MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE

E. SHARPSTON

od 21. srpnja 2016. ( 1 )

Predmet C‑127/15

Verein für Konsumenteninformation

protiv

INKO, Inkasso GmbH

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija))

„Zaštita potrošača — Ugovori potrošačkim kreditima — Direktiva 2008/48/EZ — Tumačenje članka 3. točke (f) — Izraz ‚kreditni posrednik’ — Pitanje predstavljaju li sporazumi o obročnoj otplati koje dogovori agencija za naplatu potraživanja koja djeluje u ime vjerovnika ‚ugovore o kreditu koji se odnose na odgođeno plaćanje postojećeg duga, bez plaćanja pristojbi’ u smislu članka 2. stavka 2. točke (j)“

1. Ako vjerovnici agentu za naplatu potraživanja nalože da od dužnika koji nisu ispunili svoju obvezu plaćanja naplati neplaćene dugove koji proizlaze iz ugovora o kreditu (u daljnjem tekstu: inicijalni ugovor) tako da im predstavi sporazume o odgođenom plaćanju, djeluje li taj agent kao kreditni posrednik u smislu Direktive 2008/48/EZ ( 2 )? Ako djeluje, izlaze li sporazumi koje sklopi izvan područja primjene te direktive ako pristojbe koje naplati za svoje usluge nisu veće od iznosa predviđenih u inicijalnom ugovoru o kreditu koje dužnik ionako mora platiti vjerovniku? Ovim zahtjevom za prethodnu odluku Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija) traži od Suda smjernice u pogledu područja primjene Direktive 2008/48, kojom su uređeni ugovori o potrošačkim kreditima.

Zakonodavstvo

Direktiva 2008/48

2. Direktiva 2008/48 ima nekoliko ciljeva. Kao prvo, njezini glavni ciljevi uključuju usklađivanje pravnog okvira u nekoliko osnovnih područja „[k]ako bi se što lakše došlo do unutarnjeg tržišta potrošačkih kredita koje dobro funkcionira” ( 3 ); kako bi se „ponudi[o] stupanj zaštite potrošača dovoljan da se osigura povjerenje potrošača” ( 4 ); te kako bi se „osiguralo da svi potrošači […] uživaju visoku i ekvivalentnu razinu zaštite svojih interesa i [radi] stvaranja istinskog unutarnjeg tržišta” ( 5 ). Kao drugo, vjerovnici moraju potrošačima pružiti sve informacije kako bi im se zajamčila zaštita od nepoštenog i zavaravajućeg djelovanja te kako bi im se omogućilo da odluke donose potpuno upoznati s činjenicama, tako da se osigura da prije sklapanja ugovora o kreditu prime odgovarajuće informacije o uvjetima i troškovima kredita i o njihovim obvezama, koje potrošači mogu ponijeti sa sobom i razmotriti ( 6 ). Kao treće, cilj direktive je urediti određene obveze kreditnih posrednika te osigurati da se općenito zahtjevi u pogledu pružanja predugovornih informacija i na njih primjenjuju ( 7 ). Kao četvrto, potiče države članice da „poduz[mu] odgovarajuće mjere za promidžbu odgovornih praksi tijekom svih faza kreditnog odnosa, uzimajući u obzir specifična svojstva svojih kreditnih tržišta. Te mjere mogu obuhvaćati, primjerice, pružanje informacija potrošačima i njihovu edukaciju, uključujući i upozorenja na opasnost od neispunjavanja obveze plaćanja i na prezaduženost” ( 8 ).

3. U članku 1. navodi se da je svrha Direktive 2008/48 usklađivanje određenih aspekata zakona i drugih propisa država članica o ugovorima koji obuhvaćaju potrošačke kredite.

4. U skladu s člankom 2., Direktiva 2008/48 primjenjuje se na ugovore o kreditu osim ako nisu izričito isključeni. U članku 2. stavku 2. navodi se 12 vrsta ugovora o kreditu, uključujući one koji se odnose na stambenu i nepokretnu imovinu ( 9 ), koji ne ulaze u područje primjene Direktive. Oni uključuju: „(f) ugovore o kreditu prema kojima se kredit odobrava bez kamata i bez bilo kakvih drugih naknada i ugovore o kreditu prema čijim uvjetima se kredit mora otplatiti u roku od tri mjeseca, a plaćaju se samo neznatne naknade; […] (j) ugovore o kreditu koji se odnose na odgođeno plaćanje postojećeg duga, bez plaćanja pristojbi; […]”

5. U članku 2. stavku 6. predviđeno je: „Države članice mogu utvrditi da se primjenjuju samo članci od 1. do 4., članci 6., 7., 9., članak 10. stavak 1., članak 10. stavak 2. točke od (a) do (i), točke (l) i (r), članak 10. stavak 4., članci 11., 13., 16. i članci od 18. do 32. na ugovore o kreditu koji propisuju dogovaranje mjera između vjerovnika i potrošača u pogledu odgođenog plaćanja ili metoda otplate kada potrošač već ne ispunjava obvezu plaćanja inicijalnog ugovora o kreditu i kada ( 10 ): (a) je vjerojatno da bi takve mjere mogle spriječiti mogućnost pokretanja sudskog postupka zbog neispunjenja obveze plaćanja; i (b) potrošač time ne bi podlijegao manje povoljnim uvjetima od onih utvrđenih inicijalnim ugovorom o kreditu. […]”

6. Relevantne su sljedeće definicije iz članka 3.: „(a) ‚potrošač’ znači fizička osoba koja u transakcijama obuhvaćenima [Direktivom 2008/48] djeluje u svrhe izvan svojeg obrta, poslovanja ili profesije; (b) ‚vjerovnik’ znači fizička ili pravna osoba koja odobrava ili obećava odobriti kredit u okviru svojeg obrta, poslovanja ili profesije; (c) ‚ugovor o kreditu’ znači ugovor u kojem vjerovnik odobrava ili obećava odobriti potrošaču kredit u obliku odgode plaćanja, zajma ili slične financijske nagodbe, izuzev ugovora o trajnom pružanju usluge ili isporuke proizvoda iste vrste kada potrošač plaća za takve usluge ili proizvode tijekom cjelokupne njihove isporuke u obliku mjesečnih obroka; […] (f) ‚kreditni posrednik’ znači fizička ili pravna osoba koja ne djeluje kao vjerovnik i koja u okviru svojeg obrta, poslovanja ili profesije, za naknadu koja može poprimiti novčani oblik ili bilo koji drugi dogovoreni financijski oblik: (i) predstavlja ili nudi ugovore o kreditu potrošačima; (ii) pomaže potrošačima poduzimanjem pripremnih radnji u pogledu nekih drugih ugovora o kreditu osim onih iz podtočke i.; ili koja (iii) sklapa ugovore o kreditu s potrošačima u ime vjerovnika; (g) ‚ukupni troškovi kredita za potrošača’ znači svi troškovi, uključujući i kamate, provizije, pristojbe ili bilo koju drugu vrstu naknade koju potrošač mora platiti u vezi s ugovorom o kreditu i koji su poznati vjerovniku […]”

