviđenog vremena polaska”), talijanskom („partire con un volo alternativo non più di un’ora prima dell’orario di partenza previsto”), latvijskom („viņi var izlidot ne vairāk kā vienu stundu pirms iepriekš paredzētā izlidošanas”), litavskom („išvykstant ne daugiau kaip viena valanda anksčiau už numatytą išvykimo laiką”), mađarskom („hogy legfeljebb egy órával a menetrend szerinti indulás időpontja előtt induljanak”), malteškom („li tħallihom jitilqu mhux aktar minn siegħa qabel il-ħin tat‑tluq skedat”), nizozemskom („die niet eerder dan één uur voor de geplande vertrektijd vertrekt”), poljskom („umożliwiającą im wylot nie więcej niż godzinę przed planowym czasem odlotu”), portugalskom („que lhes permitisse partir até uma hora antes da hora programada de partida”), slovačkom („ktoré im umožní odletieť maximálne hodinu pred plánovaným časom odletu”), slovenskom („ki jim zagotavlja odhod največ eno uro pred odhodom po voznem redu in prihod”), finskom („jonka mukaan hänen olisi lähdettävä korkeintaan tuntia ennen aikataulun mukaista lähtöaikaa”) i švedskom jeziku („så att de kan avresa högst en timme före den tidtabellsenliga avgångstiden”).
22

Prema mišljenju tog suda, problematična je praksa porezne uprave da dovodi u pitanje racionalnost poslovnih odluka poreznih obveznika a da pritom ne uzima u obzir njihovu slobodu ugovaranja i posebnosti gospodarske stvarnosti. U tom pogledu, on dvoji u pogledu toga da se može smatrati da ostvarivanje prava na odbitak nije u skladu s njegovom namjenom te da stoga predstavlja utaju ako porezni obveznik ostvaruje to pravo u okviru konstrukcije koja mu omogućuje da smanji troškove, uključujući one povezane s PDV‑om.
11

Ambisig je, u biti, prigovarao Fundaçãu do Desporto to što je smatrao da je njegovu ponudu podnijela skupina ponuditelja iako se on namjeravao osloniti na podugovaratelja te u tu svrhu svojoj ponudi nije bio dužan priložiti izjavu o obvezi tog podugovaratelja. U tom je pogledu, prema Ambisigovu mišljenju, nezakonito na predmetni postupak po analogiji primijeniti odredbe članka 168. stavka 4. Zakonika o javnoj nabavi, kojim se u portugalski pravni poredak prenosi članak 63. Direktive 2014/24, s obzirom na to da njegovo isključenje iz sudjelovanja u tom postupku na temelju članka 70. stavka 2. točaka (a) i (b) tog zakonika čini pogrešku koja se tiče prava.
20

Kao peto, EUIPO smatra da se u sudskoj praksi Općeg suda u pogledu istog pitanja primjenjuje drukčije postupanje. Naime, donedavno je iz presuda Općeg suda, osobito iz presuda od 13. rujna 2006., MIP Metro/OHIM – Tesco Stores (METRO) (T‑191/04, EU:T:2006:254, t. 30. do 34. i navedena sudska praksa) i od 2. lipnja 2021.Style & Taste/EUIPO – The Polo/Lauren Company (Prikaz igrača pola) (T‑169/19, EU:T:2021:318, t. 22. do 32. i navedena sudska praksa), kao i iz rješenja od 20. srpnja 2021., Coravin/EUIPO – Cora (CORAVIN) (T‑500/19, neobjavljeno, EU:T:2021:493, t. 32. do 47. i navedena sudska praksa), dosljedno proizlazilo da ranije pravo treba biti valjano u trenutku kad EUIPO odlučuje o prigovoru ili o zahtjevu za proglašavanje ništavosti. Suprotno tomu, Opći sud odstupio je od te sudske prakse u nizu presuda donesenih u kontekstu povlačenja Ujedinjene Kraljevine iz Unije, osobito u presudama od 30. siječnja 2020., Grupo Textil Brownie/EUIPO – The Guide Association (BROWNIE) (T‑598/18, EU:T:2020:22) i od 23. rujna 2020., Bauer Radio/EUIPO – Weinstein (MUSIKISS) (T‑421/18, EU:T:2020:433), iz kojih u biti proizlazi da je relevantna samo valjanost tog prava koje prethodi datumu podnošenja prijave žiga Europske unije. Međutim, Opći sud zanemario je u pobijanoj presudi postojanje tih različitih smjerova u sudskoj praksi i nije objasnio pristup primijenjen u toj presudi, što samo po sebi dovodi do važnog pitanja jedinstva, dosljednosti i razvoja prava Unije.
38

