ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
27

U tim okolnostima, Supreme Court of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Je li dio „za njegu” DLA‑a ispravno za potrebe Uredbe br. 1408/71 razvrstan kao ‚davanje za slučaj invalidnosti’ umjesto kao novčano davanje za slučaj bolesti? 2. (a) Prestaje li osoba koja je prema nacionalnom pravu Ujedinjene Kraljevine izgubila pravo na dio ‚za njegu’ DLA‑a jer se preselila da bi živjela u drugoj državi članici i koja je prestala sa svim profesionalnim aktivnostima prije takvog preseljenja, ali je ostala starosno osigurana u sustavu socijalne sigurnosti Ujedinjene Kraljevine, biti obuhvaćena zakonodavstvom Ujedinjene Kraljevine u smislu članka 13. stavka 2. točke (f) Uredbe br. 1408/71? (b) Primjenjuje li se na takvu osobu u svakom slučaju zakonodavstvo Ujedinjene Kraljevine u smislu točke 19. podtočke (c) odjeljka O Priloga VI. Uredbi br. 1408/71? (c) Ako je prestala primjena zakonodavstva Ujedinjene Kraljevine na tu osobu u smislu članka 13. stavka 2. točke (f) Uredbe br. 1408/71, je li Ujedinjena Kraljevina obvezna ili joj je samo dopušteno da na temelju točke 20. odjeljka O Priloga VI. te uredbe na nju primijeni odredbe poglavlja 1. glave III. navedene uredbe? 3. (a) Primjenjuje li se, za potrebe članaka 19. do 22. Uredbe br. 1408/71, široka definicija zaposlene osobe iz presude od 7. lipnja 2005., Dodl i Oberhollenzer (C‑543/03, EU:C:2005:364) u slučaju kada je osoba prestala sa svim aktivnostima kao zaposlena osoba prije preseljenja u drugu državu članicu, neovisno o razlikovanju iz poglavlja 1. glave III. između, s jedne strane, zaposlenih i samozaposlenih osoba i, s druge strane, nezaposlenih osoba? (b) Ako se primjenjuje, ima li takva osoba pravo na prenošenje naknade na temelju članka 19. ili članka 22. Uredbe br. 1408/71? Je li učinak članka 22. stavka 1. točke (b) takav da sprečava da se pravo podnositelja zahtjeva na dio „za njegu” DLA‑a uskrati zbog uvjeta boravišta čije se ispunjenje zahtijeva nacionalnim zakonodavstvom u slučaju prijenosa boravišta u drugu državu članicu?”
35

Najprije valja podsjetiti da se zadaća Suda, kada mu je upućen zahtjev za prethodnu odluku u području tarifnog razvrstavanja, sastoji u tome da nacionalnom sudu pojasni kriterije provedba kojih će mu omogućiti pravilno razvrstavanje predmetnih proizvoda u KN‑u, a ne u tome da sam provodi to razvrstavanje, tim više što Sud ne raspolaže nužno svim podacima koji su za to neophodni. Stoga se čini da je nacionalni sud u boljem položaju da to učini (presuda od 17. rujna 2015., Kyowa Hakko Europe, C‑344/14, EU:C:2015:615, t. 24. i navedena sudska praksa).
39

Kada nerezident na području države članice u kojoj obavlja dio aktivnosti ostvaruje 60% od svojeg ukupnog svjetskog dohotka, nije moguće zaključiti da zbog same te činjenice država članica njegova boravišta nije u mogućnosti uzeti u obzir njegov ukupan dohodak i njegovu osobnu i obiteljsku situaciju. Drukčije bi bilo samo u slučaju da zainteresirana osoba na području države članice svojeg boravišta ne ostvaruje nikakav dohodak ili je on do te mjere skroman da spomenuta država toj osobi nije u mogućnosti priznati olakšice koje su rezultat uzimanja u obzir ukupna njezina dohotka i njezine osobne i obiteljske situacije.
7