7. Člankom 5. stavkom 1. predviđene su obvezne predugovorne informacije koje se moraju pružiti potrošaču ( 11 ). U njemu se navodi: „Pravodobno, prije nego što se potrošač obveže ugovorom o kreditu ili ponudom, vjerovnik i, kada je to primjereno, kreditni posrednik, na temelju kreditnih uvjeta i odredaba koje nudi vjerovnik i, prema potrebi, želja i informacija koje je izrazio odnosno dostavio potrošač, potrošaču pružaju sve informacije koje su mu potrebne za uspoređivanje različitih ponuda s ciljem donošenja informirane odluke o tome hoće li sklopiti ugovor o kreditu. […] Predmetne informacije definiraju: (a) vrstu kredita; (b) identitet i zemljopisnu adresu vjerovnika, kao i, ako je to primjenljivo, identitet i zemljopisnu adresu uključenog kreditnog posrednika; (c) ukupan iznos kredita i uvjete kojima je uređeno povlačenje tranše; (d) trajanje ugovora o kreditu; […] (l) kamatnu stopu koja se primjenjuje u slučaju zakašnjelih uplata i mjere njezine prilagodbe te, prema potrebi, bilo kakve pristojbe koje se plaćaju za neispunjavanje obveze plaćanja; (m) upozorenje na posljedice izostalih uplata; […]”

8. Sukladno članku 5. stavku 6., države članice moraju osigurati da vjerovnici i, prema potrebi, kreditni posrednici potrošaču pruže odgovarajuća objašnjenja s ciljem da mu omoguće da procijeni je li predloženi ugovor o kreditu prilagođen njegovim potrebama i njegovoj financijskoj situaciji, kada je to primjereno, tako da mu objasne, među ostalim, posljedice njegova neispunjavanja obveze plaćanja ( 12 ).

9. Člankom 21. nametnute su kreditnim posrednicima određene specifične obveze. Države članice moraju osigurati da kreditni posrednik naznači posebno radi li on isključivo s jednim vjerovnikom ili većim brojem vjerovnika ili kao neovisni broker ( 13 ). Kreditni posrednici također moraju potrošače informirati o svim naknadama koje se plaćaju za njihove usluge, a vjerovnicima priopćiti pojedinosti o takvim naknadama ( 14 ).

Direktiva 2009/22

10. Svrha Direktive 2009/22/EZ ( 15 ) je usklađivanje nacionalnih pravila koja se odnose na postupke za dobivanje sudskog naloga s ciljem zaštite kolektivnih interesa potrošača, radi osiguravanja neometanog funkcioniranja unutarnjeg tržišta. Njezino područje primjene obuhvaća povrede nacionalnih pravila koja utječu na kolektivne interese potrošača i provode neku od direktiva navedenih u Prilogu I. toj direktivi ( 16 ). Popis uključuje Direktivu 87/102/EEZ ( 17 ), koja je sada zamijenjena Direktivom 2008/48. „Kvalificirani subjekt” može pokrenuti postupak u kolektivnom interesu potrošača ( 18 ). „Kvalificirani subjekt” definiran je kao svako tijelo ili organizacija koja je zakonito osnovana u skladu s pravom države članice i koja ima legitimni interes u osiguravanju poštovanja odredaba članka 1. ( 19 ).

Direktiva 2014/17

11. Cilj Direktive 2014/17/EU ( 20 ) je stvaranje tržišta hipotekarnih kredita na razini čitave Unije s visokom razinom zaštite potrošača ( 21 ). Kreditni posrednik je u članku 4. stavku 5. definiran na sličan način kao u članku 3. točki (f) Direktive 2008/48. Člancima 29. do 34. u poglavlju 11. uvode se razni zahtjevi u pogledu poslovnog nastana i nadzora kreditnih posrednika i imenovanih predstavnika ( 22 ).

Nacionalno pravo

12. Direktiva 2008/48 u Austriji je provedena Verbraucherkreditgesetzom (Zakon o potrošačkom kreditu; u daljnjem tekstu: VKrG). Člankom 6. VKrG‑a predviđena je obveza pružanja predugovornih informacija utvrđenih člankom 5. Direktive 2008/48. Ta se obveza primjenjuje i na ugovore o kreditu kod kojih je plaćanje odgođeno ili se vrši u obrocima (članak 25. VKrG‑a). Tim propisom nije predviđena ograničena primjena koja se omogućava člankom 2. stavkom 6. Direktive 2008/48.

13. Posljedice dužnikovog neispunjenja obveze plaćanja zajma uređene su Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuchom (Austrijski građanski zakonik; u daljnjem tekstu: ABGB). U njegovom članku 1333. stoji: „(1) Šteta koju je dužnik prouzročio svojem vjerovniku zbog kašnjenja s plaćanjem novčane tražbine nadoknađuje se zakonskom zateznom kamatom […]. (2) Osim zakonske zatezne kamate vjerovnik može tražiti i naknadu druge štete koju mu je prouzročena krivnjom dužnika, osobito nužne troškove primjerenih mjera izvansudskog izvršenja ili naplate tražbine, pod uvjetom da su one razumno proporcionalne dotičnoj tražbini.” ( 23 )

Činjenično stanje, postupak i prethodna pitanja

14. Verein für Konsumenteninformation (Udruženje za informiranje potrošača, Beč; u daljnjem tekstu: Verein) je udruženje koje je ovlašteno tražiti sudske naloge radi zaštite kolektivnih interesa potrošača u smislu Direktive 2009/22. Pokrenulo je postupak za dobivanje sudskog naloga kojim bi se društvu INKO, Inkasso GmbH, iz Linza (u daljnjem tekstu: Inko), zabranilo sklapanje sporazumâ o odgođenom plaćanju (u daljnjem tekstu: sporazum o vraćanju duga) za koje naplaćuje pristojbe, a da potrošačima prethodno nije pružilo predugovorne informacije koje su obvezne u skladu s člancima 6. i 25. VKrG‑a ( 24 ).