Činjenica, na koju se žalitelj poziva, da članak 40. Statuta Suda Europske unije ne određuje rok u kojem se zahtjev za intervenciju mora podnijeti, ne može dovesti do izuzimanja iz primjene članka 143. stavka 1. Poslovnika Općeg suda, s obzirom na to da iz članka 53. drugog stavka tog statuta proizlazi da se postupak pred Općim sudom dopunjuje njegovim poslovnikom u mjeri u kojoj je to potrebno.
90

Kao što to proizlazi iz sudske prakse Općeg suda, to je rješenje opravdano i kako bi se tom sudu omogućilo da odluči o troškovima, kad Sud odredi da će se o njima odlučiti naknadno prije nego što konkretan predmet vrati Općem sudu na ponovno suđenje. A upravo je to ovdje slučaj.
14

Taj sud navodi da će odgovor Suda na upućeno pitanje utjecati na ishod glavnog postupka. Pojašnjava u tom pogledu, prvo, da je Curtea Constituțională (Ustavni sud, Rumunjska) proglasila odredbe članka 488. bis stavka 2. Zakonika o kaznenom postupku sukladnima rumunjskom Ustavu, drugo, da se u trenutku, u kojem je društvo Delgaz Grid podnijelo prigovor radi osporavanja trajanja kaznenog postupka o kojemu je riječ u glavnom postupku, kazneni progon zasnivao na materijalnim radnjama (kazneni progon in rem), i da to društvo nije steklo status osumnjičenika ili optuženika, treće, da mogućnost podnošenja pravnog sredstva predviđenog nacionalnim pravom u slučaju neopravdanog produljenja kaznenog postupka rumunjski zakonodavac priznaje samo osobama koje su predmet kaznene optužbe i koje su primile formalnu obavijest o optužbi iznesenoj protiv njih, to jest osobama koje imaju svojstvo osumnjičenika ili optuženika i naposljetku, četvrto, da se praksa nacionalnih sudova sastoji od odbacivanja kao nedopuštenih zahtjeva čiji je predmet prigovor glede trajanja kaznenog postupka u situacijama poput one koja je dovela do obraćanja Sudu u ovom postupku.
60

Kao što to proizlazi iz sudske prakse Općeg suda, to je rješenje opravdano i kako bi se tom sudu omogućilo da odluči o troškovima, kad Sud odredi da će se o njima odlučiti naknadno prije nego što konkretan predmet vrati Općem sudu na ponovno suđenje. A upravo je to ovdje slučaj.
2.

Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi snosi vlastite troškove.
(12)

Problemi i neugodnosti, koje putnici imaju zbog otkazivanja leta, trebali bi također biti reducirani. To bi se trebalo postići poticanjem prijevoznika na to da o otkazivanju leta putnike izvijeste pravovremeno, odnosno prije vremena polaska predviđenog redom letenja i uz to im ponude prihvatljivo preusmjeravanje kako bi putnici mogli izvršiti druge pripreme. Ako putnici ne uspiju izvršiti navedeno, zračni prijevoznici su im dužni isplatiti nadoknadu, osim u slučajevima kada je do otkazivanja leta došlo zbog izvanrednih okolnosti koje se nije moglo izbjeći niti uz poduzimanje svih odgovarajućih [razumnih] mjera.”
40

