16.

Rješenjem od 7. svibnja 2013., zaprimljenim u tajništvu Suda 11. srpnja 2014., Amtsgericht Sonthofen (Prvostupanjski sud u Sonthofenu) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „I. Što se tiče prve (siječanj 2012.) i druge optužbe (za razdoblje do kraja lipnja 2012.): 1. (a) Treba li članak 56. UFEU‑a tumačiti na način da je tijelima kaznenog progona zabranjeno kažnjavati posredovanje u sportskom klađenju pružano bez njemačke dozvole organizatorima klađenja licenciranima u drugim državama EU‑a, ako je za to posredovanje također propisano da organizator treba imati njemačku dozvolu, ali nacionalnim tijelima prema zakonodavstvu koje je u suprotnosti s pravom Unije (‚monopol na sportsko klađenje’) nije dopušteno izdati takvu dozvolu privatnom organizatoru sportskog klađenja? (b) Bi li odgovor na pitanje 1. (a) bio drukčiji s obzirom na to da u jednoj od 15 njemačkih saveznih zemalja koje su uvele i zajednički provode državni monopol nad sportskim klađenjem državna tijela u postupku izricanja zabrane i kaznenom postupku smatraju da se zakonska zabrana izdavanja dozvola privatnim pružateljima u toj saveznoj zemlji ne primjenjuje u slučaju eventualnog zahtjeva za dozvolu za organizaciju ili posredovanje? (c) Treba li pravna načela Unije, osobito slobodu pružanja usluga, kao i presudu Suda u predmetu C‑186/11 tumačiti na način da predstavljaju prepreku trajnoj i opisanoj kao ‚preventivnoj’ zabrani ili kažnjavanju prekograničnog posredovanja u sportskom klađenju, kad je to obrazloženo činjenicom da u trenutku odluke tijelu koje odlučuje o zabrani nije bilo ‚očito, odnosno vidljivo bez daljnjeg ispitivanja’ da djelatnost posredovanja ispunjava sve materijalne uvjete za izdavanje dozvole, osim onih o državnom monopolu? (2) Treba li Direktivu [98/34] tumačiti na način da predstavlja prepreku kažnjavanju posredovanja u sportskom klađenju putem automata za klađenje bez njemačke dozvole, pruženog organizatoru klađenja licenciranom u drugoj državi članici Unije, ako državne intervencije počivaju na zakonu jedne savezne države koji nije dostavljen Europskoj komisiji, a kojemu je sadržaj istekli [GlüStV]? II. Što se tiče druge optužbe za razdoblje od srpnja 2012.: (3) Treba li članak 56. UFEU‑a, načelo transparentnosti, načelo jednakosti i zabranu favoriziranja u pravu Unije tumačiti tako da predstavljaju prepreku kažnjavanju posredovanja u sportskom klađenju bez njemačke dozvole, pruženog organizatoru klađenja licenciranom u drugoj državi članici Unije, u slučaju koji karakterizira [GlüÄndStV] sklopljen na devet godina, koji sadrži ‚eksperimentalnu klauzulu za sportsko klađenje’, a koja tijekom sedam godina predviđa teorijsku mogućnost dodjele najviše 20 koncesija i privatnim organizatorima klađenja, s učinkom ozakonjenja u svim njemačkim saveznim zemljama, kao nužni uvjet za dobivanje dozvole za posredovanje, ako: (a) postupak koncesije i prateće sporove vodi tijelo nadležno za koncesije zajedno s odvjetničkim uredom koji je redovito savjetovao većinu saveznih zemalja i njihovih poduzeća za lutriju u vezi s monopolom nad sportskim klađenjem protivnim pravu Unije, koji ih je zastupao pred nacionalnim sudovima protiv privatnih pružatelja klađenja te kojemu je naloženo zastupanje interesa državnih tijela u postupcima povodom prethodnog pitanja koji su doveli do presuda Markus Stoß i dr. (C‑316/07, C‑358/07, C‑359/07, C‑360/07, C‑409/07 i C‑410/07, ECLI:EU:C:2010:504), Carmen Media Group (C‑46/08, ECLI:EU:C:2010:505) i Winner Wetten (C‑409/06, ECLI:EU:C:2010:503); (b) poziv na dostavu ponuda za koncesiju, objavljen 8. kolovoza 2012. u Službenom listu Europske unije, nije sadržavao nikakve detalje o minimalnim zahtjevima za koncepte koje treba predstaviti, ni o sadržaju drugih pojašnjenja i dokaza, kao ni o izboru najviše 20 koncesionara do kojeg treba doći te ako su ti detalji tek nakon isteka roka za prijavu, u tzv. informativnom memorandumu, uz brojne druge dokumente priopćeni samo onim kandidatima koji su odabrani za ‚drugi krug’ postupka dodjele koncesije; (c) je osam mjeseci nakon početka postupka i suprotno pozivu na dostavu ponuda, tijelo nadležno za koncesije pozvalo samo 14 kandidata da osobno predstave svoje socijalne i sigurnosne projekte jer su oni u potpunosti zadovoljili minimalne uvjete za koncesiju, ali je onda 15 mjeseci nakon početka postupka priopćilo da nijedan kandidat nije ‚u provjerljivom obliku’ dokazao da je ispunio minimalne uvjete; (d) se kandidat za koncesiju ‚Ods’ (Ods Deutschland Sportwetten GmbH) koji se sastoji od više državnih poduzeća za lutriju pod državnom kontrolom nalazi među 14 kandidata pozvanih da predstave svoje projekte pred tijelom nadležnim za koncesije, ali vjerojatno nema pravo na tu koncesiju zbog svoje organizacijske povezanosti s organizatorima sportskih događaja jer zakonodavstvo (članak 21. stavak 3. GlüÄndStV‑a) zahtijeva strogu odvojenost između, s jedne strane, sportskih aktivnosti i udruženja koja ih organiziraju te, s druge strane, organizatora i posrednika za sportsko klađenje; (e) za dodjelu koncesije treba, među ostalim, dokazati ‚zakonito podrijetlo sredstava potrebnih za organizaciju ponude predviđenih sportskih klađenja’, i (f) tijelo nadležno za koncesije i kolegij za igre na sreću, koji se sastoji od predstavnika saveznih zemalja i odlučuje o dodjeli koncesija, ne koriste mogućnost dodjele koncesije privatnim organizatorima klađenja, dok državna poduzeća za lutriju mogu, tijekom razdoblja od najviše godinu dana nakon eventualne dodjele takvih koncesija, bez dodijeljene koncesije organizirati sportsko klađenje, lutriju i druge igre na sreću te ih iskorištavati i promovirati posredstvom svoje nacionalne mreže prihvatnih ureda?“