ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4

Članak 3. točka 1. Direktive 94/62 propisuje: „Za potrebe ove Direktive: (1) ‚Ambalaža’ znači svi proizvodi bez obzira na prirodu materijala od kojeg su izrađeni, [koji] su korišteni za sadržavanje, čuvanje, rukovanje, isporuku i predstavljanje robe, od sirovina do gotovih proizvoda, od proizvođača do korisnika ili potrošača. ‚Nepovratni’ predmeti uporabljeni u iste svrhe također se smatraju ambalažom. ‚Ambalaža’ se sastoji samo od: (a) prodajna ambalaža ili primarna ambalaža, npr. ambalaža stvorena da čini proizvod za krajnjeg korisnika ili potrošača na prodajnom mjestu; (b) skupna ambalaža ili sekundarna ambalaža, npr. ambalaža stvorena da čini u trenutku kupnje zbir određenog broja proizvoda bilo da je on prodan kao takav krajnjem korisniku ili potrošaču, ili služi samo kao sredstvo kojim se pune police na prodajnom mjestu; ona se može odvojiti od proizvoda bez utjecanja na njegova svojstva; (c) transportna ambalaža ili tercijarna ambalaža, npr. ambalaža stvorena da olakša rukovanje i prijevoz određenog broja proizvoda ili skupnih ambalaža u svrhu sprečavanja fizičkog dodira i transportnih oštećenja. Transportna ambalaža ne uključuje kontejnere za cestovni, željeznički, brodski ili zračni prijevoz. Definicija pojma ‚ambalaža’ temelji se, nadalje, na niže u tekstu navedenim kriterijima. Predmeti navedeni u Prilogu I. primjeri su koji pojašnjavaju primjenu ovih kriterija. i. Predmeti se smatraju ambalažom, ako ispunjavaju u prethodnome tekstu navedenu definiciju ne dovodeći u pitanje ostale funkcije koje ambalaža također može imati, osim ako je predmet sastavni dio proizvoda i stoga je nužno da on sadržava, podržava ili čuva taj proizvod tijekom njegova životnoga vijeka i ako je namjena da se svi elementi zajedno koriste, troše ili odlažu. ii. Predmeti zamišljeni i namijenjeni za punjenje na mjestu prodaje i predmeti za ‚jednokratnu uporabu’ koji se prodaju, pune, ili koji su oblikovani i namijenjeni za punjenje na mjestu prodaje, smatraju se ambalažom pod uvjetom da imaju ambalažnu funkciju. iii. Ambalažni sastavni dijelovi i pomoćni dijelovi uključeni u ambalažu smatraju se dijelom ambalaže u koju su uključeni. Pomoćni dijelovi, koji su izravno obješeni ili pričvršćeni na proizvod i koji su u funkciji ambalaže, smatraju se ambalažom, ako nisu sastavni dio toga proizvoda i ako su svi dijelovi namijenjeni da se zajedno troše ili odlažu. U skladu s postupkom iz članka 21. Komisija, prema potrebi, ispituje i, kad je potrebno, nadzire primjere koji objašnjavaju definiciju ambalaže navedene u Prilogu I. U prvome redu treba iznaći rješenja za sljedeće predmete: omote za kompaktne diskove (CD‑e) i videokazete, lonce za cvijeće, tube i cilindre oko kojih se omata savitljiv materijal, papir koji se skida sa samoljepivih etiketa i papir za zamatanje […]”.
1

Simba Toys GmbH & Co. KG žalbom traži ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 25. studenoga 2014., Simba Toys/OHIM – Seven Towns (Oblik kocke sa stranicama rešetkaste strukture) (T‑450/09, EU:T:2014:983, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je Opći sud odbio njegovu tužbu za poništenje odluke drugog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 1. rujna 2009. (predmet R 1526/2008‑2), a koja se odnosi na postupak za proglašavanje žiga ništavim između tužitelja i društva Seven Towns Ltd (u daljnjem tekstu: sporna odluka).
34

