MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

YVESA BOTA

od 4. srpnja 2018. ( 1 )

Predmet C‑308/17

Helenska Republika

protiv

Lea Kuhna

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Uredba (EU) br. 1215/2012 – Sudska nadležnost u građanskim i trgovačkim stvarima – Područje primjene – Članak 1. stavak 1. – Pojam ‚građanske i trgovačke stvari’ – Obveznice koje je izdala država članica – Sudjelovanje u restrukturiranju javnog duga – Jednostrana i retroaktivna izmjena uvjetâ zajma – Klauzule o zajedničkom djelovanju – Tužba koju su protiv države podnijeli vjerovnici koji su privatni imatelji tih obveznica kao i fizičke osobe – Odgovornost države za acta iure imperii – Posebna nadležnost – Članak 7. točka 1. podtočka (a) – Nadležnost u stvarima povezanim s ugovorom – Pojam ‚stvari povezane s ugovorom’ – Pojam ,pravna obveza koju je jedna stranka slobodnom voljom preuzela prema drugoj’– Pojam ‚mjesto izvršenja konkretne obveze’ – Uvjeti upisa zajma osiguranog državnim obveznicama – Uzastopni prijenosi potraživanja – Stvarno mjesto izvršenja ‚glavne obveze’ – Isplata kamata”

I. Uvod

1. Zahtjev za prethodno pitanje odnosi se na tumačenje članka 7. točke 1. podtočke (a) Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima ( 2 ).

2. Zahtjev je upućen u okviru spora između Hellenische Republik (Helenska Republika) i Lea Kuhna u vezi sa zahtjevom radi izvršenja uvjeta zajma koji se odnose na obveznice koje je izdala ta država članica čiji je on bio imatelj ili naknade štete zbog njihova neizvršenja.

3. Kako bi se u potpunosti razumjeli smisao i opseg ovog zahtjeva, potrebno ga je smjestiti u širi kontekst.

4. S jedne strane, to nije jedini postupak koji se odnosi na restrukturiranje grčkog javnog duga provedeno u ožujku 2012. uz sudjelovanje privatnog sektora ( 3 ).

5. S druge strane, važnost pitanja o nadležnosti koja je postavio Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija), sud koji je uputio zahtjev, daleko nadilazi njihove tehničke aspekte koji se tradicionalno smatraju teškima za tumačenje. Povezana je u biti s razvojem tehnika državnih zajmova kao i s gospodarskim i političkim mjerama zbog kojih se sporno postupanje s javnim dugom smatra jako osjetljivim pitanjem.

6. Naime, izbor financiranja na tržištima ( 4 ) putem zajmova osiguranih obveznicama zakomplicirao je upravljanje javnim dugom zbog neprilagođenosti ugovornih mehanizama raznolikosti vjerovnika, koji mogu biti javni, privatni, institucionalni ili fizičke osobe te, prije svega, zbog njihove međusobne neusklađenosti.

7. Također, kada nastane kriza javnog duga, nedostatak općeg i organiziranog stečajnog postupka nad državom dovodi do prepuštanja odluke o sudbini postupka restrukturiranja sudu ( 5 ).

8. Stoga, složeni pravni problemi nastali umnožavanjem i internacionalizacijom postupaka ne mogu se odvojiti od gospodarskog konteksta u kojem bi se trebali riješiti ( 6 ).

9. U slučaju restrukturiranja grčkog duga u 2012. koji je bio povijesnih razmjera ( 7 ), tradicionalne teškoće su se pojavile u novom svjetlu zbog izdavanja vrijednosnih papira u eurima i rizika od sustavne krize koja je iz toga proizlazila ( 8 ). One su opravdale pribjegavanje financijskim i pravnim rješenjima čija iznimna narav objašnjava ozbiljnost problema koje je trebalo riješiti.

10. Sud Europske unije već je imao prilike razmotriti osjetljivo pitanje učinaka tog restrukturiranja na prava imatelja grčkih obveznica s gledišta dostave sudskih akata, odnosno u ranom stadiju spora prije bilo kakvog razmatranja merituma, u presudi od 11. lipnja 2015., Fahnenbrock i dr. (C‑226/13, C‑245/13 i C‑247/13, u daljnjem tekstu: presuda Fahnenbrock i dr., EU:C:2015:383).

11. Nakon tog dana, europski sudovi, pred kojima su postupak pokrenuli brojni drugi imatelji grčkih obveznica s istim ciljem, a to je da osiguraju provedbu svojih ugovornih prava ili ishode naknadu svoje navodne štete, donijeli su druge odluke.

12. Tako je, Opći sud Europske unije presudom od 7. listopada 2015., Accorinti i dr./BCE ( 9 ), odbio tužbu koju je 11. veljače 2013. podnijelo više od 200 privatnih imatelja grčkih vrijednosnih papira, većinom Talijana, za naknadu štete koju su pretrpjeli, među ostalim, nakon što je Europska središnja banka (ESB) donijela Odluku od 5. ožujka 2012. o prihvatljivosti utrživih dužničkih instrumenata koje izdaje ili za koje u potpunosti jamči Helenska Republika u okviru ponude za zamjenu obveznica Helenske Republike ( 10 ), kao i nakon drugih mjera ESB‑a u svezi s restrukturiranjem grčkog javnog duga. Zatim, Opći je sud presudom od 24. siječnja 2017., Nausicaa Anadyomène i Banque d’escompte/BCE ( 11 ), odbio zahtjev za naknadu štete koji su 21. prosinca 2015. postavile komercijalne banke, tako da je isključio svaku odgovornost ESB‑a potvrđujući svoje stajalište u pogledu fizičkih osoba imatelja grčkih dužničkih dokumenata.

13. Nadalje, Europski sud za ljudska prava ispitao je tužbe koje je u rujnu i listopadu 2014. podnijelo 6320 grčkih državljana, imatelja grčkih državnih obveznica kao fizičke osobe, u iznosima od 10000 eura do 1510000 eura, koje se odnose na njihovo prisilno sudjelovanje u smanjenju grčkog javnog duga zamjenom njihovih obveznica s drugima niže vrijednosti. Taj je sud presudom od 21. srpnja 2016. ( 12 ) jednoglasno odlučio da nije došlo do povrede članka 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda ( 13 ) ni članka 14. EKLJP‑a u vezi s člankom 1. tog protokola ( 14 ).

14. Sad je Sud pozvan upotpuniti svoju analizu tako da se izjasni o pravilima koja se primjenjuju na određivanje nadležnosti suda pred kojim je pokrenut postupak, nastavno na presudu Fahnenbrock i dr. kao i na presudu od 28. siječnja 2015., Kolassa (C‑375/13, u daljnjem tekstu: presuda Kolassa, EU:C:2015:37), u pogledu naravi pravnih izvješća između izdavatelja javnog vrijednosnog papira i stjecatelja tog papira.

15. Pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev, kao i očitovanja stranaka, trebaju navesti Sud da najprije provjeri je li glavni postupak obuhvaćen Uredbom br. 1215/2012, koja se u skladu s člankom 1. primjenjuje „u građanskim stvarima”, osim, među ostalim, na odgovornost države za radnje i propuste u izvršavanju javnih ovlasti (acta iure imperii). Ako spor ulazi u područje primjene te uredbe, potrebno je slijedom toga osigurati da se može smatrati sporom „u stvarima povezanim s ugovorom”, u smislu članka 7. točke 1. podtočke (a) navedene uredbe, kako ga tumači Sud, koji predviđa posebno pravilo o nadležnosti kojim se odstupa od općeg pravila o nadležnosti sudova države članice tuženika. Naposljetku, ako je to slučaj, trebalo bi utvrditi „mjesto izvršenja konkretne obveze”, u smislu tog članka 7.

16. Nakon analize, podredno ću predložiti elemente odgovora na dva posljednja pitanja koja se odnose na uvjete primjene posebnog pravila o nadležnosti iz članka 7. točke 1. podtočke (a) Uredbe br. 1215/2012.