Kada je to pojašnjeno, valja podsjetiti na to da se, kao što to proizlazi iz ispitivanja područja primjene članka 3. stavka 2. prvog podstavka Uredbe br. 2988/95, njome određuje da je rok za izvršenje odluka kojima se nalaže upravna mjera ili kazna tri godine. Iz toga slijedi da se takve odluke, ne dovodeći u pitanje mogućnost koju države članice zadržavaju na temelju članka 3. stavka 3. te uredbe, nakon isteka roka utvrđenog u stavku 2. prvom podstavku tog članka više ne mogu izvršiti (presuda od 7. travnja 2022., IFAP, C‑447/20 i C‑448/20, EU:C:2022:265, t. 85.).
82

Suprotno tomu, očito je da je točka 60. pobijanog rješenja proturječna rasuđivanju iz točaka 44. do 58. tog rješenja jer se u njoj eventualno uhićenje žaliteljâ ne predstavlja kao element koji bi upućivao na to da je navodna šteta nastala nego kao element koji bi upućivao samo na to da postoji dovoljna vjerojatnost da će ta šteta nastati.
43

Kao drugo, valja podsjetiti na to da, iako se, u skladu s člankom 167. i člankom 179. prvim podstavkom Direktive o PDV‑u, pravo na odbitak PDV‑a načelno ostvaruje u istom razdoblju u kojem je on nastao, i to u trenutku kada nastane obveza obračuna poreza, na temelju članaka 180. i 182. Direktive o PDV‑u poreznom obvezniku ipak se može dopustiti odbitak i u slučaju da nije ostvario svoje pravo u razdoblju kada je to pravo nastalo, poštujući pritom uvjete i postupke utvrđene nacionalnim propisima. U tom pogledu Sud je priznao da, kako bi zajamčilo načelo pravne sigurnosti, mogućnost ostvarivanja prava na odbitak PDV‑a može biti uvjetovana prekluzivnim rokom, sve dok je taj rok u skladu s načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti (vidjeti u tom smislu presudu od 21. ožujka 2018., Volkswagen, C‑533/16, EU:C:2018:204, t. 44. do 47. i navedenu sudsku praksu).
38

Stoga, s obzirom na to da je S. R. S. D. poljska državljanka, poljska tijela dužna su joj izdati osobnu iskaznicu ili putovnicu u kojoj je naznačeno njezino državljanstvo kao i prezime kako proizlazi iz rodnog lista koji su izdala španjolska tijela. U tom pogledu, Sud je imao priliku utvrditi da se članku 21. UFEU‑a protivi to da tijela jedne države članice, primjenjujući svoje nacionalno pravo, odbiju priznati prezime djeteta kako je ono utvrđeno i registrirano u drugoj državi članici, u kojoj je to dijete rođeno i u kojoj od rođenja živi (presuda od 14. prosinca 2021., Stolična obština, rajon Pančarevo, C‑490/20, EU:C:2021:1008, t. 44. i navedena sudska praksa).
27

U ovom slučaju, s obzirom na to da nije jasno jesu li prvostupanjski i žalbeni sud pred kojima se vodio glavni postupak ispitali je li to bio slučaj s izvješćem o kontroli iz glavnog postupka dostavljenom osobi OF, na sudu koji je uputio zahtjev je da iz toga izvede zaključke i da, ako je to potrebno s obzirom na sadržaj tog izvješća, provede ili naloži provođenje potrebnih provjera s obzirom na upute iz točaka 19. do 23., 25. i 26. ovog rješenja.
1

Svojom žalbom Ured Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 6. listopada 2021., Indo European Foods/EUIPO – Chakari (Abresham Super Basmati Selaa Grade One World’s Best Rice) (T‑342/20; u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2021:651), kojom je on, s jedne strane, poništio odluku četvrtog žalbenog vijeća EUIPO‑a od 2. travnja 2020. (predmet R 1079/2019‑4) (u daljnjem tekstu: sporna odluka) u vezi s postupkom povodom prigovora između društva Indo European Foods Ltd i Hamida Ahmada Chakarija te, s druge strane, odbio tužbu društva Indo European Foods u preostalom dijelu.
47