Članak 15. stavci 1. i 2. Uredbe br. 1260/2001 određivao je: „1. Prije završetka svake tržišne godine utvrđuje se sljedeće: (a) prognoza glede proizvodnje šećera A i B, izoglukoze A i B i inulinskog sirupa A i B u odnosnoj tržišnoj godini; (b) prognoza količina šećera, izoglukoze i inulinskog sirupa prodanih za potrošnju unutar Zajednice tijekom odnosne tržišne godine; (c) višak podložan izvozu dobiven oduzimanjem količine iz točke (b) od količine iz točke (a); (d) procjena prosječnog gubitka ili prihoda po toni šećera u pogledu izvoznih obveza koje se moraju ispuniti u tekućoj tržišnoj godini. Taj prosječan gubitak ili prihod jednak je razlici između ukupnog iznosa subvencija i ukupnog iznosa pristojbi u pogledu ukupne tonaže odnosnih izvoznih obveza; (e) procjena ukupnog gubitka ili prihoda, dobivenog množenjem viška iz točke (c) s prosječnim gubitkom ili prihodom iz točke (d). 2. Prije završetka tržišne godine 2005./2006. i ne dovodeći u pitanje članak 10. stavke 3. do 6., za tržišne godine 2001./2002. do 2005./2006. kumulativno se utvrđuje sljedeće: (a) višak podložan izvozu određen na temelju konačne proizvodnje šećera A i B, izoglukoze A i B i inulinskog sirupa A i B s jedne strane, te konačna količina šećera, izoglukoze i inulinskog sirupa prodana za potrošnju unutar Zajednice s druge strane; (b) prosječni gubitak ili prihod po toni šećera koji je nastao na temelju ukupnih odnosnih izvoznih obveza, izračunan uporabom metode opisane gore u drugom podstavku stavka 1. točke (d); (c) ukupni gubitak ili prihod, dobiven množenjem viška iz točke (a) s prosječnim gubitkom ili prihodom iz točke (b); (d) ukupan iznos naplaćenih osnovnih pristojbi na proizvodnju i pristojbi na proizvodnju šećera B. Procjena ukupnog gubitka ili prihoda iz stavka 1. točke (e) prilagodit će se sukladno razlici između iznosa iz točaka (c) i (d).”
25

Taj zaključak ne dovodi se u pitanje razmatranjima izloženima u točkama 34. do 37. presude od 17. veljače 2005., Linneweber i Akritidis (C‑453/02 i C‑462/02, EU:C:2005:92) i u točkama 59. do 61. presude od 28. lipnja 2007., JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust i The Association of Investment Trust Companies (C‑363/05, EU:C:2007:391), prema kojima to što države članice možda imaju određenu marginu prosudbe nužno ne isključuje izravan učinak dotičnih izuzeća.
60

U svojoj presudi od 22. prosinca 2010., Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, t. 46.), potvrđenom ustaljenom sudskom praksom (vidjeti, među ostalim, presudu od 9. listopada 2014., C, C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, t. 50.), smisao i doseg pojma „uobičajeno boravište” trebaju biti određeni s obzirom na svrhu zaštite interesa djeteta, osobito s obzirom na kriterij blizine. Taj pojam odgovara mjestu koje odražava određenu integraciju djeteta u socijalno i obiteljsko okruženje. To mjesto treba odrediti nacionalni sud vodeći računa o posebnim činjeničnim okolnostima svakog pojedinog slučaja. Osobito su relevantni uvjeti i razlozi boravka djeteta na državnom području neke države članice kao i njegovo državljanstvo. Osim fizičke prisutnosti djeteta u nekoj državi članici koja treba biti uzeta u obzir, drugi elementi trebaju ukazivati na to da prisutnost ni u kojem slučaju nije privremena ili povremena (vidjeti u tom smislu presudu od 22. prosinca 2010., Mercredi, C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, t. 47. do 49.).
30