17. Naime, prvenstveno ću tvrditi da spor nije obuhvaćen područjem primjene te uredbe.

II. Pravni okvir

A. Pravo Unije

18. U uvodnim izjavama 4., 15. i 16. Uredbe br. 1215/2012 ( 15 ) navedeno je sljedeće: „(4) Određene razlike između nacionalnih pravila koja reguliraju nadležnost i priznavanje presuda, onemogućavaju nesmetano funkcioniranje unutarnjeg tržišta. Odredbe o jedinstvenim pravilima o sukobu nadležnosti u građanskim i trgovačkim stvarima, te osiguravanju brzog i jednostavnog priznavanja i izvršenja sudskih odluka donesenih u državi članici neophodni su. […] (15) Pravila o nadležnosti trebala bi biti što je moguće više predvidiva i zasnovana na načelu da se nadležnost općenito temelji na domicilu tuženika. Nadležnost bi uvijek trebala postojati na temelju toga, osim u nekim točno određenim slučajevima u kojima glavni predmet spora ili autonomija stranaka jamče drukčije povezane čimbenike. Samostalno se mora utvrditi domicil pravne osobe, kako bi se zajednička pravila učinila transparentnijima i izbjegli sukobi nadležnosti. (16) Pored domicila tuženika, trebale bi postojati alternativne osnove nadležnosti temeljene na uskoj povezanosti između suda i tužbe ili zbog olakšavanja pravilnog sudovanja. Postojanje uske povezanosti trebalo bi osigurati pravnu sigurnost i spriječiti mogućnost da tuženik bude tužen pred sudom države članice koji nije bilo moguće razumno predvidjeti. Važno je, posebno u slučajevima u vezi s izvanugovornim obvezama koje nastaju iz povrede privatnosti i osobnih prava, uključujući klevetu.”

19. Članak 1. stavak 1. te uredbe određuje: „Ova se Uredba primjenjuje u građanskim i trgovačkim stvarima, bez obzira na vrstu suda. Ne proteže se posebno na financijske, carinske ili upravne predmete ili na odgovornost države za radnje i propuste u izvršavanju javnih ovlasti (acta iure imperii).”

20. U skladu s člankom 4. stavkom 1. navedene uredbe iz poglavlja II. naslovljenog „Nadležnost”, odjeljka I. koji obuhvaća „[o]pće odredbe”: „Podložno ovoj Uredbi, osobe s domicilom u državi članici, bez obzira na njihovo državljanstvo, tuže se pred sudovima te države članice.”

21. Članak 7. točka 1. podtočka (a) Uredbe br. 1215/2012 iz odjeljka 2. istog poglavlja II., naslovljenog „Posebna nadležnost”, predviđa: „Osoba s domicilom u državi članici može biti tužena u drugoj državi članici: 1. (a) u stvarima povezanim s ugovorom, pred sudom mjesta izvršenja konkretne obveze” ( 16 ).

B. Grčko pravo

22. Prema odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ( 17 ), Helenska Republika izdala je u Grčkoj državne obveznice, kao nematerijalizirane vrijednosne papire (potraživanja upisana u registar javnog duga), na koje se primjenjuje grčko pravo i kojima se trguje na atenskoj burzi. Ti nematerijalizirani vrijednosni papiri bili su uneseni ( 18 ) u sustav tekućih računa Grčke središnje banke koji sadržava račune otvorene na ime svakog sudionika kojem je guverner Grčke središnje banke dopustio sudjelovanje u tom sustavu ( 19 ).

23. Na temelju članka 6. stavka 2. navedenog zakona, sudionici sustava tekućih računa Grčke središnje banke mogu priznati prava u vezi s obveznicom ( 20 ) trećim ulagačima, ali takav pravni akt proizvodi učinak samo u odnosu na uključene stranke uz izričito isključenje bilo kakvog učinka u korist ili na štetu Helenske Republike.

24. Članak 6. stavak 4. Zakona 2198/1994 predviđa da je obveznica prenesena upisom na račun sudionika.

25. Članak 6. stavci 5. do 7. tog zakona olakšava razumijevanje „sustava” koji je sud koji je uputio zahtjev opisao. Njime se određuje: „5. Računi sudionika drže se u sustavu. Računi ulagača drže se kod sudionika. 6. U sustavu i kod sudionika, računi se drže odvojeno prema kategorijama vrijednosnih papira sa zajedničkim značajkama. 7. U sustavu, zasebni računi drže se za svakog sudionika, s jedne strane, za vrijednosne papire u vlastitom portfelju te, s druge strane, za one u portfelju njegovih klijenata ulagača. Račun portfelja ulagača koji se drži kod svakog sudionika sadržava sve ulagače sudionika.”

26. Članak 8. navedenog zakona, naslovljen, „Potraživanja ulagača”, predviđa: […] „2. Ulagač ima potraživanje koje se temelji na njegovu jedinstvenom vrijednosnom papiru prema sudioniku kod kojeg se drži njegov račun. Ako država ne ispuni svoje obveze iz stavka 6. ovog članka, ulagač ima potraživanje prema državi na temelju svojeg jedinstvenog vrijednosnog papira. […] 6. Isplata glavnice i kamata koje država duguje Grčkoj središnjoj banci dovodi do prestanka obveza države. Grčka središnja banka svakom sudioniku dodjeljuje glavnicu i kamate na vrijednosne papire koji se duguju po dospijeću zajma. Navedena isplata dovodi do prestanka obveza Grčke središnje banke. […]”.

27. Nadalje, Nómos 4050/2012 – Kanónes tropopoiíseos títlon ekdóseos í engyíseos tou Ellinikoú Dimosíou me symfonía ton Omologioúchon (Zakon br. 4050/2012, naslovljen „Pravila koja se odnose na izmjenu vrijednosnih papira koje je izdala ili za koje jamči Grčka Država uz suglasnost imatelja obveznica”) ( 21 ), od 23. veljače 2012., predviđa da imatelji određenih grčkih državnih obveznica prime prijedlog „restrukturiranja”.

28. Taj se pojam, koji koristi sud koji je uputio zahtjev, nalazi također u presudi Fahnenbrock i dr. (točka 8.). Prema mojem mišljenju, valja razlikovati „restrukturiranje javnog duga” od prijedloga za sudjelovanjem u tom restrukturiranju, koju čini „izmjena prikladnih vrijednosnih papira” u skladu s člankom 1. stavkom 2. Zakona 4050/2012, koji određuje: „Vijeće ministara, na prijedlog Ypourgoú Oikonomikón (ministar financija, Grčka), odlučuje o pokretanju postupka kojim će imatelji obveznica izmijeniti prikladne vrijednosne papire, definira prikladne vrijednosne papire i, u slučaju zamjene, definira glavnicu ili nominalni iznos, kamatnu stopu ili prinos, dospijeće, pravo (englesko ili drugo) koje će se primjenjivati na nove vrijednosne papire koje će izdati Grčka Država te ovlašćuje Organismós Diacheírisis Dimósiou Chréous (Agencija za upravljanje javnim dugom, Grčka) da izda jedan ili više poziva Grčke Države. Tim se pozivom predviđeni imatelji prikladnih vrijednosnih papira pozivaju da u određenom roku odluče prihvaćaju li izmjene prikladnih vrijednosnih papira, kako ih predlaže Grčka Država u skladu s postupkom predviđenim u ovom članku.”

29. Taj Zakon 4050/2012 predviđa uvođenje klauzule o „restrukturiranju” ( 22 ) ili „klauzule o zajedničkom djelovanju” (KZD) koja omogućuje da se prvobitni uvjeti zajma izmijene odlukama koje se donose kvalificiranom većinom dužnog kapitala i također se primjenjuju na manjinu.

30. Točkom 9. presude Fahnenbrock i dr., pojašnjava se da „[u] skladu s člankom 1. stavkom 4. tog zakona, za izmjenu predmetnih vrijednosnih papira potrebno je dobivanje kvoruma koji predstavlja 50% ukupnih nepodmirenih iznosa iz predmetnih obveznica, kao i kvalificiranu većinu koja odgovara dvjema trećinama sudjelujućeg kapitala”.

31. Kako bi se upotpunio sažetak sadržan u točki 10. te presude, valja od grčke vlade preuzeti citat članka 1. stavka 9. navedenog zakona, kojim se određuje: „Počevši od objave odluke o suglasnosti Vijeća ministara u Službenom listu Helenske Republike, odluka imateljâ obveznica, kako ju je potvrdio administrator postupka, proizvodi učinak erga omnes, obvezujuća je za sve imatelje obveznica i ulagače u prikladne vrijednosne papire te ima prednost pred mogućim općim ili posebnim odredbama svih zakona, upravnih odluka ili ugovora koji su joj protivni. U slučaju zamjene prikladnih vrijednosnih papira unosom novih vrijednosnih sustava u sustav, prikladni vrijednosni papiri zamijenjeni novim vrijednosnim papirima automatski se poništavaju, što dovodi do prestanka bilo kojeg prava ili obveze koji iz njih proizlazi, uključujući i sva prava i obveze koji su ih sačinjavali u bilo kojem trenutku.”