15. Društvo Inko vjerovnicima nudi uslugu naplate potraživanja ako dužnik nije ispunio svoju obvezu plaćanja iz ugovora o kreditu. Društvo Inko takvim dužnicima pristupa u ime vjerovnika predlažući im sklapanje sporazuma o vraćanju duga. Dužniku se daju tri dana da izabere između plaćanja neplaćenog duga u cijelosti ili popunjavanja unaprijed ispisanog obrasca (u daljnjem tekstu: sporazum o obročnoj otplati) koji se mora vratiti društvu Inko. Na temelju takvog sporazuma dužnik: (i) potvrđuje da je neplaćeni dug dospio zajedno s troškovima koji proizlaze iz njegova neispunjenja obveze plaćanja prema inicijalnom ugovoru; (ii) prihvaća plan vraćanja duga; (iii) se obvezuje platiti dug u mjesečnim obrocima; i (iv) prihvaća da će se njegovim uplatama prvo pokriti pristojbe društva Inko, a potom tražbina i kamata vjerovnika. Pristojbe i kamata (u daljnjem tekstu: troškovi naplate duga) su naknada koju društvo Inko naplaćuje za svoje usluge.

16. Verein tvrdi da društvo Inko prije sklapanja takvih sporazuma mora dužnicima pružiti obvezne predugovorne informacije. Društvo Inko to osporava. Tvrdi da sporazume o vraćanju duga sklapaju dužnik i vjerovnik. Samo društvo Inko nije stranka tih sporazuma pa stoga nije obvezno pružiti nikakve informacije prije sklapanja ugovora. U svakom slučaju, budući da na temelju sporazuma koje društvo Inko sklapa u ime svojih klijenata ne dolazi do odgođenog plaćanja za naknadu, njegove djelatnosti ne spadaju u područje primjene Direktive 2008/48.

17. Sud koji je uputio zahtjev ističe da Verein nije dokazao da društvo Inko naplaćuje kamatu i pristojbe koje su veće od onoga što bi vjerovnicima pripalo na temelju austrijskog prava ako bi sami, bez intervencije društva Inko, pristali na otplatu duga u obrocima. Verein je bio uspješan u prvostupanjskom postupku. Društvo Inko je bilo djelomično uspješno u žalbenom postupku. Obje su stranke podnijele žalbu sudu koji je uputio zahtjev, koji želi utvrditi spadaju li sporazumi društva Inko u područje primjene Direktive 2008/48 pa je, u skladu s tim, uputio Sudu sljedeća pitanja: „1. Je li agencija za naplatu potraživanja, koja u vezi s profesionalnim ubiranjem tražbina u ime svojih klijenata njihovim dužnicima nudi sklapanje sporazuma o obročnoj otplati, pri čemu za svoju djelatnost naplaćuje pristojbe koje će u konačnici snositi dužnici, ‚kreditni posrednik’ u smislu članka 3. točke (f) [Direktive 2008/48]? 2. Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan: Je li sporazum o obročnoj otplati koji je sklopljen između dužnika i njegova vjerovnika uz posredovanje agencije za naplatu potraživanja ‚odgođeno plaćanje bez plaćanja pristojbi’, u smislu članka 2. stavka 2. točke (j) Direktive 2008/48, ako se dužnik u njemu jedino obveže da će platiti neplaćenu tražbinu kao i one kamate i troškove koje bi zbog neispunjenja svoje obveze plaćanja ionako bio dužan platiti na temelju zakona i onda kada takav sporazum ne bi bio sklopljen?”

18. Pisana očitovanja podnijeli su Verein, društvo Inko, francuska, njemačka i litavska vlada te Europska komisija. Te su stranke, osim francuske i litavske vlade, iznijele usmena očitovanja na raspravi održanoj 25. veljače 2016.

Ocjena

Uvodne napomene

19. Glavni postupak odnosi se na kolektivnu tužbu koju je Verein podnio u ime potrošača općenito. Stoga ne postoji nikakav konkretan inicijalni ugovor koji je potrebno razmotriti i nema nikakve osnove na kojoj bi se zaključilo spada li određeni inicijalni ugovor u područje primjene Direktive 2008/48 ili ne. Također nema nikakvih informacija na temelju kojih bi bilo moguće zaključiti isporučuju li subjekti za naplatu potraživanja, poput društva Inko, proizvode ili usluge djelujući u pomoćnoj ulozi, kako je navedeno u članku 7. Direktive 2008/48.

20. Načini klasifikacije sporazuma između vjerovnika, dužnika koji nisu ispunili svoju obvezu plaćanja i agencija za naplatu potraživanja te pravila koja se primjenjuju na te sporazume razlikuju se među državama članicama. Uređenje u austrijskom pravu nije sasvim jasno. Tako Verein ističe da se dužnikovo neispunjenje obveze plaćanja na temelju inicijalnog ugovora poništava ako on s agencijom za naplatu potraživanja sklopi sporazum o obročnoj otplati jer tada više ne kasni s plaćanjem. Društvo Inko nije se osvrnulo na to konkretno pitanje. Tvrdi da subjekti za naplatu potraživanja na temelju austrijskog prava ne mogu u ime vjerovnika pokretati pravne postupke radi naplate neplaćenih dugova. Društvo Inko smatra da subjekti koji naplaćuju neplaćene dugove djeluju samo kao agenti vjerovnika.

21. To su pitanja nacionalnog prava koja spadaju u nadležnost domaćih sudova. Nije ih potrebno riješiti da bi Sud odlučio o predmetnoj stvari, koja se odnosi na pitanje jesu li sporazumi o obročnoj otplati, poput onih koje dogovara društvo Inko, ugovori o kreditu u smislu Direktive 2008/48. Čini mi se da takvi sporazumi spadaju pod definiciju „ugovora o kreditu” iz članka 3. točke (c) te direktive. Sporazum o obročnoj otplati predstavlja „odgodu plaćanja” ili „sličnu financijsku nagodbu” u smislu te odredbe s obzirom na to da vjerovnik (iz inicijalnog ugovora) daje dužniku dodatni ili novi kredit u tom obliku putem takvih sporazuma o vraćanju duga.

22. U članku 6. navedeni su detaljni zahtjevi u pogledu pružanja predugovornih informacija za ugovore o kreditu u obliku ugovora o prekoračenju po računu i za određene specifične ugovore o kreditu. U odluci kojom je upućeno prethodno pitanje nema nikakvih informacija o tome spadaju li predmetni ugovori o kreditu u područje primjene navedene odredbe, a sud koji je uputio zahtjev nije zatražio smjernice u vezi s tim pitanjem. Unatoč tomu, odredbe članka 5. odražene su u članku 6. i moja se stajališta u pogledu prvonavedenog analogijom primjenjuju na potonji ( 25 ).

Prvo pitanje

23. Sud koji je uputio zahtjev ovim pitanjem želi utvrditi spada li agencija za naplatu potraživanja, koja, uz naplatu pristojbe, radi naplate neplaćenih dugova u ime vjerovnika dužnicima koji nisu ispunili svoju obvezu plaćanja predstavlja sporazume o obročnoj otplati, pod definiciju kreditnog posrednika u smislu članka 3. točke (f) Direktive 2008/48.