Kao prvo, žalbeni sud utvrdio je da nije moguće pozivati se na odgovornost društva TÜV Rheinland zbog povrede obveze ugovora čiji je učinak zaštita trećih osoba, s obzirom na to da je ugovor između tog prijavljenog tijela i proizvođača u potpunosti uređen privatnim pravom i ne uključuje E. Schmitt. Prema mišljenju navedenog suda, ni predmet ni cilj postupanja društva TÜV Rheinland nije bila zaštita trećih osoba, s obzirom na to da se aktivnošću izdavanja potvrda jedino nastoji zajamčiti poštovanje pretpostavki za stavljanje medicinskih proizvoda na tržište. Uključivanje trećih osoba u ugovorno područje primjene, a protivno volji ugovornih stranaka i bez legitimnog interesa u tom smislu, dovelo bi do neograničene odgovornosti prijavljenog tijela.
24

S tim u vezi, kako bi provjerio je li ovlašten Sudu uputiti zahtjev za prethodnu odluku, Secretario Judicial del Juzgado de Violencia sobre la Mujer Único de Terrassa (tajnik suda nadležnog za nasilje nad ženama u Terrassi) se također pita, najprije, može li se kvalificirati kao „sud” u smislu članka 267. UFEU‑a, s obzirom na to da je on prema nacionalnom pravu, kako to proizlazi iz članka 440. LOPJ‑a, samo običan službenik u službi pravosudne uprave, podređen ministarstvu pravosuđa, i da je postupke u kojima obavlja svoje zadaće Tribunal de Conflictos de Jurisdicción (Sud nadležan za rješavanje sukoba nadležnosti, Španjolska) kvalificirao kao upravne, a ne kao sudske, u presudi br. 4/2011 od 28. rujna 2011., u vezi s postupkom za naplatu nagrada, a isto je učinio i Tribunal Constitucional (Ustavni sud, Španjolska) u rješenju br. 163/2013 od 9. rujna 2013. i u presudi br. 58/2016 od 17. ožujka 2016., koji su vezani uz Ley 29/1998 reguladora de la Jurisdicción Contencioso‑administrativa (Zakon 29/1998 o upravnim sudovima) od 13. srpnja 1998. (BOE br. 167, od 14. srpnja 1998., str. 23516.).
3

Uvodne izjave 2. i 3. Direktive 86/653 glase: „budući da razlike u nacionalnim pravima, koje se odnose na trgovačko zastupanje, značajno utječu na uvjete tržišnog natjecanja i na provođenje djelatnosti zastupanja unutar Zajednice, te su štetne kako za zaštitu koja se pruža trgovačkim zastupnicima u odnosu na njihove nalogodavce, tako i za sigurnost trgovačkih poslova; budući da su, štoviše, te razlike takve da u značajnoj mjeri sprečavaju sklapanje i izvršavanje ugovora o trgovačkom zastupanju u kojima nalogodavac i trgovački zastupnici imaju poslovni nastan u različitim državama članicama; budući da bi se trgovina robom između država članica trebala odvijati pod uvjetima sličnim onima na jedinstvenom tržištu, te da to iziskuje usklađivanje pravnih sustava država članica do one mjere koja osigurava uredno djelovanje zajedničkog tržišta; budući da u tom pogledu kolizijska pravila ne uklanjaju u području trgovačkog zastupanja prethodno opisane nedosljednosti, niti bi to bio slučaj čak i da ih se učini jednoobraznima, te je stoga predloženo neophodno usklađivanje bez obzira na postojanje tih pravila”.
13

Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) izrazio je dvojbe, kao prvo, u pogledu pitanja je li materijalno područje primjene članka 64. stavka 1. UFEU‑a ograničeno na predmet dotičnog nacionalnog zakonodavstva ili na transakciju koja je ograničena tim nacionalnim zakonodavstvom. U tom pogledu, on s jedne strane ističe, da se čini da je pozivanje na „primjenu” ograničenja iz članka 64. stavka 1. UFEU‑a argument u korist zadnje navedenog tumačenja. Osim toga, on smatra da bi prvo tumačenje moglo dovesti do toga da ta odredba bude u bitnome lišena svoga korisnog učinka. S druge strane, primjećuje da bi presuda od 14. prosinca 1995.Sanz de Lera i dr. (C‑163/94, C‑165/94 i C‑250/94, EU:C:1995:451) mogla pružiti argument u korist prvog tumačenja. U toj je presudi Sud odlučio da propis koji se primjenjuje na općenit način na sav izvoz kovanica, novčanica ili čekova na donosioca, uključujući one koji ne obuhvaćaju, u trećim zemljama, izravna ulaganja, poslovni nastan, pružanje financijskih usluga ili uvrštenje vrijednosnih papira na tržišta kapitala, nije obuhvaćeno člankom 73.C stavkom 1. Ugovora o EZ‑u (koji je postao članak 64. stavak 1. UFEU‑a).
20