32. Članak 1. stavak 11. Zakona 4050/2012, koji je također citiran u presudi Mamatas (točka 48.), predviđa: „Odredbe ovog članka nastoje zaštititi nepobitni javni interes, obvezne su i izravno se primjenjuju, imaju prednost pred općim ili posebnim odredbama svih zakona, upravnih odluka ili ugovora […], i njihova primjena ne zasniva ni ne aktivira bilo kakvo ugovorno ili zakonsko pravo u korist imatelja obveznica ili ulagača odnosno bilo kakvu ugovornu ili zakonsku obvezu na štetu izdavatelja ili jamca vrijednosnih papira […], osim ako nije izričito predviđeno odredbama ovog članka”.

III. Činjenice iz kojih proizlazi spor i prethodna pitanja

33. L. Kuhn, s domicilom u Beču (Austrija), posredstvom depozitarne banke u svojstvu je povjerenika ( 23 ), sa sjedištem u Austriji, stekao obveznice u nominalnoj vrijednosti od 35000 eura ( 24 ), koje je izdala Helenska Republika te na koje se primjenjuje grčko pravo. Te državne obveznice su upisane na račun vrijednosnih papira kojim upravlja depozitarna banka, a čiji je L. Kuhn vlasnik ( 25 ). Radi se o vrijednosnim papirima na donositelja koji u skladu s uvjetima zajma daju pravo na povrat glavnice po dospijeću i „pravovremenu isplatu” ( 26 ).

34. Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da je Grčka država izdala te obveznice u Grčkoj na koje se primjenjuje grčko pravo i kojima se trguje na atenskoj burzi kao „nematerijalizirane vrijednosne papire”, odnosno potraživanja upisana u registar javnog duga. Oni su uneseni u sustav tekućih računa Grčke središnje banke, u kojem sudionici tog sustava, koje je odobrio guverner te središnje banke, raspolažu računom u svoje ime.

35. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, iz odredbi Zakona 2198/1994 kao i iz uvjeta zajma o predmetnim državnim obveznicama proizlazi da su najprije sudionici navedenog sustava postali imatelji i vjerovnici tih obveznica koje su upisom prenesene na njihov račun, prije nego što su oni priznali prava koja proizlaze iz tih obveznica trećim ulagačima, pri čemu takav pravni akt proizvodi učinak samo u odnosu na uključene osobe, uz isključenje Helenske Republike.

36. Nakon donošenja Zakona 4050/2012, Helenska Republika provela je zamjenu obveznica koje je stekao L. Kuhn s novim državnim obveznicama niže nominalne vrijednosti.

37. Sud koji je uputio zahtjev ističe da je prema navodima L. Kuhna, Helenska Republika upravo na dan te zamjene isplatila kamate na račun otvoren u njegovo ime kod banke sa sjedištem u Austriji. Pojašnjava da je L. Kuhn bio prodao ( 27 ) zamijenjene obveznice za 7831,58 eura, što mu je uzrokovalo štetu u iznosu od 28673,42 eura koliko iznosi nominalna vrijednost obveznice na dan dospijeća, 20. veljače 2012. ( 28 ), uvećana za kamate i troškove.

38. U tim je okolnostima L. Kuhn podnio tužbu pred Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (Zemaljski građanski sud u Beču, Austrija) ( 29 ) radi izvršenja uvjeta zajma koji se odnose na predmetne obveznice ili naknade štete zbog njihova neizvršenja.

39. Taj sud se rješenjem od 8. siječnja 2016. proglasio međunarodno nenadležnim da odlučuje o toj tužbi.

40. Povodom žalbe protiv tog rješenja, Oberlandesgericht Wien (Visoki zemaljski sud u Beču, Austrija) odbio je rješenjem od 25. veljače 2016. prigovor nenadležnosti austrijskih sudova zbog toga što se zahtjev L. Kuhna nije temeljio na grčkom zakonodavnom aktu, već na prvobitnim uvjetima zajma koji se odnose na predmetne državne obveznice i zbog toga što je nadležni sud određen grčkim pravom koje se prema navodima stranaka primjenjuje, u ovom slučaju sud domicila vjerovnika, mjesta gdje je novčana obveza trebala biti izvršena.

41. Helenska Republika protiv tog rješenja podnijela je „izvanrednu žalbu” pred sudom koji je uputio zahtjev.

42. Prema njezinu mišljenju, s obzirom na to da L. Kuhn zahtijeva da Helenska Republika izvrši uvjete zajma predmetnih državnih obveznica, on se s pravom poziva na navodni pravni odnos između njega kao stjecatelja državnih obveznica i Helenske Republike kao izdavatelja tih obveznica, na način da postoji ugovorno pravo „(sekundarno)” ( 30 ) na temelju članka 7. točke 1. Uredbe br. 1215/2012.

43. Također tvrdi da, s jedne strane, L. Kuhn ostvaruje pravo na izvršenje uvjeta zajma koji se temelje na obvezi isplate Helenske Republike kao dužnika iz obveznica te, s druge strane, da se izdavanje obveznica „(zajmovi na donositelja)” ( 31 ) ne može izjednačiti s acta iure imperii. Zaključuje da spor spada u građanske i trgovačke stvari.

44. U tim je uvjetima Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „Treba li članak 7. točku 1. podtočku (a) Uredbe [br. 1215/2012] tumačiti na način: – da se mjesto izvršenja za potrebe ove odredbe, čak i ako se radi – kao u ovom slučaju – o višestrukom ugovornom ustupu potraživanja, određuje s obzirom na prvi ugovor? – da je stvarno mjesto izvršenja u slučaju podnošenja zahtjeva za provedbu uvjeta državne obveznice, poput one koje je u ovom slučaju izdala Helenska Republika, odnosno naknade štete zbog neispunjenja tog zahtjeva određeno već isplatom kamata iz tih državnih obveznica na račun imatelja domaćeg računa vrijednosnih papira[ ( 32 )]? – da je okolnost da je prvim ugovorom uspostavljeno zakonsko mjesto izvršenja u smislu [navedene odredbe], protivna pretpostavci da se naknadnim stvarnim mjestom izvršenja ugovora uspostavlja – daljnje – mjesto izvršenja za potrebe [iste] odredbe?”

IV. Moja analiza

45. Svojim trima prethodnim pitanjima, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj osoba posredstvom depozitarne banke stekne obveznice koje je izdala država članica te ističe potraživanje prema potonjoj pozivajući se na uvjete zajma osiguranog obveznicama, članak 7. točku 1. podtočku (a) Uredbe br. 1215/2012 tumačiti na način da se „mjesto izvršenja konkretne obveze” određuje prema uvjetima zajma prilikom izdavanja tih obveznica, bez obzira na njihove naknadne ustupe, ili prema mjestu stvarnog izvršenja uvjeta zajma kao i isplate kamata.

46. Valja pojasniti da Helenska Republika te grčka i talijanska vlada tvrde da glavni postupak nije obuhvaćen ni materijalnim područjem primjene Uredbe br. 1215/2012 jer se u biti temelji na suverenom pravu države članice na zakonodavno uređenje radi restrukturiranja javnog duga, ni „stvarima povezanim s ugovorom” u smislu članka 7. točke 1. podtočke (a) zbog toga što ne postoji ugovorni odnos između države članice i imatelja državnih vrijednosnih papira. Posljedično, Sud bi najprije trebao utvrditi može li se tužba smatrati „građanskim i trgovačkim stvarima” u smislu članka 1. stavka 1. te uredbe ( 33 ). Samo bi potvrdan odgovor na to pitanje trebao navesti Sud da se izjasni o naprijed izloženom drugom prethodnom pitanju.

A. Je li spor obuhvaćen područjem primjene Uredbe br. 1215/2012?

47. Kako bi se smatralo da je spor obuhvaćen građanskim i trgovačkim stvarima, sud koji je uputio zahtjev pozvao se na presudu Fahnenbrock i dr., nakon što je utvrdio da tužitelj zahtijeva izvršenje uvjeta zajma ili naknadu štete zbog toga što ih nije ispunila država tuženik koja je izdavatelj državnih obveznica, pozivajući se na obvezu isplate koju je ona preuzela kao dužnik iz obveznica ( 34 ). Iako se ova usporedba u određenoj mjeri može činiti relevantnom, moje se mišljenje bitno razlikuje u pogledu posljedica koje iz njega proizlaze, zbog toga što se analiza nadležnosti treba zasnivati na različitim osnovama koje ću ispitati.

1. Doseg presude Fahnenbrock i dr.

48. Što se tiče prve zajedničke točke, može se istaknuti da je predmet spora, čije su činjenične okolnosti gotovo jednake ( 35 ), sličan s obzirom na to da su u jednom od predmeta (Kickler i dr., C‑578/13) na kojem je Sud zasnovao presudu Fahnenbrock i dr., imatelji grčkih obveznica od Helenske Republike, osim isplate naknade štete, zahtijevali i izvršenje dospjelih ugovornih obveza. Predmet zahtjeva je u svim slučajevima povreda ugovornih prava i obveza ( 36 ).