Što se tiče pitanja suda koji je uputio zahtjev glede toga treba li područje primjene ratione materiae Direktive 2002/47, s obzirom na kontekst u kojem je ta direktiva donesena, ograničiti samo na sredstva deponirana na račune koji se koriste u okviru platnih sustava i sustava za namiru vrijednosnih papira navedenih u članku 1. i 2. Direktive 98/26, treba istaknuti da za takvo ograničenje ne postoji nikakva osnova u tekstu Direktive 2002/47. Naprotiv, iako je točno, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 1. i 4. te direktive, da je ona donesena u pravnom kontekstu koji se osobito sastoji od Direktive 98/26 i da je zakonodavac Unije smatrao da je svrsishodno zajedničkim pravilima urediti kolaterale ustanovljene u okviru platnih sustava i sustava za namiru obuhvaćenih potonjom direktivom, Direktiva 2002/47 je, kao što je to također navedeno u njezinoj uvodnoj izjavi 4., nadopunila postojeće pravne akte baveći se daljnjim pitanjima i prelazeći okvire istih akata. Osim toga, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 31. svojeg mišljenja, obrazloženje Prijedloga direktive Europskog parlamenta i Vijeća o financijskom kolateralu (SL 2001., C 180 E, str. 312.) također potvrđuje da je Direktiva 2002/47 donesena s ciljem da prelazi područje primjene Direktive 98/26.
16

Accord je osporio to rješenje i zatražio od Harju Maakohusa (Prvostupanjski sud u Harjuu) njegovo poništenje. Prema Accordovu mišljenju, takve zaštitne mjere ne mogu se prihvatiti jer ne postoji nikakva vjerojatnost uspješnosti Rocheove tužbe u pogledu merituma s obzirom na to da potonji ne raspolaže ekskluzivnim pravom na kapecitabin do 8. lipnja 2016. Naime, u rješenju od 13. veljače 2014., Merck Canada (C‑555/13, EU:C:2014:92) Sud je presudio da članak 13. Uredbe br. 469/2009 u vezi s uvodnom izjavom 9. te uredbe treba tumačiti na način da mu se protivi to da se nositelj patenta i SDZ‑a može pozivati na cjelokupno trajanje takve svjedodžbe izračunato u skladu s tim člankom 13. u slučaju u kojem on u skladu s tim trajanjem uživa ekskluzivno pravo u pogledu aktivnog sastojka koje je dulje od petnaest godina od izdavanja u Europskoj uniji prvog OSP‑a za lijek koji je pripremljen od tog aktivnog sastojka ili ga sadrži. Budući da je u Europskoj uniji prvi OSP za lijek koji sadrži kapecitabin izdan 10. lipnja 1998., najdulje trajanje dodatne zaštite na koju se Roche može pozivati je petnaest godina od tog prvog stavljanja u promet, odnosno od 10. lipnja 1998. do 10. lipnja 2013. S obzirom na to da je 10. lipnja 2013. istekla valjanost temeljnog patenta kao i SDZ‑a za Xelodu, Roche otada više nije nositelj ekskluzivnog prava na kapecitabin.
13

TMD je 7. prosinca 2012. zatražio korigiranje utvrđenog PDV‑a za razdoblje od 2008. do 2010. Tražio je da mu se prizna pravo na odbitak plaćenog pretporeza vezano uz isporuke krvne plazme. U prilog svojem zahtjevu on je tvrdio da isporuke krvne plazme unutar Zajednice za koje je sada tražio odbitak plaćenog pretporeza nisu transakcije koje su izuzete na temelju članka 4. točke 17. podtočke (a) UStG‑a, s obzirom na to da se, prema mišljenju tog društva, zapravo radilo o isporukama farmaceutskim kompanijama „izvora” krvne plazme namijenjene da bude frakcionirana radi proizvodnje lijekova.
27