Što se tiče, kao drugo, konteksta članka 9. Direktive 2001/29, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 55. svojeg mišljenja, ona već u svojem članku 1. stavku 2. točki (c) sadržava odredbu koja se izričito odnosi na „kabelsko reemitiranje”, kako bi iz područja primjene te direktive isključila odredbe prava Unije koje uređuju to pitanje, u ovom slučaju odredbe Direktive 93/83.
40

Kad je riječ o uvjetu koji se odnosi na postojanje štete ili moguće štete za Unijin proračun, valja istaknuti, kao što je to u biti naveo nezavisni odvjetnik u točkama 51. do 60. svojeg mišljenja, da su kamate predviđene u članku 11. stavku 3. Uredbe br. 3665/87 i članku 5.a Uredbe br. 3002/92 kompenzacijske kamate čija je namjena odraziti ažuriranu vrijednost „[štete]” u smislu članka 1. stavka 2. Uredbe br. 2988/95 od datuma njezina nastanka do datuma na koji dotični gospodarski subjekt nadoknadi njezin stvarni iznos.
28

Kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 32. svojeg mišljenja, to tumačenje također odražava cilj Direktive 2011/83, a to je postizanje visoke razine zaštite potrošača, kao što je to navedeno u uvodnim izjavama 3. do 5. i 7. te direktive te u njezinu članku 1. Osim toga, zaštita potrošača u politikama Europske unije sadržana je u članku 169. UFEU‑a i u članku 38. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.
18

O sadržaju izvješća radne skupine ICES‑a iz 2014. u rujnu te godine raspravljao je stalni odbor za upravljanje i znanstvena pitanja NEAFC‑a. To je tijelo osobito istaknulo da je razina prijavljenog ribolova grenadira u usporedbi s razinom prijavljenog ulova tuponosog grenadira „iznenađujuća”, s obzirom na to da su ulovi grenadira uobičajeno bili manji. Od ICES‑a je zatraženo da, koliko je to moguće, dostavi pojašnjenja o tim ribolovima. Osobito je zamoljen da ispita mogućnost postojanja pogrešaka prilikom prijavljivanja ulova odnosno mogućnost postojanja novog i brzorastućeg ribolova grenadira.
78

Što se tiče prvog dijela drugog žalbenog razloga, Komisija tvrdi da se zahtjevi za primjenu pokajničkog programa odnose, prema definiciji, na poduzetnike koji su sudjelovali u zabranjenom sporazumu i koji to priznaju. Prema tome, i bez promjene stajališta poduzetnika, koja ostaje moguća u svakom trenutku, Komisija može osnovano smatrati da zahtjev za primjenu pokajničkog programa s gledišta predmetnog poduzetnika znači priznanje njegova sudjelovanja u navodnoj povredi, bez obzira na to kvalificira li se to priznanje riječju „priznanje” ili nekim drugim izrazom. Takav zaključak nije povreda prava osobe da ne inkriminira samu sebe, s obzirom na to da su samoinkriminirajuće izjave u ovom slučaju dobrovoljne.
29

Međutim, valja podsjetiti da je zadaća Suda kvalificirati porez, davanje ili pristojbu u odnosu na pravo Unije s obzirom na objektivna obilježja oporezivanja, neovisno o njegovoj kvalifikaciji u nacionalnom pravu (vidjeti presude od 12. prosinca 2006., Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, t. 107., i od 24. lipnja 2010., P. Ferrero e C. i General Beverage Europe, C‑338/08 i C‑339/08, EU:C:2010:364, t. 25.).
2