49. U tim okolnostima, druga zajednička točka je osobito važna, s obzirom na to da se Sud izjasnio o tumačenju članka 1. Uredbe (EZ) br. 1393/2007 ( 37 ), čije su odredbe jednake onima iz članka 1. Uredbe br. 1215/2012. Njezino područje primjene ograničeno je na „građanske i trgovačke stvari” te osobito ne obuhvaća „odgovornost države za radnje i propuste u izvršavanju javnih ovlasti (acta iure imperii)” ( 38 ).

50. Sud je u presudi Fahnenbrock i dr. presudio da „članak 1. stavak 1. Uredbe [br. 1393/2007] treba tumačiti na način da se sudske tužbe za odštetu zbog smetanja posjeda i uznemiravanja vlasništva, za ispunjenje ugovornih obveza i naknadu štete, poput onih iz glavnog postupka, koje su protiv države izdavatelja podnijele privatne osobe, nositelji državnih obveznica, ulaze u područje primjene navedene uredbe, s obzirom na to da nije razvidno da one očito ne pripadaju u građanske ili trgovačke stvari” ( 39 ).

51. Međutim, prema mojem mišljenju doseg presude Fahnenbrock i dr. nije onaj koji mu pripisuje sud koji je uputio zahtjev. Naime, valja osobito uzeti u obzir granice tumačenja koje je odredio Sud.

52. U tom pogledu, nužno je započeti s napomenom da se Sud udaljio od ranijih rješenja koja su nastojala uskladiti tumačenje istog pojma, zbog postizanja posebnih ciljeva ( 40 ). Stoga, iz razloga metodološke naravi te presude ( 41 ) proizlazi da je Sud jasno dao prednost mehanizmu ustanovljenom Uredbom br. 1393/2007 kako bi se osigurala potpuna učinkovitost radi jamčenja brzog pristupa sudu kao i prava na pošteno suđenje ( 42 ).

53. Sud je zatim prihvatio osobitu narav provjere koju je izvršio sud u stadiju dostave zahtjeva, smatrajući da je na sudu pred kojim je pokrenut postupak, u okviru naknadnog kontradiktornog postupka, da riješi spor o nadležnosti ( 43 ).

54. U tom pogledu, smatrao je da slučaj u kojem tijelo za zaprimanje vraća zahtjev za dostavu treba biti ograničen na sporove koji očito nisu obuhvaćeni građanskim i trgovačkim stvarima ( 44 ).

55. Naposljetku, Sud je dao dva elementa odgovora korisna za potrebe prima facie ispitivanja ili, drugim riječima, provjere intenzitetom prilagođenim cilju žurnosti koji se želi postići, koji bi u konkretnom slučaju mogao a priori dovesti u sumnju građansku narav tužbe s obzirom na to da je usmjerena protiv države i odnosi se na izdavanje njezinih državnih obveznica.

56. Kao prvo, Sud je pojasnio da „izdavanje obveznica nužno ne pretpostavlja izvršavanje ovlasti koje odstupaju od pravila koja se primjenjuju na odnose među pojedincima” ( 45 ). Kao drugo, istaknuo je određene elemente koji opravdavaju dubinsko ispitivanje naravi odnosa države s imateljem. Radi se o financijskim uvjetima predmetnih vrijednosnih papira koji se mogu odrediti „na temelju uvjeta na tržištu kojima se uređuje zamjena i isplativost tih financijskih instrumenata” ( 46 ) i izmjenama tih financijskih uvjeta do kojih je „trebalo doći nakon odluke većine nositelja” obveznica na temelju ugovorne klauzule uvrštene u ugovore o izdavanju ( 47 ).

57. Sud, koji je prethodno istaknuo složenost pitanja koja utječu na zaštitu države ( 48 ), iz toga je izveo da „[se ne može] zaključiti da glavni predmeti očito ne pripadaju u građanske ili trgovačke stvari u smislu Uredbe br. 1393/2007, tako da se ta uredba primjenjuje na te predmete” ( 49 ).

58. Posljedično, s obzirom na to da je na sudu pred kojim je pokrenut postupak da provjeri svoju nadležnost, kao što je to Sud podsjetio ( 50 ), valjalo bi ponoviti analizu kvalifikacije spora usmjeravajući raspravu na elemente koje je istaknuo Sud u presudi Fahnenbrock i dr. kako bi se opravdala njegova suzdržanost o očitoj naravi izvršavanja javnih ovlasti.

2. Kvalifikacija spora

59. Najprije mi se čini prikladnim podsjetiti da se načini tumačenja prethodnih instrumenata kojima se uređuje nadležnost, koji su prihvaćeni sve dosad ( 51 ), primjenjuju na Uredbu br. 1215/2012 ( 52 ).

60. Stoga, prema ustaljenoj sudskoj praksi, tumačenje autonomnog pojma „građanske i trgovačke stvari” dovodi do utvrđenja područja primjene instrumenata koji uređuju sudsku nadležnost „zbog elemenata koji obilježavaju pravne odnose između stranaka u sporu ili predmeta spora” ( 53 ). Stoga valja istražiti pravne odnose koji postoje među strankama u sporu i odrediti osnovu podignute tužbe i detaljna pravila u pogledu njezina podnošenja ( 54 ).

61. U ovom slučaju, valja istražiti potječe li materijalni izvor tužbe radi naknade štete koju je podnio pojedinac protiv države izdavatelja obveznica iz akta izvršavanja javnih ovlasti ili, točnije, je li pravni odnos između Grčke Države i L. Kuhna, iz kojeg proizlaze uvjeti zajma, obilježen iskazom javnih ovlasti države dužnika jer odgovara izvršavanju ovlasti koje odstupaju od redovnih pravnih pravila koja se primjenjuju na odnose među pojedincima ( 55 ).

62. Prema mojem mišljenju, u tom i prethodnim predmetima o restrukturiranju grčkog duga, taj iskaz proizlazi iz naravi i načina izmjena ugovornog odnosa između Grčke Države i vlasnika vrijednosnih papira kao i iz konteksta u kojem su te izmjene nastale.

63. Naime, opći pojmovi „izmjena” ili „zamjena” vrijednosnih papira koji se općenito koriste, uvelike ublažavaju stvarnu zamjenu vrijednosnih papira koja je provedena ( 56 ): prvobitni vrijednosni papiri su poništeni i zamijenjeni novim vrijednosnim papirima niže nominalne vrijednosti što je dovelo do gubitka glavnice od 53,5% ili čak više ako se uzme u obzir izmjena datuma dospijeća starih vrijednosnih papira ( 57 ), s obzirom na to da su neki od njih trebali dospjeti između 2023. i 2042. godine. Godišnje stope za kuponska plaćanja su izmijenjene. Naposljetku, na vrijednosne papire se više ne primjenjuje grčko, već englesko pravo ( 58 ).

64. Zbog svoje značajne naravi, ta se zamjena vrijednosnih papira ne može izjednačiti s izmjenama koje se općenito smatraju rizikom svojstvenim za takvu vrstu ulaganja, u cijelosti pod kontrolom države članice zajmoprimca ( 59 ), koje može očekivati uobičajeno upućeni stjecatelj obveznica ( 60 ).

65. Treba također naglasiti načine tih izmjena s obzirom na to da nisu bili predviđeni ni u uvjetima zajma ni prilikom izdavanja vrijednosnih papira u grčkom pravu koje ih uređuje. Grčki zakonodavac nametnuo ih je Zakonom 4050/2012 retroaktivnim uvođenjem KZD‑a.

66. Zahvaljujući tim klauzulama, sporazum između države i imatelja obveznica kojim je kvalificiranom većinom odlučeno prihvaćanje ugovorne izmjene koje je predložila Grčka Država, omogućio je nametnuti ih manjini imatelja, uključujući i onima koji su ih željeli odbiti.

67. Pribjegavanje tom mehanizmu ne može dovesti u pitanje trenutačnu i izravnu narav ( 61 ) izmjena uvjeta zajma manjini imatelja, tim više što se Zakonom 4050/2012 nastoji postići upravo taj rezultat kako bi se izbjegla nesposobnost Grčke da ispunjava svoje ugovorne obveze ( 62 ). Europski sud za ljudska prava je nadalje iz mehanizma KZD‑a zaključio da „načini prema kojima [je došlo] do razmjene jasno dokazuju nedobrovoljnu narav [sudjelovanja] [podnositeljâ zahtjeva] u postupku smanjivanja vrijednosti” ( 63 ).