Osim toga, čak i u slučaju da se utvrdi kako je teret neosnovanog poreza bio prenesen na treće osobe, njegov povrat gospodarskom subjektu ne dovodi nužno do njegova stjecanja bez osnove, s obzirom na to da mu je uključivanje iznosa tog poreza u cijene moglo prouzročiti štetu povezanu sa smanjenjem obujma njegove prodaje (vidjeti u tom smislu presude od 14. siječnja 1997., Comateb i dr., C‑192/95 do C‑218/95, EU:C:1997:12, t. 29. do 32., i od 6. rujna 2011., Lady & Kid i dr., C‑398/09, EU:C:2011:540, t. 21.).
22

Osim toga, društvo Bulkons pokrenulo je postupak pred Sofijskim gradskim sadom (Sofijski gradski sud, Bugarska) podnošenjem spojenih tužbi protiv društva Konservinvest na temelju članka 76. stavka 1. točaka 1. do 3. ZMGO‑a u vezi s, konkretno, njegovim člankom 76. stavkom 1. točkom 4. i člankom 76. stavkom 2. točkom 3. To je društvo njima zahtijevalo, među ostalim, da se utvrdi da su njegova prava na spornu oznaku zemljopisnog podrijetla povrijeđena time što je društvo Konservinvest uporabilo više žigova, među kojima i one navedene u točki 19. ovog rješenja, za označivanje proizvoda „ljutenica”, zatim da se tom društvu naloži prestanak povrede i plaćanje pretrpljene štete u iznosu od 636284,16 bugarskih leva (BGN) (oko 325000 eura), kao i to da se naloži zapljena i uništenje („stavljanje izvan uporabe”) proizvoda koji su predmet povrede.
13

Nakon provedenih provjera porezna je uprava dovela u pitanje primjenu tog sustava i utvrdila obveze plaćanja dodatnog PDV‑a izračunanog na temelju ukupne kupoprodajne cijene prenesenih zemljišta za razdoblje od 1. siječnja 2013. do 31. prosinca 2014. kad je riječ o društvu Les Anges d’Eux, za razdoblja od 1. siječnja do 31. prosinca 2014. i od studenoga 2015. kad je riječ o društvu Echo 5, te za razdoblje od 1. siječnja do 31. prosinca 2014. kad je riječ o društvu Cletimmo.
10

U drugom dijelu jedinog žalbenog razloga žalitelj tvrdi da Opći sud, time što je u točkama 75. do 86. pobijane presude priznao pravo prvenstva od 12 mjeseci, jednostavno nije tumačio članak 41. stavak 1. Uredbe br. 6/2002 na način koji je u skladu s člankom 4. Pariške konvencije, uzimajući u obzir da se takvo usklađeno tumačenje ne može proširiti do te mjere da se odobri rok prvenstva koji nije predviđen jasnom i bezuvjetnom odredbom prava Unije. Tako je Opći sud u navedenim točkama zapravo odstupio od primjene navedenog članka 41. i zamijenio ga tim člankom 4. Time je Opći sud potonjoj odredbi dodijelio izravan učinak. Međutim, s jedne strane, članak 4. Pariške konvencije ne ispunjava uvjete utvrđene sudskom praksom u području izravne primjenjivosti međunarodnog prava u pravu Unije, koja, među ostalim, proizlazi iz presude od 3. lipnja 2008., Intertanko i dr. (C‑308/06, EU:C:2008:312, t. 45.), kojom se zahtijeva da je predmetna odredba jasna, precizna i bezuvjetna i, s druge strane, priznavanje takvog izravnog učinka tom članku 4. protivno je članku 25. Pariške konvencije i sudskoj praksi iz presude od 25. listopada 2007., Develey/OHIM (C‑238/06 P, EU:C:2007:635, t. 37. do 44.), prema kojima navedeni članak 4. u biti ne proizvodi izravne učinke.
3