Zahtjev je upućen u okviru spora između društva NEW WAVW, CZ a.s. (u daljnjem tekstu: NEW WAVE), nositelja verbalnog žiga MegaBabe, i društva ALLTOYS, spol. s r.o. jer se potonje društvo koristilo navedenim žigom bez pristanka društva New Wawe.
13

U razdoblju od 2006. do 2012. Wortmann je u svoje ime pustio u slobodni promet na području Europske unije obuću s gornjim dijelom od kože porijeklom iz Kine i Vijetnama koju su proizveli Brosmann Footwear (HK) Ltd (u daljnjem tekstu: Brosmann) i Seasonable Footwear (Zhongshan) Ltd (u daljnjem tekstu: Seasonable). Budući da ta obuća pripada jednom od tarifnih brojeva kombinirane nomenklature iz članka 1. stavka 1. Uredbe br. 1472/2006, Glavni carinski ured u Bielefeldu odredio je Wortmannu primjenom te uredbe antidampinšku pristojbu.
39

Ipak, u situaciji poput one u glavnom postupku, u kojoj se CO2 nastao u postrojenju za proizvodnju vapna prenosi u postrojenje za proizvodnju PCC‑a, čini se da se primjenom članka 49. stavka 1. druge rečenice Uredbe br. 601/2012 i točke 10. pod B njezina Priloga IV. cjelokupni preneseni CO2, neovisno o tome je li njegov dio ispušten u atmosferu tijekom transporta ili zbog curenja ili čak samog proizvodnog procesa, smatra emisijom postrojenja za proizvodnju vapna u kojem je taj CO2 nastao, čak i ako taj prijenos ne bi mogao dovesti ni do kakvog ispuštanja CO2 u atmosferu. Kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 41. svojeg mišljenja, te odredbe stvaraju neoborivu presumpciju da će sav preneseni CO2 biti ispušten u atmosferu.
43

U tom pogledu valja utvrditi, kao prvo, da je Opći sud u točki 113. pobijane presude smatrao da iz Arkemina pisma upućenog 25. rujna 2008. Komisiji proizlazi da je Arkema jasno dala do znanja da su „u cijelosti ispunjena Komisijina prava kako u odnosu na Arkemu tako i u odnosu na sve solidarne sudužnike” pa da je stoga početna novčana kazna u cijelosti plaćena i u odnosu na protustranke, što je ocjena koja se ne može dovesti u pitanje u okviru ove žalbe, kao što to proizlazi iz razloga navedenih u točkama 18. do 20. ove presude.
21

Pred sudom koji je uputio zahtjev porezna uprava tvrdi da članak 13. stavak 1. drugi podstavak Direktive o PDV‑u valja tumačiti s obzirom na presudu od 16. rujna 2008., Isle of Wight Council i dr. (C‑288/07, EU:C:2008:505), i to na način da se smatra da narušavanje tržišnog natjecanja postoji čak i kada predmetne aktivnosti nisu u tržišnom natjecanju jedne s drugima. Porezna uprava tvrdi da, čim su dvije aktivnosti istovrsne u praksi, postoji neoboriva pretpostavka prema kojoj bi činjenica da se jednu od njih smatra oporezivom, a drugu neoporezivom predstavljala povredu načela porezne neutralnosti i dovela do značajnog narušavanja tržišnog natjecanja.
41

Međutim, treba istaknuti, kao što je to u bitnome navela njemačka vlada u svojim pisanim očitovanjima, da izričito upućivanje na članke 34. do 36. UFEU‑a, poput onoga koje se nalazi u članku 14. stavku 9. Uredbe br. 178/2002, ne smije proširiti područje primjene članaka 34. do 36. UFEU‑a na situaciju poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja ne sadržava nijedan element koji bi omogućavao zaključak da bi se potonji članci mogli primjenjivati.
16