68. Kako bi se riješilo pitanje primjenjivosti Uredbe br. 1215/2012 kojim se bavim, argumentacija se više ne može, zahvaljujući KZD‑u, temeljiti na tome da sporazum imatelja ulazi u ugovorni okvir ( 64 ). Naime, on se ne može odvojiti od okolnosti u kojima je prihvaćeno retroaktivno uvrštavanje tih klauzula u uvjete zajma.

69. Iako Zakon 4050/2012 provodi sporazum koji proizlazi iz pregovora između Helenske Republike i privatnih ulagača (PSI) čije se sudjelovanje smatra kao „da ima važnu ulogu u svođenju duga [Helenske Republike] na održivu razinu” ( 65 ), nije sporno da fizičke osobe koje čine manjinu imatelja obveznica Grčke Države i koje predstavljaju otprilike 1% cjelokupnog javnog duga Grčke nisu sudjelovale u tim pregovorima vođenim s institucionalnim ulagačima među kojima su banke i kreditne institucije ( 66 ).

70. Osim toga, trebaju se uzeti u obzir i drugi aspekti iznimnog konteksta u kojem je donesen Zakon 4050/2012.

71. Kao prvo, obvezujućim postupkom koji je nametnut tim zakonom, završena je potraga za „izvanrednim i jedinstvenim rješenjem” ( 67 ) situacije u Helenskoj Republici. Ono je neodvojivo povezano s monetarnom politikom Unije, s obzirom na to da nastoji osigurati zaštitu financijske organizacije države članice te, u širem smislu, očuvati stabilnost financijskog europodručja u cijelosti ( 68 ).

72. Kao drugo, dotad neviđenim pribjegavanjem ( 69 ) retroaktivnom uvrštenju KZD‑a nastojao se spriječiti rizik od neuspješnog plana restrukturiranja duga ( 70 ) koji je među ostalim mogao proizaći iz nedostatka KZD‑a ( 71 ) u izdavanjima vrijednosnih papira koje je provela Helenska Republika na nacionalnom tržištu. S obzirom na to da je cilj bio osigurati sudjelovanje svih pojedinačnih vjerovnika, grčka tijela su iskoristila to što se na više od 90% duga iz obveznica primjenjuje grčko pravo kako bi ga izmijenila namećući te klauzule ( 72 ).

73. Kao treće, takav postupak koji provodi država u svojstvu ugovorne stranke i zakonodavca je vremenski ograničen ( 73 ). Naime, s jedne strane, na nove vrijednosne papire nastale zamjenom primjenjuje se englesko pravo i ono predviđa KZD ( 74 ). S druge strane, nakon odluke ministara financija europodručja donesene u studenome 2010. i potvrđene zaključcima Europskog vijeća 24. i 25. ožujka 2011. ( 75 ) o obveznom korištenju mehanizma KZD‑a, primjenom članka 12. stavka 3. Ugovora o uspostavi Europskog stabilizacijskog mehanizma (ESM) sklopljenog u Bruxellesu 2. veljače 2012. ( 76 ) KZD‑ovi su od 1. siječnja 2013. uključeni u sve vrijednosne papire s trajanjem duljim od godine dana koji se odnose na javne dugove država članica europodručja ( 77 ). Oni sada čine jedno od sredstava koja osiguravaju financijsku stabilnost europodručja i stoga doprinose cilju „osiguranja upravljanja krizom solventnosti državâ” ( 78 ) i uvjeravanja ulagača.

74. Svi ti elementi ističu postizanje cilja od općeg interesa koji nije ograničen na Grčku već se odnosi na čitavo europodručje. Ne čini mi se da, u takvim uvjetima, priznanje da spor ne ulazi u strogo ugovorno područje ( 79 ) omogućava državama zajmoprimcima pribjegavanje zakonu kako bi „zaštitile” ( 80 ) ugovore o državnom dugu izmjenom uvjeta zajma, osobito retroaktivno.

75. Iz toga zaključujem da se materijalni izvor glavnog postupka nalazi u aktu izvršavanja javnih ovlasti kojim je u iznimnim uvjetima i okolnostima retroaktivno nametnuta zamjena vrijednosnih papira i izmjena prvobitnih uvjeta zajma kako bi se izbjegla nesposobnost Grčke da ispunjava svoje ugovorne obveze te jamčila stabilnost europodručja.

76. Posljedično, predlažem Sudu da na prethodna pitanja odgovori da tužba koju je fizička osoba stjecatelj obveznica koje je izdala država članica podnijela radi izvršenja prvobitnih uvjeta zajma ili naknade štete zbog njihova neizvršenja protiv te države članice, zbog zamjene tih obveznica obveznicama niže vrijednosti nametnutih toj fizičkoj osobi zakonom koji je u iznimnim okolnostima donio nacionalni zakonodavac, kojim je jednostrano i retroaktivno izmijenio uvjete primjenjive na obveznice tako da je u njih uključio KZD čime je omogućio da većina imatelja tih obveznica nametne takvu zamjenu manjini, nije obuhvaćena „građanskim i trgovačkim stvarima” u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012.

77. Međutim, ako bi Sud smatrao da je predmetna tužba ograničena na „podvrgavanje sudskom nadzoru odnosa privatnog prava” ( 81 ) između stjecatelja državne obveznice i države koja je izvršila akt iure gestionis, tada bi valjalo utvrditi je li spor obuhvaćen „stvarima povezanim s ugovorom” u smislu članka 7. točke 1. podtočke (a) te uredbe.

B. Je li spor obuhvaćen „stvarima povezanim s ugovorom” u smislu članka 7. točke 1. podtočke (a) Uredbe br. 1215/2012?

78. Nakon postavljanja temelja za rasuđivanje i pojašnjenja zašto se ne može pozivati na presudu Kolassa, iznijet ću svoje mišljenje o kvalifikaciji glavnog postupka.

1. Podsjetnik na načela tumačenja

79. Najprije podsjećam na osnove svih tumačenja pojma „stvari povezane s ugovorom”.

80. Kao pri tumačenju članka 1. Uredbe br. 1215/2012 ( 82 ), valja se pozvati na tumačenje Suda koje se odnosi na članak 5. točku 1. Uredbe br. 44/2001 s obzirom na to da se ono također primjenjuje na članak 7. točku 1. podtočku (a) Uredbe br. 1215/2012 koja je zamjenjuje ( 83 ).

81. Kao prvo, iz toga proizlazi da tumačenje tog članka 7. treba biti restriktivno, s obzirom na to da tužitelju nudi izbor nadležnosti te stoga mogućnost iznimke od načela nadležnosti suda države članice prema domicilu tuženika. Slijedom toga, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, posebna pravila o nadležnosti ne dopuštaju tumačenje koje ide izvan slučajeva izričito predviđenih navedenom uredbom ( 84 ).

82. Kao drugo, važno je definirati rješenja dosljedna željenom općem cilju iz uvodne izjave 16. Uredbe br. 1215/2012. Radi se o olakšavanju pravilnog sudovanja kada „postoji uska poveznica između spora i suda koji u njemu odlučuje” ( 85 ). Sud mjesta u kojem ugovorna obveza na kojoj se tužba temelji treba biti izvršena obično je najprimjereniji za odlučivanje, među ostalim, zbog blizine spora i lakšeg izvođenja dokaza ( 86 ). Osiguranje brzog izvršenja odluke se također može uzeti u obzir ( 87 ).

83. Kao treće, i dalje prema ustaljenoj sudskoj praksi koja se odnosi na autonomni pojam „stvari povezane s ugovorom” ( 88 ) i stoga na isključenje „upućivanja na nacionalno pravo jedne ili druge uključene države” ( 89 ), primjena posebnog pravila o nadležnosti u tim stvarima iz članka 7. točke 1. podtočke (a) Uredbe br. 1215/2012 podrazumijeva utvrđenje pravne obveze koju je jedna osoba slobodnom voljom preuzela prema drugoj osobi, na kojoj se temelji tužiteljeva tužba, neovisno o tome je li sklopljen ugovor ( 90 ) ili se na ugovor primjenjuju obvezne odredbe ( 91 ).

84. U tom pogledu, Sud je pojasnio da tužba za naknadu štete može biti obuhvaćena „stvarima povezanim s ugovorom”„ako se sporno ponašanje može smatrati povredom ugovornih obveza, kako ih je moguće utvrditi s obzirom na predmet ugovora” te da će „[takav] slučaj a priori biti onda kad je tumačenje ugovora koji obvezuje tuženika i tužitelja nužno za utvrđivanje dopuštenosti ili pak nedopuštenosti ponašanja koje tužitelj zamjera tuženiku” ( 92 ). Pojam „stvari povezane s deliktima” primjenjuje se samo kad tužba nije usko povezana s ugovorom ( 93 ).