24. Smatram da agencija za naplatu potraživanja koja pruža takvu uslugu spada pod tu odredbu.

25. Kao prvo, tekst članka 3. točke (f) ide u prilog tom tumačenju ( 26 ). U njemu je predviđeno da se moraju ispuniti četiri uvjeta kako bi se osoba smatrala kreditnim posrednikom u smislu Direktive 2008/48. Dotični subjekt: (i) mora biti fizička ili pravna osoba; (ii) ne smije djelovati kao vjerovnik; (iii) mora djelovati u okviru svojeg obrta, poslovanja ili profesije (te pružajući usluge navedene u podtočkama i. do iii. članka 3. točke (f)); i (iv) mora naplaćivati naknadu za svoje usluge ( 27 ).

26. Iz odluke kojom je upućeno prethodno pitanje te iz oglednog primjerka sporazuma društva Inko o vraćanju duga koji je dio spisa predmeta nacionalnog suda čini se, što sud koji je uputio zahtjev treba potvrditi, da djelatnosti društva Inko uključuju predstavljanje sporazuma o obročnoj otplati dužnicima koji nisu ispunili svoju obvezu plaćanja na temelju inicijalnog ugovora. Člankom 3. točkom (f) obuhvaćene su sljedeće djelatnosti kreditnih posrednika: „(i) predstavlja[nje] ili nuđenje ugovor[a] o kreditu potrošačima; (ii) poma[ganje] potrošačima poduzimanjem pripremnih radnji u pogledu nekih drugih ugovora o kreditu osim onih iz podtočke i.; ili (iii) sklapa[nje] ugovor[a] o kreditu s potrošačima u ime vjerovnika”. Taj je izričaj dovoljno širok da obuhvati djelatnosti društva Inko ( 28 ).

27. Kao drugo, smatram da je takvo tumačenje u skladu s dvostrukim ciljem Direktive 2008/48 da se zaštiti potrošače i stvori istinsko unutarnje tržište ( 29 ).

28. Vjerovnici i, kada je to primjereno, kreditni posrednici moraju pravodobno, prije nego što se potrošač obveže ugovorom o kreditu ili ponudom, pružiti 19 vrsta obveznih predugovornih informacija navedenih u članku 5. stavku 1. Taj popis uključuje informacije koje se odnose na položaj dužnika ako kasni s plaćanjem ili ne ispuni obvezu vraćanja duga ( 30 ). Većina dužnika prilikom sklapanja ugovora o kreditu ne očekuje da neće moći ispuniti svoju obvezu; a poznato je da svi dužnici pozorno ne razmatraju i u potpunosti ne shvaćaju posljedice neispunjenja obveze navedene u predugovornim informacijama. Tri dana koja su predviđena u primjeru sporazuma društva Inko nisu dovoljna da bi dužniku omogućila da ocijeni svoj položaj. Ako je dužnik suočen s mogućnošću vraćanja neplaćenog duga u cijelosti ili sklapanja sporazuma o obročnoj otplati, malo je vjerojatno da ima stvarnu mogućnost izbora. Ako bi mogao spremno platiti neplaćeni iznos (jeftinija opcija jer bi se smanjila njegova obveza plaćanja daljnjih troškova), vjerojatno bi ispunio svoju obvezu plaćanja. Tri dana dužniku nisu dovoljna ni da troškove pristanka na sporazum o obročnoj otplati usporedi s alternativnim rješenjima koja nude drugi zajmodavci.

29. Stoga mi se čini da je više u skladu s ciljem osiguravanja visoke razine zaštite potrošača da se od kreditnog posrednika zahtijeva da pruži informacije iz članka 5. stavka 1., osobito ako te informacije ne pruža vjerovnik. U suprotnom bi dužnik bio lišen same zaštite koja se Direktivom 2008/48 nastoji pružiti ( 31 ). Kako bi se ispunila obveza iz članka 5. stavka 1., informacije se dužniku moraju pružiti pravodobno, prije nego što sporazum o obročnoj otplati postane obvezujući ( 32 ). Razlog tome je što je subjekt za naplatu potraživanja osoba koja: (i) dužniku predstavlja ili nudi sporazum o obročnoj otplati; ili (ii) poduzima pripremne radnje u pogledu takvog sporazuma; ili (iii) sklapa sporazum o obročnoj otplati u ime vjerovnika u smislu članka 3. točke (f). Za ispunjenje te obveze očito je potrebno razdoblje dulje od tri dana koje nudi društvo Inko. Sukladno članku 5. stavku 1., „vjerovnik, i kada je to primjereno, kreditni posrednik” moraju pružiti predugovorne informacije. Stoga vjerovnik teorijski može pružiti informacije prije nego što dužnik prihvati sporazum o obročnoj otplati. Međutim, ništa ne upućuje na to da vjerovnici doista pružaju takve predugovorne informacije. (Čak i da pružaju, načelo da i kreditni posrednici imaju istu obvezu i dalje bi vrijedilo.)

30. Tom tumačenju ide u prilog članak 5. stavak 6. kojim se od država članica zahtijeva da osiguraju da vjerovnici i kreditni posrednici u fazi prije sklapanja ugovora dužnicima pruže odgovarajuća objašnjenja kako bi im omogućili da procijene čimbenike, kao što su posljedice neispunjavanja obveze plaćanja. Ono je također u skladu s ciljem poticanja odgovornih praksi tijekom svih faza kreditnog odnosa ( 33 ).

31. Ono je u skladu i s ciljem stvaranja istinskog unutarnjeg tržišta jer bi pojam kreditnog posrednika morao imati isto značenje u svim državama članicama. Stoga bi se obveza pružanja predugovornih informacija morala primjenjivati na sve koji pružaju usluge naplate potraživanja poput onih koje nudi društvo Inko.

32. Društvo Inko ističe da kreditni posrednik povezuje vjerovnike i dužnike. Tvrdi da subjekti koji naplaćuju potraživanja ne mogu biti kreditni posrednici jer su njihove djelatnosti povezane s ugovorom o kreditu koji postoji prije nego što subjekt za naplatu potraživanja dužniku predstavi sporazum. Stoga se obveze iz članka 21. Direktive 2008/48 (naslovljenog „Određene obveze kreditnih posrednika u odnosu na potrošače”) ne mogu primjenjivati na agenciju za naplatu potraživanja. Društvo Inko dodaje da je definicija kreditnog posrednika iz članka 4. točke 5. Direktive 2014/17 slična onoj iz Direktive 2008/48 te da se navedene odredbe moraju dosljedno tumačiti. Iz konteksta Direktive 2014/17 jasno je da se odredbe te direktive o djelatnostima kreditnih posrednika ne primjenjuju na agencije za naplatu potraživanja. Naposljetku, društvo Inko tvrdi da bi područje primjene članka 3. točke (f) bilo preširoko ako bi se tumačilo na način da uključuje subjekte za naplatu potraživanja. U tom bi slučaju ono obuhvaćalo profesionalne djelatnosti koje se nije namjeravalo urediti Direktivom 2008/48, osobito djelatnosti odvjetnika koji u Austriji mogu djelovati kao agenti za naplatu potraživanja.