Sud koji je uputio zahtjev ocjenjuje da se poslodavac može smatrati dužnikom carinskog duga u smislu članka 202. stavka 3. prve alineje navedenog zakonika ako je moguće stajalište da je svojim postupanjima uzrokovao nezakonit unos robe, pod uvjetom da se ta postupanja mogu izjednačiti s nezakonitim unosom koji je on proveo. On navodi da još uvijek nije odgovoreno na pitanje na kojim se osnovama moraju ispitati postupanja poslodavca, osobito što se tiče pitanja treba li uzeti u obzir samo postupanja tijela pravne osobe ili i postupanja jednog od njegovih suradnika koji su izravno uzrokovali nezakonit unos, s obzirom na to da je taj suradnik u okviru pravne osobe odgovoran za prijevoz robe.
30

Naposljetku, što se tiče konteksta i ciljeva koji se žele postići propisom kojega je odredba o kojoj je riječ u glavnom postupku dio, valja podsjetiti na to, kao što je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 45. do 48. svojeg mišljenja, da je članak 28. stavak 2. Okvirne odluke 2008/909 iznimka od općeg uređenja propisanog člankom 28. stavkom 1. te okvirne odluke, koje predviđa da se zamolbe za priznavanje presude i izvršenje kazne, zaprimljene nakon 5. prosinca 2011., uređuju pravilima koja države članice donesu sukladno toj okvirnoj odluci. Kao iznimka od tog općeg uređenja, prva od tih odredaba mora se tumačiti usko.
43

No, kako je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 51. do 63. svojeg mišljenja i kako je to u bitnome presudio Sud Europskog udruženja slobodne trgovine (EFTA) u svojoj presudi od 27. siječnja 2010., Inconsult Anstalt protiv Finanzmarktaufsicht (E-04/09, EFTA Court Report 2009.‑2010., str. 86., t. 63. do 66.), valja smatrati da određene internetske stranice treba kvalificirati kao „trajne nosače podataka” u smislu članka 4. točke 25. Direktive 2007/64.
70

Usto treba utvrditi da, iako je zakonodavac Unije u članku 23. stavku 5. Okvirne odluke izričito pojasnio da istek rokova iz njezina članka 23. stavaka 2. do 4. znači puštanje na slobodu tražene osobe ako se ona i dalje nalazi u pritvoru, on isteku tih rokova ne daje nikakav drugi učinak i osobito nije propisao da on dotična tijela lišava mogućnosti dogovaranja novog datuma predaje primjenom članka 23. stavka 1. Okvirne odluke ili da on državu članicu izvršenja oslobađa obveze izvršavanja europskog uhidbenog naloga (vidjeti analogijom presudu od 16. srpnja 2015., Lanigan, C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, t. 38.).
6