Iako doduše primarno pravo Unije ne može osiguraniku jamčiti da mu odlazak u drugu državu članicu neće utjecati na socijalnu sigurnost, osobito u pogledu davanja za slučaj bolesti i starosnih mirovina, s obzirom na to da takvo premještanje, vodeći osobito računa o postojećim razlikama između sustava i zakonodavstava država članica, može, ovisno o slučaju, za dotičnu osobu biti manje ili više povoljno ili nepovoljno u pogledu socijalne zaštite, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da u slučaju kada je primjena nekog nacionalnog propisa manje povoljna, taj je nacionalni propis u skladu s pravom Unije samo ako, među ostalim, ne stavlja dotičnog radnika u nepovoljniji položaj u odnosu na one koji sve svoje djelatnosti obavljaju u državi članici u kojoj se on primjenjuje i ako ne dovodi do toga da se socijalni doprinosi samo jednostavno uplate u izgubljene fondove (presude od 18. travnja 2013., Mulders, C‑548/11, EU:C:2013:249, t. 45., i od 21. siječnja 2016., Komisija/Cipar, C‑515/14, EU:C:2016:30, t. 40.).
25

U tom pogledu, treba podsjetiti da je to načelo, kako je utvrđeno u članku 49. stavku 1. Povelje, dio primarnog prava Unije. Sud je presudio, čak i prije stupanja na snagu Lisabonskog ugovora, koji je Povelji dodijelio istu pravnu snagu poput one koju imaju ugovori, da to načelo proizlazi iz zajedničkih ustavnih tradicija država članica, i da ga se stoga treba smatrati dijelom općih načela prava Unije koja nacionalni sudac treba poštovati pri primjeni nacionalnog prava (vidjeti u tom smislu presudu od 29. svibnja 1997., Kremzow, C‑299/95, EU:C:1997:254, t. 14.).
23

U tim je okolnostima Bundesfinanzgericht (Savezni financijski sud) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Jesu li tri udruženja osoba – koja čine različiti članovi jedne obitelji te kao takvi prema svojim dobavljačima i tijelima javne vlasti naizgled samostalno nastupaju, imaju zajedničke proizvodne pogone, osim dvaju gospodarskih dobara, međutim, svoje proizvode uglavnom stavljaju na tržište sa zajedničkim žigom i posredstvom društva kapitala u kojem udjele drže članovi tih udruženja osoba kao i drugi članovi obitelji – tri samostalna poduzetnika (porezna obveznika)? 2. Ako ne treba smatrati da su ta tri udruženja osoba – tri samostalna poduzetnika (porezna obveznika), treba li u tom slučaju smatrati da je samostalan poduzetnik: a) društvo kapitala s pomoću kojega proizvode stavljaju na tržište ili b) jedno udruženje osoba koje čine članovi triju navedenih udruženja osoba i koje kao takvo ne nastupa na tržištu ni prema dobavljačima ni prema kupcima, ili c) jedno udruženje osoba koje se sastoji od tih triju udruženja osoba i društva kapitala i koje kao takvo ne nastupa na tržištu ni prema dobavljačima ni prema kupcima? 3. Ako ta tri udruženja osoba ne treba smatrati samostalnim poduzetnikom (poreznim obveznikom), je li oduzimanje svojstva poduzetnika (poreznog obveznika) dopušteno: a) retroaktivno, b) samo u odnosu na buduće razdoblje ili c) uopće nije dopušteno ako je porezna uprava tim udruženjima osoba nakon poreznog nadzora isprva priznala svojstvo samostalnog poduzetnika (poreznog obveznika)? 4. Ako treba smatrati da su navedena tri udruženja osoba tri samostalna poduzetnika (porezna obveznika), jesu li oni kao vinari i, stoga, kao poljoprivrednici, obveznici paušalnog poreza ako se na ta udruženja osoba koja gospodarski surađuju pojedinačno primjenjuje propis o paušalnom oporezivanju, a taj se propis o paušalnom oporezivanju prema nacionalnom pravu, zbog veličine poduzeća ili zbog pravnog oblika, ne primjenjuje na društvo kapitala, posebno udruženje osoba koje se sastoji od članova navedenih triju udruženja osoba ili su posebno udruženje osoba koje se sastoji od društva kapitala i članova navedenih triju udruženja osoba? 5. Ako propis o paušalnom oporezivanju poljoprivrednika načelno nije moguće primijeniti na tri udruženja osoba, ima li izuzeće od primjene a) retroaktivan učinak, b) učinak samo u odnosu na buduće razdoblje ili c) uopće nema nikakvog učinka?”
40