33. Čini mi se da je „kreditni posrednik” opći pojam koji obuhvaća nekoliko vrsta djelatnosti ( 34 ). Pojedine države članice na različite načine definiraju taj pojam te ga primjenjuju na različite vrste poslovanja ( 35 ). Točno je da naplata potraživanja nije djelatnost povezana sa standardnom vrstom kreditnih posrednika (primjerice, brokera za potrošačke kredite). Međutim, takvi su brokeri samo jedna vrsta kreditnih posrednika spomenutih u članku 21. Direktive 2008/48. U skladu s tom odredbom, kreditni posrednik mora naznačiti radi li isključivo s jednim vjerovnikom ili većim brojem njih ili je neovisan; navesti naknadu (ako postoji) koja se plaća za njegove usluge; te informirati potrošača o toj naknadi u svrhu izračuna efektivne kamatne stope (u daljnjem tekstu: EKS). Logično je da se te obveze primjenjuju na subjekte za naplatu potraživanja i kada predlažu sporazume o obročnoj otplati s obzirom na to da rade za klijente i naplaćuju naknade za svoje usluge ( 36 ).

34. Direktivom 2014/17 uvodi se zajednički okvir za ugovore koji obuhvaćaju potrošačke kredite koji su osigurani hipotekom ili se na drugi način odnose na stambene nekretnine. On sadržava posebno uređenje za kreditne posrednike u tom kontekstu ( 37 ). Unatoč sličnosti između definicija „kreditnog posrednika” iz članka 4. točke 5. Direktive 2014/17 te iz članka 3. točke (f) Direktive 2008/48, iz toga ne proizlazi da se prvonavedenom ograničava područje primjene potonje. Direktiva 2008/48 ne primjenjuje se na ugovore o kreditu koji su osigurani hipotekom ili čiji je cilj steći ili zadržati imovinska prava (članak 2. stavak 2. točke (a) i (b)). Po mojemu mišljenju, pitanje može li agencija za naplatu potraživanja ispuniti obveze iz, primjerice, poglavlja 11. Direktive 2014/17 ne može biti relevantno za utvrđivanje značenja članka 3. točke (f) Direktive 2008/48. Društvo Inko je navelo da bi široko tumačenje značilo da bi se Direktiva 2008/48 primjenjivala i na odvjetnike koji ne pružaju usluge naplate potraživanja. Međutim, jednostavan je odgovor da kada odvjetnici nude usluge pravnog savjetovanja, oni ne obavljaju funkcije navedene u članku 3. točki (f) podtočkama i. do iii. ( 38 ).

35. Naposljetku, litavska vlada (koja predlaže odgovor samo na prvo pitanje) smatra da, za potrebe članka 3. točke (f), radnje kreditnog posrednika moraju biti poduzete prije sklapanja ugovora o kreditu. Upravljanje neplaćenim dugovima nije povezano s prijedlogom ili pripremom inicijalnog ugovora.

36. Ne slažem se s tim stajalištem. Kao prvo, u članku 3. točki (f) nije navedeno da radnje kreditnog posrednika moraju biti poduzete prije sklapanja ugovora o kreditu. S tekstom i ciljevima Direktive 2008/48 više je u skladu da se pojam „kreditni posrednik” ne ograničava na taj način. Umjesto toga, obveza pružanja informacija primjenjuje se tijekom čitavog trajanja ugovora, osobito ako se dužniku ponudi financijski aranžman koji spada pod definiciju ugovora o kreditu iz članka 3. točke (c) Direktive 2008/48 ( 39 ). Kao drugo, ovdje nije relevantan inicijalni ugovor između vjerovnika i dužnika. Središte pozornosti je na sporazumu o obročnoj otplati koji dogovara subjekt za naplatu potraživanja ( 40 ). Budući da nije jasno spadaju li inicijalni ugovori u područje primjene Direktive 2008/48, ne može se pretpostaviti da dužnici dobivaju predugovorne informacije prije nego što ti ugovori postanu obvezujući. Ako subjekti poput društva Inko nisu kreditni posrednici u smislu članka 3. točke (f), onda također ne postoji obveza pružanja informacija prije nego što sporazum o obročnoj otplati postane obvezujuć. Stoga, dužnici ne bi uživali zaštitu koju pruža Direktiva 2008/48 jer ni u jednoj fazi procesa ne bi dobili predugovorne informacije, a osobito ne prilikom sklapanja sporazuma o kreditu za odgođeno plaćanje. U svakom slučaju, iz odluke kojom je upućeno prethodno pitanje čini se da radnje društva Inko započinju prije nego što dužnici sklope te sporazume ( 41 ).

37. Stoga zaključujem da agencija za naplatu potraživanja koja, uz naplatu pristojbe, u ime vjerovnika radi naplate njihovih neplaćenih potraživanja, potrošačima predstavlja sporazume o obročnoj otplati predstavlja kreditnog posrednika u smislu članka 3. točke (f) Direktive 2008/48.

Drugo pitanje

38. Ako dužnik sklopi sporazum o obročnoj otplati te se obveže platiti neplaćeni dug, zajedno sa svim troškovima i zateznim kamatama koji proizlaze iz činjenice da nije vratio dug na temelju inicijalnog ugovora (ili iz relevantnih nacionalnih propisa), je li takav sporazum izvan područja primjene Direktive 2008/48 zato što predstavlja ugovor o kreditu koji se odnosi na „odgođeno plaćanje postojećeg duga, bez plaćanja pristojbi” u smislu članka 2. stavka 2. točke (j)?

39. Njemačka vlada ističe da se sporazum na temelju kojeg dužnik plaća naknadu ne može smatrati besplatnim u smislu članka 2. stavka 2. točke (j) Direktive 2008/48, čak ni ako troškovi naplate duga na temelju sporazuma o obročnoj otplati nisu veći od onih iz inicijalnog ugovora. Troškovi predviđeni inicijalnim ugovorom predstavljaju pristojbe u smislu članka 2. stavka 2. točke (j). Francuska vlada (koja odgovara samo na drugo pitanje) smatra da sporazumi o obročnoj otplati stvaraju dužnicima dodatne troškove ako: (i) dužnik na temelju takvog ugovora plaća više nego što bi platio da je vraćanje duga dogovoreno na drugi način; i ako (ii) dužnik izravno ili neizravno snosi troškove subjekta za naplatu potraživanja. Komisija ističe da je potrebno utvrditi mora li dužnik na temelju sporazuma o obročnoj otplati platiti veće pristojbe nego što bi platio da nema takvog sporazuma.