85. Što se tiče tužbe poput one u glavnom postupku, prema mišljenju Helenske Republike dostatno je prenijeti sudsku praksu iz presude Kolassa. Ne slažem se s tim mišljenjem zbog razloga koje ću izložiti.

2. Doseg presude Kolassa

86. U toj presudi, koja se odnosi na stjecanje vrijednosnih papira na sekundarnom tržištu koje je uključivalo više posrednika, kao u okolnostima glavnog postupka, Sud je među ostalim presudio da članak 5. točku 1. podtočku (a) Uredbe br. 44/2001 treba tumačiti na način da se tužitelj koji je od treće osobe stekao obveznicu na donositelja a da izdavatelj te obveznice nije slobodnom voljom preuzeo neku obvezu prema tom tužitelju – što je sud koji je uputio zahtjev dužan provjeriti – ne može pozivati na nadležnost predviđenu tom odredbom u pogledu tužbe protiv tog izdavatelja na temelju uvjeta zajma, povrede obveze obavještavanja i provjere kao i po osnovi odgovornosti u vezi s prospektom ( 94 ).

87. Sud je smatrao da iz sažetog prikaza činjenica suda koji je uputio zahtjev proizlazi da banka izdavateljica obveznice nije slobodnom voljom preuzela nikakvu obvezu prema tužitelju koji je stekao obveznicu na donositelja od treće osobe ( 95 ).

88. Smatram da se glavni postupak razlikuje od situacije povodom koje je donesena ta presuda iz više razloga. Kao prvo, obveznice na koje se pozvao ulagač su predugovorne naravi. Istaknuo je odgovornost izdavatelja vrijednosnih papira koje je stekao na temelju prospekta kao i povrede drugih obveza obavještavanja kojima taj izdavatelj podliježe, kako bi dokazao da on ne bi izvršio to ulaganje da je bio bolje obaviješten.

89. Kao drugo, izdavanje državnih obveznica, poput onih koje je opisao sud koji je uputio zahtjev, koje odgovara uobičajenom posredovanju u području duga države, podliježe bitno drugačijim uvjetima od certifikata u kakve je uložio H. Kolassa. Te sporne certifikate izdala je privatna banka u obliku obveznica na donositelja čija vrijednost ovisi o indeksu koji se oblikuje na temelju portfelja i čije je upravljanje povjereno jednom društvu ( 96 ).

90. Kao treće, Sud je zaključio da tužitelj nije bio imatelj tih obveznica ( 97 ), nakon što je utvrdio da ih je banka s kojom je tužitelj bio u izravnom odnosu naručila i stekla od svojeg društva majke, pri čemu su ta društva provodila naloge u svoje ime, te da je banka posrednica te obveznice čuvala kao imovinu za pokriće u vlastito ime, a za račun tužitelja ( 98 ).

91. To nije slučaj u glavnom postupku. Naime, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, tužitelj je vlasnik vrijednosnih papira koje je stekao u svoje ime od depozitarne banke koja je postupala u svojstvu povjerenika.

92. Posljedično, postavlja se pitanje posebne kvalifikacije tih veza. S obzirom na izbor autonomne naravi pojma „stvari povezane s ugovorom” ( 99 ), na Sudu je da se izjasni o tom pitanju.

3. Posebna kvalifikacija u području izdavanja državnih obveznica

93. U području izdavanja državnih obveznica, pitanje kvalifikacije je novo i složeno zbog svojeg dvostrukog predmeta, odnosno posebne prirode državne obveznice te prijenosa prava ili ustupa potraživanja povezanog s njom.

94. Valja također uzeti u obzir da „[p]rava nad vrijednosnim papirima se sada većinom drže, prenose ili daju u zalog unosom na računu vrijednosnih papira” ( 100 ).

95. Iako razni autori tvrde da ne postoji ugovorna veza između izdavatelja i ulagača na sekundarnom tržištu, drugi smatraju da se taj pristup može relativizirati ( 101 ). Kao i potonji, smatram da iako se u tom području može priznati da više ne postoji izravna ugovorna veza bez vrijednosnog papira koji su potpisali izdavatelj i imatelj ( 102 ), „ne može se postaviti općim pravilom da pravni odnosi između izdavatelja financijskog vrijednosnog papira i ulagača koji je stekao te instrumente (makar na sekundarnom tržištu) nemaju ugovornu narav. Takvo pitanje treba analizirati samo od slučaja do slučaja, ovisno o točnoj naravi financijskih instrumenata, dokumenata koji ih uređuju te prava i obveza koji iz njih proizlaze za izdavatelja i ulagače” ( 103 ).

96. Čini mi se da bi se poticaj za nastavak tim putem trebao razabrati iz točke 41. presude Kolassa, koja ne isključuje da bi spor mogao biti obuhvaćen stvarima povezanim s ugovorom.

97. Stoga, uvjeti pod kojima je država ponudila upis obveznica, poput onih koje je opisao sud koji je uputio zahtjev, ne mogu se prema mojem mišljenju smatrati „nizom ugovora”, u smislu sudske prakse Suda ( 104 ).

98. Naime, kao što to proizlazi iz sadržaja spisa, osobito iz subscription agreementa (ugovor o upisu), Grčka Država sklopila je ugovore s managerima ili sudionicima sustava primarnog tržišta koji, u svojstvu prvih imatelja vrijednosnih papira, mogu unovčiti te papire na sekundarnom tržištu. Drugim riječima, oni se mogu smatrati distributerima za ulagače na sekundarnom tržištu na kojem su provedene transakcije koje se odnose na te obveznice.

99. Grčka Država je, kao i svaka država izdavatelj vrijednosnih papira, također razvila dokument (offering circular ili prospekt o izdavanju) koji preuzima glavne uvjete zajma i u pravnom smislu predstavlja ugovor sklopljen sa svojim vjerovnicima ( 105 ). Stoga, u takvom pravnom odnosu, država se obvezala platiti kupone i otplatiti zajam po dospijeću prema svim imateljima vrijednosnih papira, doduše ne izravno, već putem posrednika koji su stekli vrijednosne papire za njihov račun. U takvom odnosu se također može smatrati da „prijenos vrijednosnog papira na donositelja provodi ustup prava iz tog vrijednosnog papira: budući da upisnik ima obvezu ab initio prema svakom imatelju vrijednosnog papira, imatelj ima samostalno pravo u odnosu na izdavatelja” ( 106 ). Analiza provedena u točki 91. presude od 7. listopada 2015., Accorinti i dr./BCE ( 107 ) sukladna je tomu. U njoj je pojašnjeno da „su, na temelju primjenjivog privatnog prava, […] središnje banke kupnjom državnih dužničkih instrumenata, kao i privatni ulagači, stekle položaj vjerovnika države koja je izdavatelj vrijednosnica i dužnik” ( 108 ).

100. Dva dodatna argumenta mogu se izvesti iz intervencije države zakonodavca radi izmjene uvjeta zajma države ugovorne stranke. S jedne strane, predmetni zakon je nastojao proizvesti izravni i trenutačni učinak na vrijednosne papire privatnih institucionalnih ulagača ili fizičkih osoba, neovisno o posredovanju financijskih institucija.

101. S druge strane, ta zakonodavna inicijativa otkriva da je država u potpunosti poznavala opseg svojih obveza u svojstvu države ugovorne stranke ( 109 ) prema vlasnicima vrijednosnih papira ( 110 ), s obzirom na to da im je izmijenila sadržaj prije nastupanja nesposobnosti za izvršavanje obveza te, stoga, suočavanja s očekivanim zahtjevima vjerovnika za povrat duga koji bi joj bili izravno upućeni.

102. Zaključujem iz svih elemenata da pojam „stvari povezane s ugovorom” u smislu članka 7. točke 1. podtočke (a) Uredbe br. 1215/2012 obuhvaća tužbu stjecatelja obveznica izdanih u državi članici protiv te države radi ostvarivanja prava koja proizlaze iz tih vrijednosnih papira, osobito nakon što je ona jednostrano i retroaktivno izmijenila uvjete zajma.

103. Posljedično, valja pojasniti elemente odgovora koji se mogu dati sudu koji je uputio zahtjev radi određivanja mjesta izvršenja te konkretne obveze.

C. Određivanje mjesta izvršenja sporne obveze

104. Radi se o određivanju, u situaciji poput one u glavnom postupku, je li „mjesto izvršenja konkretne obveze” u smislu članka 7. točke 1. podtočke (a) Uredbe br. 1215/2012 ono koje proizlazi iz uvjeta zajma koji se odnose na konkretne obveznice ili je to mjesto promjenjivo ovisno o ustupima potraživanja povezanim s tim obveznicama, ili se pak može raditi o mjestu u kojem se vjerovniku isplaćuju kamate.