U tom smislu valja podsjetiti na to da, kao prvo, članak 5. stavak 2. Direktive 91/250 predviđa da se osobi koja ima pravo koristiti računalni program ugovorom ne može zabraniti izrada sigurnosnog primjerka ako je to potrebno za to korištenje programa. Članak 9. stavak 1. te direktive precizira da su ništave sve ugovorne odredbe koje su u suprotnosti s tim člankom 5. stavkom 2.
40

Valja podsjetiti da se pravila iz točaka 37. i 39. ove presude primjenjuju bez razlike na proizvođača i paralelnog uvoznika in vitro dijagnostičkog proizvoda. U biti se zabrana nametnuta državama članicama da zatraže novu ocjenu sukladnosti odnosi na sve proizvode koji nose CE oznaku i koji su podvrgnuti postupku ocjene njihove sukladnosti u skladu s člankom 9. Direktive 98/79. Također, mogućnost ili, u slučaju proizvoda namijenjenih samotestiranju, obveza država članica da zahtijevaju, kad proizvod dospijeva do krajnjeg korisnika, prijevod na službeni jezik ili jezike te države članice podataka potrebnih za sigurnu uporabu in vitro dijagnostičkog proizvoda, odnosi se na sve proizvode, neovisno o tome prodaje li ih proizvođač ili treća osoba.
30

Iz sadržaja članka 4. stavka 1. drugog podstavka Okvirne direktive jasno proizlazi da odluka DRT‑a protiv koje je podnesena žalba ostaje na snazi samo do ishoda postupka. U tim okolnostima gospodarski subjekti koji su stranke žalbenog postupka poput onog iz članka 4. stavka 1. spomenute direktive ne mogu imati legitimna očekivanja da u slučaju poništenja predmetne odluke DRT‑a to poništenje neće proizvoditi učinke ex tunc.
18

U tom smislu taj sud iznosi dvojbe o tumačenju, među ostalim, članaka 1. i 3. Uredbe br. 2201/2003 i traži pojašnjenja o materijalnom području primjene te uredbe. On se tako pita, kao prvo, je li tužba za poništaj braka koja je podnesena nakon smrti jednog od bračnih drugova obuhvaćena tom uredbom. On u tom kontekstu primjećuje da je potonja stavila izvan snage Uredbu Vijeća (EZ) br. 1347/2000 od 29. svibnja 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim stvarima i stvarima koje se odnose na roditeljsku odgovornost za zajedničku djecu (SL 2000., L 160, str. 19.), sadržaj koje je velikim dijelom preuzet iz Konvencije o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim stvarima, izrađene na temelju Akta Vijeća od 28. svibnja 1998. (SL 1998., C 221, str. 2.). Međutim, u eksplanatornom izvještaju uz tu konvenciju, koji je izradila Alegria Borrás i koji je potvrdilo Vijeće (SL 1998., C 221, str. 27.), precizirano je da su iz njezina područja primjene isključeni postupci o ispitivanju valjanosti braka na temelju zahtjeva za poništaj koji je podnesen nakon smrti jednog ili obaju bračnih drugova.
45

U tom pogledu treba napomenuti da – iako je cilj članka 3. Okvirne direktive, u njegovoj prvotnoj verziji, bio, kako to proizlazi iz uvodne izjave 11. te direktive, zajamčiti neovisnost i nepristranost DRT‑a tako da se osigura odvajanje regulatornih i operativnih funkcija – zakonodavac Unije Direktivom 2009/140, kao što je to navedeno u njezinoj uvodnoj izjavi 13., želio je osnažiti neovisnost DRT‑a kako bi se osigurala učinkovitija primjena regulatornog okvira te pojačale njihove ovlasti i predvidljivost njihovih odluka (vidjeti u tom smislu presudu od 28. lipnja 2016., Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni, C‑240/15, EU:C:2016:608, t. 32. i 34.).
24