40. Što se podrazumijeva pod riječima „bez plaćanja pristojbi” iz članka 2. stavka 2. točke (j) Direktive 2008/48? Spadaju li sporazumi društva Inko pod tu odredbu?

41. Izraz „bez plaćanja pristojbi” iz članka 2. stavka 2. točke (j) Direktive 2008/48 nije definiran. Čini se da bi bilo dosljedno sa strukturom direktive tumačiti sukladno izrazu „bez kamata i bez bilo kakvih drugih naknada […]” iz članka 2. stavka 2. točke (f) ( 42 ). Riječ „pristojba” također se mora tumačiti sukladno definiciji „ukupnih troškova kredita za potrošača” iz članka 3. točke (g). Ta je definicija široko formulirana s obzirom na to da obuhvaća „sv[e] troškov[e], uključujući i kamate, provizije, pristojbe ili bilo koju drugu vrstu naknade koju potrošač mora platiti u vezi s ugovorom o kreditu i koji su poznati vjerovniku”. To je dovoljno široko da obuhvati troškove naplate duga koji nastaju kada dužnik ne ispuni svoju obvezu plaćanja na temelju inicijalnog ugovora, neovisno o tome naplaćuje li te troškove sam vjerovnik ili subjekt za naplatu potraživanja u njegovo ime.

42. Cilj članka 2. stavka 2. točke (j) je da se iz područja primjene Direktive 2008/48 uklone ugovori o kreditu kod kojih dužnik ne plaća dodatne troškove za odobreni kreditni instrument. Riječi „bez plaćanja pristojbi” moraju se tumačiti s obzirom na njihovo uobičajeno značenje te kontekst i svrhu propisa čiji su dio ( 43 ). Stoga smatram da je odlučujuće je li dužnik u pogledu predmetnih sporazuma o obročnoj otplati oslobođen troškova. Jednostavno rečeno: jesu li takvi sporazumi besplatni?

43. Troškovi naplate duga koji nastaju zbog neispunjenja obveze plaćanja moraju se predvidjeti u inicijalnom ugovoru o kreditu ( 44 ). Nije neobično da vjerovnici naplatu duga povjere trećoj strani jer im je to učinkovitije nego da sami naplaćuju neplaćene dugove. Budući da se inicijalnim ugovorom predviđa trošak naplate duga za koji je odgovoran dužnik koji nije ispunio svoju obvezu plaćanja, taj se proces ne može opisati kao besplatan za dužnike. Društvo Inko ne poriče da naplaćuje naknadu za svoje usluge. Stoga se ne može smatrati ni da su te usluge dostupne bez plaćanja pristojbi. Prvo je pitanje proizlaze li iz sporazuma koje društvo Inko u ime vjerovnika dogovara s dužnicima troškovi za dužnika u smislu članka 3. točke (g) Direktive 2008/48. Iz oglednog primjerka sporazuma o povratu duga koji je dio spisa predmeta nacionalnog suda čini se da dužnik doista snosi troškove naplate duga ( 45 ).

44. Vidljivo je da su u oglednom primjerku obrasca navedene informacije kao što su: (i) tražbina vjerovnika i troškovi (98,75 eura); (ii) naknade koje društvo Inko naplaćuje kada pristaje djelovati u ime vjerovnika, koje uključuju: 15,65 eura (troškovi obrade); 14,28 eura (prva opomena); 9,36 eura (troškovi dokumentacije) — podzbroj: 39,29 eura; i (iii) iznos novog duga 138,04 eura (izračunat zbrajanjem 39,29 eura i 98,75 eura). Pored toga, postoje i dodatne naknade: kamata: 0 eura ( 46 ); mjesečni troškovi vođenja spisa (3,12 eura mjesečno); 15,96 po opomeni; i 45 eura za troškove naplate — ukupno, 64,08 eura ( 47 ).

45. Društvo Inko ne nudi sporazum bez plaćanja pristojbi. Postoje financijske posljedice u pogledu kojih bi dužnici morali moći donijeti informiranu odluku.

46. Je li za potrebe članka 2. stavka 2. točke (j) bitno plaća li dužnik troškove sporazuma o obročnoj otplati vjerovniku, koji ih potom plaća agentu za naplatu potraživanja, ili plaća li ih izravno agentu za naplatu potraživanja?

47. Smatram da nije.

48. Iz odluke kojom je upućeno prethodno pitanje i spisa predmeta pred nacionalnim sudom čini se jasnim da je u glavnom postupku dužnik doista odgovoran za to plaćanje na temelju inicijalnog ugovora o kreditu (barem neizravno) ( 48 ).

49. Moraju li predmetni troškovi biti veći od onih koji se moraju platiti na temelju inicijalnog ugovora o kreditu, u pogledu kojeg dužnik nije ispunio svoju obvezu plaćanja, da sporazum ne bi spadao u područje primjene članka 2. stavka 2. točke (j) ( 49 )?

50. Smatram da je odgovor na to pitanje „ne”.

51. Čini mi se da takav uvjet, koji nije dio samog teksta članka 2. stavka 2. točke (j), nije u skladu s ciljem zaštite potrošača iz Direktive 2008/48. Regulatorna tehnika koja se koristi u čitavoj toj direktivi je da je potrošač koji je propisno i potpuno informiran u boljem položaju za preuzimanje odgovornosti za svoje kreditne sporazume ( 50 ).

52. Sud koji je uputio zahtjev pita utječe li tumačenje članka 2. stavka 2. točke (j) na primjenu članka 2. stavka 6. Direktive 2008/48.

53. Smatram da ne utječe. Tim dvjema odredbama uspostavljena su različita uređenja. Članak 2. stavak 2. točka (j) nije diskrecijska odredba, iz područja primjene Direktive 2008/48 isključuje sporazume kojima dužnici dobivaju kredit bez plaćanja pristojbi.

54. Nasuprot tomu, države članice mogu odlučiti hoće li primijeniti blaže regulatorno uređenje predviđeno člankom 2. stavkom 6. ( 51 ). U skladu s tom odredbom, mogu odlučiti da se samo određeni članci Direktive 2008/48 primjenjuju na ugovore o kreditu koji propisuju dogovaranje mjera između vjerovnika i dužnika u pogledu odgođenog plaćanja ili metoda otplate ( 52 ) kada dužnik već kasni s obvezom plaćanja inicijalnog ugovora o kreditu i kada je vjerojatno da bi takve mjere mogle spriječiti mogućnost pokretanja sudskog postupka zbog neispunjenja obveze plaćanja pa dužnik time ne bi podlijegao manje povoljnim uvjetima od onih utvrđenih inicijalnim ugovorom o kreditu. U članku 6. (koji se primjenjuje na, među ostalim, „ugovor[e] o kreditu ili ponud[e] ugovora o kreditu” iz članka 2. stavka 6. osobito) naveden je popis obveznih informacija koje vjerovnik i, prema potrebi, kreditni posrednik moraju pravodobno pružiti potrošaču prije nego što se on obveže. Međutim, budući da Austrija nije odlučila iskoristiti mogućnost koju pruža članak 2. stavak 6., članak 5. je taj koji ostaje relevantan za glavni postupak ( 53 ).