105. Prema ustaljenoj sudskoj praksi ( 111 ), ako stranke nisu odredile mjesto izvršenja sporne obveze, ono će se odrediti u skladu s pravilima o sukobu zakona suda pred kojim je pokrenut postupak.

106. Kako sam prethodno opisao, izdavanje obveznica na koje se primjenjuje grčko pravo uređeno je odredbama offering circulara (prospekt o izdavanju). U tom dokumentu, Grčka središnja banka je u skladu s člankom 8. stavkom 6. Zakona 2198/1994 koji se primjenjuje na državne dugove određena kao „paying agent”, grčko pravo je odabrano kao mjerodavno pravo, a „bond holders” su „relevant participants of the Bank of Greece Book entry system”. Iz toga zaključujem da je mjesto izvršenja konkretne obveze, ono isplate kupona i povrata glavnice, u Grčkoj, u skladu s tim Zakonom 2198/1994. Provedba zamjene vrijednosnih papira uređenih grčkim pravom koja proizlazi iz Zakona 4050/2012, također dokazuje da se radi o mjestu donošenja odluka o načinima ulaganja i njihovu izvršenju.

107. U tim uvjetima te s obzirom na moju analizu o kvalifikaciji prijenosa vrijednosnog papira na donositelja u dijelu u kojem provodi ustup prava iz vrijednosnog papira, odnosno ustup potraživanja, smatram da raniji ustupi nisu takve naravi da mijenjaju određenje mjesta izvršenja u smislu članka 7. točke 1. podtočke (a) Uredbe br. 1215/2012 ( 112 ).

108. To je tumačenje u skladu sa zahtjevom predvidivosti i pravne sigurnosti koji proizlazi iz uvodne izjave 15. Uredbe br. 1215/2012 ( 113 ), budući da dovodi do odstupanja od mogućnosti da tuženik bude tužen pred sudom države članice koji nije mogao razumno predvidjeti, ako bi njegovo određivanje trebalo ovisiti o mjestu depozita vrijednosnog papira, te doprinosi pravilnom sudovanju iz uvodne izjave 16. te uredbe.

109. Ti se ciljevi više ne bi mogli postići ako bi se mjesto izvršenja trebalo odrediti ovisno o mjestu isplate kamata koje se duguju imatelju državne obveznice ( 114 ).

110. Posljedično, predlažem Sudu da odluči da članak 7. točku 1. podtočku (a) Uredbe br. 1215/2012 treba tumačiti na način da se mjesto izvršenja državne obveznice određuje prema uvjetima zajma prilikom izdavanja tog vrijednosnog papira, neovisno o njegovim naknadnim ustupima ili stvarnom izvršenju uvjeta zajma koji se odnose na isplatu kamata ili povrat glavnice na drugom mjestu.

V. Zaključak

111. S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je postavio Oberster Gerichtshof (Vrhovni sud, Austrija) odgovori na sljedeći način: Kao prvo: – tužba koju je fizička osoba stjecatelj obveznica koje je izdala država članica podnijela radi izvršenja prvobitnih uvjeta zajma ili naknade štete zbog njihova neizvršenja protiv te države članice, zbog zamjene tih obveznica obveznicama niže vrijednosti nametnutih toj fizičkoj osobi zakonom koji je u iznimnim okolnostima donio nacionalni zakonodavac, kojim je jednostrano i retroaktivno izmijenio uvjete primjenjive na obveznice tako da je u njih uključio KZD čime je omogućio da većina imatelja tih obveznica nametne takvu zamjenu manjini, nije obuhvaćena „građanskim i trgovačkim stvarima” u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima. Podredno, ako bi Sud presudio da je spor obuhvaćen „građanskim i trgovačkim stvarima” u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012: – pojam „stvari povezane s ugovorom” u smislu članka 7. točke 1. podtočke (a) Uredbe br. 1215/2012 obuhvaća tužbu stjecatelja obveznica izdanih u državi članici protiv te države radi ostvarivanja prava koja proizlaze iz tih vrijednosnih papira, osobito nakon što je ona jednostrano i retroaktivno izmijenila uvjete zajma. – članak 7. točku 1. podtočku (a) Uredbe br. 1215/2012 treba tumačiti na način da se mjesto izvršenja državne obveznice određuje prema uvjetima zajma prilikom izdavanja tog vrijednosnog papira, neovisno o njegovim naknadnim ustupima ili stvarnom izvršenju uvjeta zajma koji se odnose na isplatu kamata ili povrat glavnice na drugom mjestu.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) SL 2012., L 351, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289.)

( 3 ) Private sector involvement (PSI). Za podsjetnik o određenim kasnijim njemačkim postupcima vidjeti, Grund, S., „The legal consequences of sovereign insolvency – a review of creditor litigation in Germany following the Greek debt restructuring”, Maastricht Journal of European and Comparative Law, Sage Publishing, New York, 2017., sv. 24., br. 3, str. 399. do 423., osobito str. 408. do 413.

( 4 ) Ta se evolucija dogodila tijekom osamdesetih godina. Prethodno, dugovi su u biti bili bankarske naravi.

( 5 ) Sudski postupci pokreću se s različitih strana. Određeni imatelji nastoje da se prema njima ne postupa nepovoljnije nego prema onima koji, nakon što nisu prihvatili smanjenje svoje tražbine (haircut), zahtijevaju pred sudom izvršenje tražbine koju država više ne može ispuniti. Drugi pokušavaju iskoristiti tu situaciju za špekulativna ulaganja.

( 6 ) Primjer argentinskog duga pokazao je gospodarske posljedice izlaganja države zajmoprimca sudskoj strategiji ulagača. Ne možemo zanemariti da ono ima financijski trošak, koji je procijenjen, koji utječe na izbor mjerodavnog prava te uvjetuje ubuduće sposobnost ponovnog zaduženja države.

( 7 ) Odnosno 205 milijardi eura duga prema privatnim vjerovnicima, za razliku od argentinskog duga u iznosu od 90 milijardi američkih dolara (USD) (otprilike 76,22 milijardi eura).

( 8 ) Taj je rizik bio povećan time što su banke držale znatni dio državnih obveznica.

( 9 ) T‑79/13, EU:T:2015:756

( 10 ) SL 2012., L 77, str. 19.

( 11 ) T‑749/15, neobjavljena, EU:T:2017:21

( 12 ) ESLJP, 21. srpnja 2016., Mamatas i dr. protiv Grčke, u daljnjem tekstu: presuda Mamatas, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614

( 13 ) Potpisana u Rimu 4. studenoga 1950., u daljnjem tekstu: EKLJP. U svojem priopćenju za medije, Tajnik Europskog suda za ljudska prava objasnio je da „Sud dakle sudi da podnositelji zahtjeva nisu pretrpjeli osobito prekomjerne troškove posebno uzimajući u obzir široku marginu prosudbe država u tom području te smanjenje tržišne vrijednosti vrijednosnih papira na koje je već utjecao pad solventnosti države, koja vjerojatno ne bi mogla poštovati svoje obveze koje proizlaze iz klauzula starih vrijednosnih papira prije stupanja na snagu novog zakona. Sud također smatra da klauzule o zajedničkom djelovanju i restrukturiranju grčkog javnog duga čine odgovarajuću i nužnu mjeru za smanjenje javnog duga i sprječavanje prestanka plaćanja države; da ulaganja u obveznice nisu bila izuzeta od rizika te da su podnositelji zahtjeva trebali biti svjesni opasnosti od mogućeg gubitka vrijednosti njihovih vrijednosnih papira, s obzirom na visoki deficit i zaduženost u Grčkoj, čak i prije krize u 2009.”.

( 14 ) U svojem priopćenju za medije, Tajnik Europskog suda za ljudska prava dodao je da „Sud također sudi da postupak zamjene nije bio diskriminatoran osobito zbog poteškoća locirati imatelje obveznica tog nepostojanog tržišta, poteškoća utvrditi točne kriterije za razlikovanje imatelja, rizika od ugrožavanja cjelokupnog postupka s katastrofalnim posljedicama za gospodarstvo te potrebe za brzim djelovanjem da bi se dug restrukturirao”.

( 15 ) U skladu s člankom 66. te uredbe, primjenjuje se samo na sudske postupke koji su u tijeku na dan ili nakon 10. siječnja 2015.