U ovom slučaju, kao što je to naglasio ZBUW, ali i njemačka i švedska vlada, važno je, utvrditi da su klasične ljekarne sa svojim stručnim osobljem načelno prije u stanju dati pojedinačni savjet pacijentima i jamčiti opskrbu lijekovima u hitnim slučajevima nego što je to slučaj s dopisnim ljekarnama. Budući da dopisne ljekarne zbog svoje ograničene ponude usluga ne mogu primjereno zamijeniti takve usluge, valja zaključiti da im tržišno natjecanje cijenama može biti važniji parametar konkurentnosti nego klasičnim ljekarnama, s obzirom na to da im taj parametar uvjetuje mogućnost da izravno pristupe njemačkom tržištu i da ondje ostanu konkurentne.
24

Društvo Montis tijekom 2008. podnijelo je rechtbank ’sHertogenbosch (Sud u ’sHertogenboschu, Nizozemska) tužbu u glavnoj stvari protiv društva Goossens, zato što je to društvo, u trgovinama namještaja koje koristi, prodavalo model stolice „Beat” čime je povrijedilo njegova autorska prava na sjedalicama „Charly” i „Chaplin”. U svoju obranu društvo Goossens istaknulo je da su ta autorska prava zbog nepostojanja izjave o zadržavanju prestala. Kao odgovor na tu argumentaciju društvo Montis je, kao prvo, tvrdilo da se njegova autorska prava trebaju smatrati ponovno uspostavljenima zbog ukidanja članka 21. stavka 3. Jedinstvenog zakona 1. prosinca 2003., s obzirom na to da je to ukidanje imalo retroaktivni učinak. Podredno, društvo Montis istaknulo je da se njegova prava također trebaju smatrati ponovno uspostavljenima nakon donošenja Direktive 93/98.
23

U nedostatku ozbiljne indicije o utaji, sud koji je uputio zahtjev smatra da se izuzeće od PDV‑a ne može odbiti jer su ispunjeni materijalni uvjeti za to izuzeće, kao što je to slučaj u predmetu koji se pred njim vodi, pri čemu dostava identifikacijskog broja za PDV ne predstavlja takav uvjet. U tim okolnostima, to bi odbijanje bilo protivno načelu porezne neutralnosti i načelu proporcionalnosti.
34

Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. točku 1. Okvirnog sporazuma tumačiti na način da mu se protivi to da nacionalni sudovi države članice na koje se to odnosi primjenjuju nacionalni propis, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, tako da se, u slučaju zlouporabe uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme, pravo zadržavanja radnog odnosa priznaje osobama koje je zaposlilo upravno tijelo na temelju ugovora o radu na koje se primjenjuju pravila radnog prava, dok se to pravo općenito ne priznaje osoblju koje je to upravno tijelo zaposlilo na temelju upravnog prava.
18

U tom smislu, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da, na temelju nacionalnog prava, arondisman Potsdam‑Mittelmark nema pravo na odbitak pretporeza koji zahtijeva. Naime, on koristi predmetnu robu prvenstveno za obavljanje svojih zadaća javne službe, i isključivo do 2,65 % u okviru svojeg poslovanja u svrhe oporezivih isporuka. U tom je slučaju odbitak pretporeza isključen na temelju članka 15. stavka 1. druge rečenice UStG‑a, s obzirom na to da je udio korištenja u svrhe poslovanja poduzetnika manji od 10 %.
11