55. Stoga zaključujem da, ako je u inicijalnom ugovoru o kreditu predviđeno da je dužnik odgovoran za plaćanje troškova naplate duga nastalih zato što nije ispunio svoju obvezu plaćanja, a dužnik potom s vjerovnikom na temelju sporazuma koji pripremi subjekt za naplatu potraživanja sklopi ugovor o obročnoj otplati, takav sporazum ne predstavlja ugovor o kreditu koji se odnosi na odgođeno plaćanje postojećeg duga, bez plaćanja pristojbi, u smislu članka 2. stavka 2. točke (j) Direktive 2008/48, čak ni ako je dužnik već odgovoran za plaćanje troškova naplate duga predviđenih u inicijalnom ugovoru o kreditu ili je pak obvezan platiti te troškove na temelju nacionalnih propisa.

Zaključak

56. S obzirom na sva prethodna razmatranja, smatram da Sud treba na sljedeći način odgovoriti na pitanja koja je uputio Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija) — Agencija za naplatu potraživanja koja, uz naplatu pristojbe, u ime vjerovnika radi naplate njihovih neplaćenih potraživanja, potrošačima predstavlja sporazume o obročnoj otplati predstavlja kreditnog posrednika u smislu članka 3. točke (f) Direktive 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ. — Ako je u inicijalnom ugovoru o kreditu predviđeno da je dužnik odgovoran za plaćanje troškova naplate duga nastalih zato što nije ispunio svoju obvezu plaćanja, a dužnik potom s vjerovnikom na temelju sporazuma koji pripremi subjekt za naplatu potraživanja sklopi ugovor o obročnoj otplati, takav sporazum ne predstavlja ugovor o kreditu koji se odnosi na odgođeno plaćanje postojećeg duga, bez plaćanja pristojbi, u smislu članka 2. stavka 2. točke (j) Direktive 2008/48, čak ni ako je dužnik već odgovoran za plaćanje troškova naplate duga predviđenih u inicijalnom ugovoru o kreditu ili je pak obvezan platiti te troškove na temelju nacionalnih propisa.

( 1 ) Izvorni jezik: engleski

( 2 ) Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ (SL 2008., L 133, str. 66.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 58.) (u daljnjem tekstu: Direktiva). Direktiva je izmijenjena Direktivom Komisije 2011/90/EU od 14. studenoga 2011. (SL 2011., L 296, str. 35.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 14., str. 216.) i Direktivom 2014/17/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 4. veljače 2014. (SL 2014., L 60, str. 34.): vidjeti dalje točku 11. u nastavku. Tim izmjenama nije promijenjen tekst odredbi koje su relevantne za ovo mišljenje.

( 3 ) Uvodna izjava 7.

( 4 ) Uvodna izjava 8.

( 5 ) Uvodna izjava 9.

( 6 ) Uvodne izjave 18. i 19.

( 7 ) Uvodne izjave 13., 16., 17. i 24.

( 8 ) Uvodna izjava 26.

( 9 ) Vidjeti članak 2. stavak 2. točke (a) i (b).

( 10 ) Članci 1. do 3. odnose se na predmet, područje primjene i definicije (poglavlje I.). Članci 4. do 7. bave se informacijama i postupcima koji prethode sklapanju ugovora o kreditu (poglavlje II.). Članak 5. o predugovornim informacijama (vidjeti točke 7. i 8. u nastavku) nije naveden u članku 2. stavku 6. Člankom 9. se osigurava da u slučaju prekograničnog kredita vjerovnici koji su iz država članica različitih od one u kojoj je procijenjena kreditna sposobnost potrošača imaju pristup bazama podataka koje se koriste u toj državi članici (poglavlje III.). Člancima 10., 11., 13., 16. i 18. uređeno je pitanje informacija i prava u odnosu na ugovore o kreditu (poglavlje IV.). Člankom 19. uređen je izračun efektivne kamatne stope (poglavlje V.), a članci 20. i 21. odnose se na vjerovnike i kreditne posrednike (poglavlje VI.). Naposljetku, u člancima 22. do 28. predviđene su provedbene mjere (poglavlje VII.), a u člancima 29. do 32. prijelazne i završne odredbe (poglavlje VIII.).

( 11 ) Te se informacije moraju dati na papiru ili nekom trajnom mediju. Smatra se da su vjerovnici ispunili obvezu iz članka 5. stavka 1. u pogledu pružanja obveznih predugovornih informacija prije sklapanja ugovora ako su informacije pružene putem obrasca Standardnih informacija o kreditu za potrošače u Europskoj uniji iz Priloga II. Direktivi 2008/48. Dodatno vidjeti moje mišljenje u predmetu Home Credit Slovakia, C‑42/15, EU:C:2016:431, t. 24. do 29.

( 12 ) U članku 6. predviđeni su zahtjevi u pogledu pružanja predugovornih informacija za određene ugovore o kreditu u obliku ugovora o prekoračenju po računu i za određene specifične ugovore o kreditu. Člankom 7. je predviđeno da se obveze iz članaka 5. i 6. ne primjenjuju na dobavljače proizvoda ili pružatelje usluga koji djeluju u svojstvu kreditnih posrednika u pomoćnoj ulozi. Nijedan od tih članaka ovdje nije relevantan.

( 13 ) Članak 21. točka (a).

( 14 ) Članak 21. točka (b), odnosno (c).

( 15 ) Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. o sudskim nalozima za zaštitu interesa potrošača (SL 2009., L 110, str. 30.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 1., str. 269.).

( 16 ) Članak 1.

( 17 ) Direktiva Vijeća od 22. prosinca 1986. za usklađivanje zakona i drugih propisa država članica koji se odnose na potrošačke kredite [neslužbeni prijevod] (SL 1987., L 42, str. 48.).

( 18 ) Članak 2.

( 19 ) Članak 3. Takva tijela obuhvaćaju, osobito, neovisna javna tijela koja su zadužena za zaštitu interesa potrošača i organizacije čija je svrha (u skladu s kriterijima utvrđenima u nacionalnom pravu) zaštititi takve interese.