Uvodne izjave 3., 5. do 7., 10. i 26. Direktive 2004/48 glase: „ (3) […] bez djelotvornih sredstava provedbe prava intelektualnog vlasništva, inovativnost i stvaralaštvo se obeshrabruju, dok se ulaganja smanjuju. Stoga je potrebno osigurati da se materijalno pravo intelektualnog vlasništva […] učinkovito primjenjuje u [Uniji]. U tom pogledu, sredstva za provedbu prava intelektualnog vlasništva od najveće su važnosti za uspješnost unutarnjeg tržišta. […] (5) Sporazum TRIPS osobito sadrži odredbe o sredstvima za provedbu prava intelektualnog vlasništva, koja predstavljaju zajedničke standarde primjenjive na međunarodnoj razini i uvedene u svim državama članicama. Ova Direktiva ne bi trebala utjecati na međunarodne obveze država članica, uključujući i one prema Sporazumu TRIPS. (6) Postoje također i međunarodne konvencije kojih su stranke sve države članice i koje također sadrže odredbe o sredstvima za provedbu prava intelektualnog vlasništva. One osobito uključuju Parišku konvenciju za zaštitu industrijskog vlasništva, Bernsku konvenciju za zaštitu književnih i umjetničkih djela i Rimsku konvenciju za zaštitu umjetnika izvođača, proizvođača fonograma i organizacija za radiodifuziju. (7) Iz konzultacija koje je Komisija održala po ovom pitanju proizlazi da u državama članicama, usprkos Sporazumu TRIPS, i dalje postoje značajne razlike u odnosu na sredstva za provedbu prava intelektualnog vlasništva. Na primjer, načini primjene privremenih mjera, koje se osobito upotrebljavaju za očuvanje dokaza, procjenu šteta, ili načini primjene sudskih zabrana, vrlo se razlikuju od jedne do druge države članice. U nekim državama članicama nema mjera, postupaka ili pravnih sredstava kao što su pravo na dobivanje informacija i povlačenje robe stavljene na tržište kojom je počinjena povreda, na trošak počinitelja povrede. […] (10) Cilj je ove Direktive usklađivanje zakonodavnih sustava radi osiguravanja visoke, jednake i istovrsne razine zaštite na unutarnjem tržištu. […] (26) Radi naknade štete pretrpljene kao posljedice povrede koju je izvršio počinitelj povrede koji je bio uključen u izvršenje radnje znajući, ili imajući razloga da zna, kako će one dovesti do takve povrede, iznos odštete koja se dodjeljuje nositelju prava treba uzeti u obzir sve odgovarajuće aspekte, kao što su gubitak zarade koji je imao nositelj prava ili nepoštenu dobit koju je ostvario počinitelj povrede i, kada je to prikladno, bilo kakvu moralnu štetu nanesenu nositelju prava. Kao alternativa, na primjer kada je teško utvrditi iznos stvarno pretrpljene štete, iznos odštete može biti izveden iz elemenata kao što su naknade ili pristojbe koje bi trebalo platiti da je počinitelj povrede zahtijevao odobrenje za korištenje tog prava intelektualnog vlasništva. Cilj nije uvođenje obveze za propisivanje kaznene odštete već omogućavanje naknade štete utemeljene na objektivnom kriteriju istovremeno vodeći računa o troškovima koje je imao nositelj prava, kao što su troškovi identifikacije i istraživanja.”
86

Svojim trećim žalbenim razlogom Francuska Republika osporava obrazloženje Općeg suda u točkama 73. do 76. pobijane presude, u kojima je on utvrdio da postojanje kontrola na terenu obavljenih radi uspostavljanja baza podataka, osobito u okviru upravljanja označivanjem goveda ili premijama za goveda, ne oslobađa francuska nadležna tijela obveze provođenja novih kontrola. On smatra da pravila u području upravljanja i kontrole propisana Uredbom br. 1975/2006 predstavljaju posebne mjere u tim područjima, a provjere obavljene radi uspostavljanja baza podataka ne predstavljaju takve kontrole, s obzirom na to da one nisu namijenjene „ocjeni posebnih uvjeta mjera ruralnog razvoja”, nego kontroli svih životinja gospodarstva za koje je označivanje goveda propisano Uredbom br. 1760/2000.
70

Tim argumentima Maxcom, Vijeće i Komisija dovode u pitanje rasuđivanje Općeg suda iz točaka 95. do 105. pobijane presude. Opći sud presudio je da Vijeće nije raspolagalo dovoljnim naznakama da bi u uvodnoj izjavi 62. sporne uredbe moglo opravdano zaključiti da Chin Haur nije imao dovoljno proizvodnih kapaciteta kako bi opravdao obujam svojeg izvoza u Uniju i da je stoga provodio pretovar. Taj se zaključak temelji na dvostrukom utvrđenju. S jedne strane, Opći sud u točkama 96. do 102. te presude izvršio je temeljito ispitivanje indicija kojima je Vijeće raspolagalo i nakon tog ispitivanja utvrdilo da te indicije ne dokazuju postojanje pretovara. S druge strane, u točki 103. te presude Opći je sud istaknuo da je Vijeće svoje rasuđivanje također temeljilo na činjenici da Chin Haur nije pružio dokaze za to da je on stvarno indonezijski proizvođač ili da ispunjava kriterije predviđene člankom 13. stavkom 2. osnovne uredbe. Naime, prema mišljenju Općeg suda, iz tog utvrđenja ne može proizlaziti da je Chin Haur obavljao pretovar.