To peri diasosis me idia mesa tis Trapezas Kyprou Dimosias Etaireias Ltd Diatagma tou 2013, Kanonistiki Dioikitiki Praxi br. 103 (Uredba iz 2013. o restrukturiranju Trapeza Kyprou Dimosia Etaireia Ltd vlastitim sredstvima, zakonski upravni akt br. 103, EE, Prilog III.(I.), br. 4645, 29.3.2013., str. 769., u daljnjem tekstu: Uredba br. 103) predviđa dokapitalizaciju Trapeza Kyprou Dimosia Etaireia Ltd (u daljnjem tekstu: Bank of Cyprus), na trošak, među ostalim, njegovih neosiguranih deponenata, dioničara i imatelja zadužnica – kako bi mogao nastaviti pružati bankarske usluge. Stoga su neosigurani depoziti bili pretvoreni u dionice Bank of Cyprus (37,5 % svakog neosiguranog depozita), u instrumente koje je Bank of Cyprus mogao pretvoriti bilo u dionice bilo u depozite (22,5 % svakog neosiguranog depozita) i u instrumente koje je SCB mogao pretvoriti u depozite (40 % svakog neosiguranog depozita). Uredba br. 103 je sukladno svojem članku 10. stupila na snagu 29. ožujka 2013. u 6 sati.
16

Članak 108. Uredbe br. 1083/2006, naslovljen „Stupanje na snagu”, u stavcima 1. i 2. određuje: „Ova Uredba stupa na snagu sljedećeg dana od dana objave u Službenom listu Europske unije. Odredbe utvrđene u člancima 1. do 16., 25. do 28., 32. do 40., 47. do 49., 52. do 54., 56., 58. do 62., 69. do 74., 103. do 105. i 108. primjenjuju se najkasnije od datuma stupanja na snagu ove Uredbe samo na programe za razdoblje 2007. do 2013. Ostale odredbe primjenjuju se od 1. siječnja 2007.”
16

Članak 108. Uredbe br. 1083/2006, naslovljen „Stupanje na snagu”, u stavcima 1. i 2. određuje: „Ova [u]redba stupa na snagu sljedećeg dana od dana objave u Službenom listu Europske unije. Odredbe utvrđene u člancima 1. do 16., 25. do 28., 32. do 40., 47. do 49., 52. do 54., 56., 58. do 62., 69. do 74., 103. do 105. i 108. primjenjuju se najkasnije od datuma stupanja na snagu ove [u]redbe samo na programe za razdoblje 2007. do 2013. Ostale odredbe primjenjuju se od 1. siječnja 2007.”
9

Komisija je 29. svibnja 2012. pokrenula „EU pilot” kako bi istražila poštuju li se u slučajevima određenih velikih uređaja za loženje, a osobito elektrane Aberthaw, zahtjevi Direktive 2001/80. Prema informacijama koje su proslijeđene Komisiji, na taj se uređaj za loženje, na temelju bilješke (3) primjenjivala blaža granična vrijednost emisija dušikovih oksida, to jest 1200 mg/Nm3, od one koja se uobičajeno primjenjivala za tu vrstu uređaja za loženje koji upotrebljavaju kruta goriva, odnosno, u skladu s tablicom iz Priloga VI., Dijela A te direktive, 500 mg/Nm3. Prema Komisiji, da bi se na njih primjenjivalo to odstupanje, navedena bilješka ipak je propisivala da goriva koja oni upotrebljavaju moraju imati sadržaj hlapljivih tvari (u daljnjem tekstu: SHT) manji od 10 %. Ta je institucija stoga ispitala Ujedinjenu Kraljevinu u pogledu SHT‑a krutih goriva koja su tijekom razdoblja od 2009. do 2011. bila upotrebljavana u elektrani Aberthaw.
25

Nadalje, spomenuta odredba dio je mehanizma oporezivanja duhana koja podrazumijeva to da se cijena koju utvrde proizvođač ili uvoznik i koju odobri javno tijelo nameće kao najviša cijena koja se kao takva mora poštovati u svim fazama distribucijskog lanca, sve do prodaje krajnjem potrošaču, kako bi se izbjeglo to da se prekoračenjem te cijene ugrozi cjelovitost poreznih prihoda (vidjeti u tom smislu presudu od 4. ožujka 2010., Komisija/Francuska, C‑197/08, EU:C:2010:111, t. 43.).
37