( 20 ) Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 4. veljače 2014. o ugovorima o potrošačkim kreditima koji se odnose na stambene nekretnine i o izmjeni direktiva 2008/48/EZ i 2013/36/EU i Uredbe (EU) br. 1093/2010 (SL 2014., L 60, str. 34.).

( 21 ) Uvodne izjave 5. do 8. i 15.

( 22 ) Predmetni zahtjev za prethodnu odluku ne odnosi se na ugovore o kreditu koji se odnose na stambene nekretnine. Unatoč tomu, tuženik iz glavnog postupka se u svojim pisanim očitovanjima pozvao na Direktivu 2014/17.

( 23 ) Zakonska zatezna kamata određena je u članku 1000. stavku 1. ABGB‑a. Trenutno iznosi 4 %.

( 24 ) Sud koji je uputio zahtjev u svojoj odluci navodi da su sporni iznosi 30500 eura i 5500 eura.

( 25 ) Vidjeti dalje točku 54. u nastavku.

( 26 ) Također vidjeti uvodne izjave 16. i 17.

( 27 ) Vidjeti gornju točku 6.

( 28 ) Vidjeti gornje točke 14. i 15. Ogledni primjerak sporazuma o obročnoj otplati dostavilo je društvo Inko u glavnom postupku. Na temelju tog primjerka sporazuma dužnik prihvaća da će u slučaju da ne plati obrok društvo Inko biti ovlašteno pristupiti njegovu poslodavcu radi izravne naplate obroka iz njegove plaće. Dužnika se također poziva da pristane društvu Inko plaćati obroke izravnim terećenjem.

( 29 ) Uvodne izjave 7. i 8. Direktive 2008/48.

( 30 ) Među informacijama koje se, sukladno članku 5. stavku 1. Direktive 2008/48, moraju pružiti prije sklapanja ugovora su: kamatna stopa koja se primjenjuje u slučaju zakašnjelih uplata i mjere njezine prilagodbe kao i pristojbe koje se plaćaju za neispunjavanje obveze plaćanja (članak 5. stavak 1. točka (l)), i upozorenje na posljedice izostalih uplata (članak 5. stavak 1. točka (m)).

( 31 ) Vidjeti, primjerice, glavne ciljeve iz uvodnih izjava 7. do 9.

( 32 ) Vidjeti uvodne izjave 18. i 19.

( 33 ) Vidjeti uvodnu izjavu 26.

( 34 ) Vidjeti Prijedlog Direktive Europskog parlamenta i Vijeća o usklađivanju zakona i drugih propisa država članica koji se odnose na potrošačke kredite [neslužbeni prijevod], COM(2002) 443 final (SL 2002., C 331 E, str. 200.) (u daljnjem tekstu: izvorni prijedlog). Pojam kreditnog posrednika tamo je opisan kao: „opći pojam koji može obuhvaćati nekoliko vrsta djelatnosti i nekoliko kategorija posrednika” (na str. 8.).

( 35 ) Vidjeti dokument koji je izdala GU za unutarnje tržište i usluge koji nosi naslov: „Study on Credit Intermediaries in the Internal Market” od 15. siječnja 2009., t. 3.20. do 3.23.

( 36 ) Vidjeti članak 21. točku (a), odnosno (b). EKS je u članku 3. točki (i) Direktive 2008/48 definiran kao ukupan trošak kredita.

( 37 ) Vidjeti osobito članke 29. do 34. u poglavlju 11. Direktive 2014/17.

( 38 ) Vidjeti dalje str. 9. izvornog prijedloga na kojoj je navedeno: „Načelno, odvjetnici i javni bilježnici nisu obuhvaćeni čak ni ako im potrošač pristupi tražeći savjete o opsegu ugovora o kreditu ili ako pruže pomoć pri izradi nacrta ugovora ili ako ga ovjere, sve dok je njihova uloga ograničena na pravno savjetovanje, te ako ne upute svoje klijente na određene vjerovnike.”

( 39 ) Vidjeti uvodnu izjavu 24.

( 40 ) Vidjeti gornju točku 21.

( 41 ) Vidjeti gornju točku 15.

( 42 ) U uvodnoj izjavi 13. navedeno je da se Direktiva 2008/48 ne treba primjenjivati na određene vrste ugovora o kreditu kod kojih za dužnika nema troškova ili su oni neznatni. Izvorni prijedlog uključivao je izuzeća za sporazume o odgođenom plaćanju ili slične financijske nagodbe, kod kojih se potencijalno koristi platna ili debitna kartica, ako su takve transakcije besplatne i gotove u roku od tri mjeseca. Nije postojala odredba ekvivalentna članku 2. stavku 2. točki (j), koja je unesena u izmijenjeni prijedlog Direktive Europskog parlamenta i Vijeća o potrošačkim ugovorima o kreditu kojom se izmjenjuje Direktiva Vijeća 93/13/EZ [neslužbeni prijevod] (COM(2005) 483 final).

( 43 ) Vidjeti presudu od 5. srpnja 2012., Content Services, C‑49/11, EU:C:2012:419, t. 32.

( 44 ) Vidjeti, primjerice, članak 5. stavak 1. točku (l) Direktive 2008/48.

( 45 ) Vidjeti gornje točke 16. i 27.

( 46 ) Naravno, ta brojka može rasti tijekom ugovornog odnosa.

( 47 ) Treba imati na umu da se pristojbe mogu povećati. To ovisi o broju izdanih opomena. Ukratko, prva skupina naknada iznosi približno 40 % vjerovnikove tražbine. U primjeru koji se nalazi u oglednom primjerku, u kojem su vjerovnikova tražbina i troškovi iznosili 98,75 eura, dodatne naknade iznose približno 65 % vjerovnikove tražbine. Navedene brojke su ilustrativne. Omjer naknade društva Inko i neplaćenog duga očito ovisi o iznosu tog duga u konkretnom slučaju.

( 48 ) Vidjeti gornju točku 44.

( 49 ) Vidjeti gornju točku 17.

( 50 ) Vidjeti uvodne izjave 24. i 26. Dodatno vidjeti presudu od 18. prosinca 2014., CA Consumer Finance, C‑449/13, EU:C:2014:2464, t. 21.

( 51 ) Članak 2. stavak 6. Direktive 2008/48 unesen je dok se o Direktivi raspravljalo u Vijeću; vidjeti str. 3. Komunikacije Komisije Europskom parlamentu u skladu s člankom 251. stavkom 2. podstavkom 2. UEZ‑a o zajedničkom stajalištu koje je Vijeće usvojilo s ciljem usvajanja Direktive Europskog parlamenta i Vijeća o ugovorima o potrošačkom kreditu [neslužbeni prijevod], COM(2007) 546 final od 21. rujna 2007.

( 52 ) Vidjeti gornju točku 5.

( 53 ) Vidjeti gornju točku 22.