Rješenjem od 14. srpnja 2021. potpredsjednica Suda naložila je Republici Poljskoj da do donošenja presude kojom će se okončati postupak u predmetu C‑204/21: (a) obustavi, s jedne strane, primjenu odredbi članka 27. stavka 1. točke 1.a Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu, na temelju kojih je Disciplinsko vijeće nadležno za odlučivanje, u prvom kao i u drugom stupnju, o zahtjevima za odobrenje pokretanja kaznenog postupka protiv sudaca ili pomoćnika sudaca, njihova zadržavanja u pritvoru, uhićenja ili izvođenja pred sud te, s druge strane, obustavi učinke odluka koje je Disciplinsko vijeće već donijelo na temelju tog članka, kojima se odobrava pokretanje kaznenog postupka protiv suca ili njegovo uhićenje, te da se suzdrži od upućivanja predmeta iz navedenog članka sudu koji ne ispunjava zahtjeve neovisnosti definirane, među ostalim, u presudi od 19. studenog 2019., A. K. i dr. (Neovisnost Disciplinsko vijeća Vrhovnog suda) (C‑585/18, C‑624/18 i C‑625/18, EU:C:2019:982); (b) obustavi primjenu odredbi članka 27. stavka 1. točaka 2. i 3. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu, na temelju kojih je Disciplinsko vijeće nadležno za odlučivanje o predmetima koji se odnose na status i obavljanje dužnosti suca Sąda Najwyższeg (Vrhovni sud), osobito predmetima u području radnog prava i socijalnog osiguranja te predmetima koji se odnose na umirovljenje tih sudaca, kao i da se suzdrži od upućivanja tih predmeta sudu koji ne ispunjava zahtjeve neovisnosti definirane, među ostalim, u presudi od 19. studenoga 2019., A. K. i dr. (Neovisnost Disciplinskog vijeća Vrhovnog suda) (C‑585/18, C‑624/18 i C‑625/18, EU:C:2019:982); (c) obustavi primjenu odredbi članka 107. stavka 1. točaka 2. i 3. Izmijenjenog zakona o redovnim sudovima, te članka 72. stavka 1. točaka 1. do 3. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu, kojima se omogućuje utvrđivanje stegovne odgovornosti sudaca jer su ispitivali ispunjavanje zahtjeva neovisnosti i nepristranosti zakonom prethodno ustanovljenog suda u smislu odredbi članka 19. stavka 1. UEU‑a u vezi s člankom 47. Povelje; (d) obustavi primjenu odredbi članka 42.a stavaka 1. i 2. kao i članka 55. stavka 4. Izmijenjenog zakona o redovnim sudovima, članka 26. stavka 3. te članka 29. stavaka 2. i 3. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu, članka 5. stavaka 1.a i 1.b Izmijenjenog zakona o upravnim sudovima i članka 8. Zakona o izmjenama, s obzirom na to da se njima zabranjuje nacionalnim sudovima da provjeravaju ispunjavanje zahtjeva Unije koji se odnose na zakonom prethodno ustanovljeni neovisan i nepristran sud u smislu odredbi članka 19. stavka 1. UEU‑a u vezi s člankom 47. Povelje; (e) obustavi primjenu odredbi članka 26. stavaka 2. i 4. do 6. te članka 82. stavaka 2. do 5. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu, kao i članka 10. Zakona o izmjenama, kojima se uspostavlja isključiva nadležnost Vijeća za izvanredni nadzor i javne poslove za ispitivanje prigovora o nepostojanju neovisnosti suca ili suda, i (f) obavijesti Komisiju, najkasnije mjesec dana od dostave rješenja od 14. srpnja 2021. o svim mjerama koje je donijela kako bi u potpunosti postupila u skladu s tim rješenjem.
45

U tom pogledu valja podsjetiti na to da je, u okviru zahtjeva za privremenu pravnu zaštitu, na predsjedniku Općeg suda da ocijeni je li potrebno održati raspravu i trebaju li stranke iznijeti svoja usmena očitovanja. Usto, on je jedini nadležan za ocjenu mjera upravljanja postupkom koje smatra primjerenima za odlučivanje o zahtjevu za privremenu pravnu zaštitu. U tom pogledu, on mora raspolagati širokom marginom prosudbe (vidjeti u tom smislu rješenje od 19. srpnja 2012., Akhras/Vijeće, C‑110/12 P(R), neobjavljeno, EU:C:2012:507, t. 57. i 59.).