Najprije valja utvrditi da iz teksta pobijanih odluka jasno proizlazi da se one temelje na članku 25. Odluke 2008/615 i članku 20. Odluke 2008/616 (vidjeti, analogijom, presude od 16. travnja 2015., Parlament/Vijeće, C‑317/13 i C‑679/13, EU:C:2015:223, t. 28. do 31., kao i od 10. rujna 2015., Parlament/Vijeće, C‑363/14, EU:C:2015:579, t. 23. do 26.), pri čemu taj zadnji članak, osim toga, samo pojašnjava uvjete donošenja odluka iz članka 25. Odluke 2008/615.
53

U tom pogledu iz članka 8. stavka 2. točke (c) Direktive 2000/13 proizlazi da se pretpakirani proizvod može sastojati od dva ili više pojedinačno pakirana proizvoda. Stoga sama činjenica da jedinstvene vanjske ambalaže u koje su pakirana predmetna porcijska pakiranja meda same mogu biti kvalificirane kao pretpakiranja ne smije dovesti do toga da ta porcijska pakiranja ne mogu biti „pretpakirana hrana” u smislu članka 1. stavka 3. točke (b) Direktive 2000/13.
20

Međutim, to ovdje nije slučaj, s obzirom na to da prvo pitanje postavljeno Sudu, koje se odnosi na tumačenje prava Unije, nije nimalo hipotetske naravi i da postoji veza sa stvarnim stanjem predmeta u glavnom postupku jer se to pitanje odnosi na tumačenje odredaba prava Unije koje sud koji je uputio zahtjev smatra odlučujućima za odluku koju će donijeti u glavnom postupku, posebno kad je riječ o načinu izuzimanja od plaćanja naknade za privatno reproduciranje kada se mediji i uređaji kupuju u svrhu koja se očito razlikuje od svrhe privatnog reproduciranja.
25

Kada, kao u ovom slučaju, nadležni sud za žig Europske unije prilikom izvršenja svojih ovlasti utvrdi da uporaba znaka dovodi do postojanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu sa žigom Europske unije u jednom dijelu Unije, dok ista uporaba ne dovodi do postojanja takve vjerojatnosti u njezinu drugom dijelu, taj sud ne može zaključiti da nema povrede isključivog prava koje proizlazi iz tog žiga. On mora, suprotno tomu, utvrditi da postoji negativan utjecaj na funkciju označavanja podrijetla navedenog žiga te, slijedom toga, da je došlo do povrede isključivog prava koje iz njega proizlazi.
26

Osim toga, bugarska porezna uprava utvrdila je da se tijekom razdoblja od 1. svibnja 2008. do 26. travnja 2010. MM nije nalazio u registru obveznika PDV‑a zbog toga što njegov prijavljeni promet nije dostigao prag od 50000 BGN (oko 25000 eura) propisan nacionalnim zakonodavstvom od kojega je takva registracija obvezna. Međutim, ta uprava je smatrala, temeljeći se i na računima koje su izdali dobavljači toga poduzetnika, da je tijekom razdoblja od 1. svibnja 2007. do 30. travnja 2008. stvarni promet MM‑a bio viši od navedenog praga i da je slijedom toga potonji bio dužan zatražiti uvrštavanje u registar obveznika PDV‑a od 1. svibnja 2008., iako je on to učinio tek 26. travnja 2010.
32

To tumačenje potvrđuje činjenica da, uzimajući u obzir opću strukturu Direktive 2006/21 koja se sastoji samo u uređivanju gospodarenja otpadom od industrija vađenja minerala, članak 10. stavak 2. te direktive ne može se tumačiti na način koji bi doveo do implicitnog širenja područja primjene Direktive 1999/31 kako je to jasno određeno u njezinu članku 3. stavku 1.