( 16 ) Njemačka jezična verzija te uredbe razlikuje dvije alternative, tako da doslovno predviđa „mjesto u kojem je obveza izvršena” i „[mjesto u kojem je obveza] trebala biti izvršena”. Tekst grčke jezične verzije tako glasi: „os pros diaforés ek symváseos, enópion tou dikastiríou tou tópou ópou ekpliróthike í ofeílei na ekplirotheí i parochí”, što znači: „u stvarima povezanim s ugovorom, pred sudom mjesta u kojem je obveza izvršena ili trebala biti izvršena”.

( 17 ) Budući da je sud koji je uputio zahtjev sažeo primjenjive odredbe, citati odredbi grčkog prava koji slijede izvedeni su iz pisanih očitovanja grčke vlade.

( 18 ) U skladu s člankom 5. stavkom 2. Nómos 2198/1994 – Áfxisi apodochón dimosíon ypallílon en génei, sýnapsi daneíon ypó tou Ellinikoú Dimosíou kai dimiourgía stin Trápeza tis Elládos Systímatos Parakoloúthisis Synallagón epí Títlon me Logistikí Morfí (‘Ávloi Títloi) kai álles diatáxeis (Zakon br. 2198/1994 o povećanju plaće svih dužnosnika, smanjenju zajmova grčke države, osnivanje sustava nadzora transakcija vrijednosnim papirima upisanima na računu (nematerijalizirani vrijednosni papiri) u okviru Grčke banke te drugim odredbama, od 22. ožujka 1994. (FEK Α’ 43/22.03.1994), u daljnjem tekstu: Zakon 2198/1994), „zajmovi i njihovi dijelovi (vrijednosni papiri) prate se knjiženjima u sustavu tekućih računa […] koji vodi Grčka središnja banka. Kamate na vrijednosne papire se također prate knjiženjima s obzirom na to da su predmet samostalne transakcije, tako da se primjenjuju mutatis mutandis druge odredbe iz ovog poglavlja. Grčka središnja banka vrši upise o dospijeću, isplati i otplati zajmova za račun Helenske Republike”.

( 19 ) U skladu s člankom 6. stavkom 1. tog zakona, „[u] sustavu sudjeluju, osim Grčke Države i Grčke središnje banke u svojstvu administratora, fizičke ili pravne osobe (u daljnjem tekstu: sudionici) koje je odlukom odredio guverner Grčke središnje banke skupno ili poimence. […]”.

( 20 ) Iz teksta tog članka citiranog u očitovanjima grčke vlade ili vlade Helenske Republike proizlazi da se radi o ustupu ili prijenosu prava vlasništva koje proizlazi iz vrijednosnog papira.

( 21 ) FEK A’ 36/23.2.2012, u daljnjem tekstu: Zakon 4050/2012

( 22 ) Pojam koji koristi sud koji je uputio zahtjev nalazi se također u točki 8. presude Fahnenbrock i dr.

( 23 ) Kao što je pojasnila portugalska vlada u svojim pisanim očitovanjima, taj pojam znači da „[k]ao financijski posrednik, banka je primila, prenijela i izvršila nalog za upis koji je zadao tužitelj, čime je provela transakciju za tuđi račun”.

( 24 ) Radi se o iznosu upisa prema dokumentu dostavljenom u prilogu 1. pisanih očitovanja Helenske Republike. U njemu je također pojašnjena oznaka International Securities Identification Number (ISIN) za obveznice koje odgovaraju onima iz offering circular (prospekt o izdavanju) od 16. veljače 2009. U skladu s tim dokumentom, datum dospijeća, odnosno dan na koji obveznice moraju biti otplaćene donositelju prema njihovoj nominalnoj vrijednosti, određen je za 20. ožujka 2012. Prije dana dospijeća, u zamjenu za pozajmljenu glavnicu donositelj treba primiti kamate ili kupon. U ovom slučaju, kamatna stopa određena je na 4,3% godišnje i L. Kuhn navodi da je primio te kamate.

( 25 ) Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, „tužitelj se sam smatra imateljem nacionalnog računa vrijednosnih papira koji drži depozitarna banka te vlasnikom državnih obveznica [upisanih] na taj račun vrijednosnih papira”.

( 26 ) Odnosno na isplatu kamata

( 27 ) Na raspravi je zastupnik L. Kuhna potvrdio da su vrijednosni papiri bili prodani.

( 28 ) Taj datum, koji je naveden u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, ne odgovara ni datumu iz dokumenata u predmetu iz kojih proizlazi da je datum dospijeća obveznica koje je stekao L. Kuhn određen za 20. ožujka 2012., ni datumu iz Zakona 4050/2012, ni pojašnjenju prema kojem je L. Kuhn prodao svoje zamijenjene obveznice.

( 29 ) Nesporno je da je tužba podnesena nakon 9. siječnja 2015.

( 30 ) Isti je tekst ponovljen u zahtjevu za prethodnu odluku.

( 31 ) Isti je tekst ponovljen u zahtjevu za prethodnu odluku.

( 32 ) Ili, drugim riječima, na račun imatelja vrijednosnih papira.

( 33 ) Radi ilustracije slučajeva u kojima sud koji je uputio zahtjev nije postavio pitanje vidjeti presude od 1. listopada 2002., Henkel (C‑167/00, EU:C:2002:555 točka 25.), od 28. travnja 2009., Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271 točka 40.), te od 28. srpnja 2016., Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:607, točka 27.).

( 34 ) Vidjeti Grund, S., „The legal consequences of sovereign insolvency – a review of creditor litigation in Germany following the Greek debt restructuring”, op. cit., osobito str. 413., koji objašnjava izbor tog temelja koji su učinili tužitelji nakon presude Fahnenbrock i dr. (točka 57.).

( 35 ) Za razliku od tužitelja u prethodnim predmetima, L. Kuhn je prodao zamijenjene obveznice za koje ukazuje smanjenje vrijednosti u odnosu na onu fiksnu iz prvobitnih uvjeta zajma, nastavno na primjenu Zakona 4050/2012.

( 36 ) Ne radi se stoga o sporu radi ocjene zakonitosti. U tom pogledu, ocjenjivala se ustavnost Zakona 4050/2012 (vidjeti presudu Symvoulio tis Epikrateias (Državno vijeće, Grčka) u punom sastavu od 21. ožujka 2014., br. 1116/2014 i 1117/2014) kao i njegova suglasnost s međunarodnim sporazumom (vidjeti presudu Mamatas).

( 37 ) Uredba (EZ) br. 1393/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. studenoga 2007. o dostavi, u državama članicama, sudskih i izvansudskih pismena u građanskim ili trgovačkim stvarima i o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ) br. 1348/2000 (SL 2007., L 324, str. 79.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 7., str. 171.).

( 38 ) To pojašnjenje nije bilo uključeno u ranije istovjetne odredbe, odnosno u članku 1. prvom stavku, prvoj rečenici Konvencije od 27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1998., C 27, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 13., str. 7.), koja je naknadno izmijenjena konvencijama o pristupanju toj konvenciji novih država članica (u daljnjem tekstu: Briselska konvencija iz 1968.) te u članku 1. stavku 1. prvoj rečenici Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30). Zakonodavac Unije je tako kodificirao sudsku praksu Suda, počevši s presudama od 14. listopada 1976., LTU (29/76, EU:C:1976:137) i od 16. prosinca 1980., Rüffer (814/79, EU:C:1980:291), koja je prihvatila kao kriterij razlikovanja između predmeta privatnog prava i onih javnog prava, postupanje javnog tijela u izvršavanju javnih ovlasti. Za detaljan prikaz sudske prakse u vezi s predmetom glavnog postupka vidjeti moje mišljenje u spojenim predmetima Fahnenbrock i dr. (C‑226/13, C‑245/13, C‑247/13 i C‑578/13, EU:C:2014:2424, točke 52. do 60. kao i navedena sudska praksa). Sud se nedavno izjasnio o tumačenju članka 1. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012 presudom od 9. ožujka 2017., Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, točka 39.), u kojoj je presudio da „je ovršni postupak koji je pokrenulo društvo u vlasništvu jedinice lokalne samouprave protiv fizičke osobe s prebivalištem u drugoj državi članici radi naplate nepodmirenog dugovanja za parkiranje na javnom parkiralištu upravljanje kojim je ta jedinica povjerila navedenom društvu, a koje nije kaznene naravi nego predstavlja samo protučinidbu za pruženu uslugu, obuhvaćen područjem primjene te uredbe”.

( 39 ) Vidjeti izreku te presude.

( 40 ) Vidjeti točke 39. i 40. presude Fahnenbrock i dr. To je rješenje povoljno primljeno u njemačkoj doktrini, osobito Mankowski, P., „Zustellung der von Privatpersonen erhobenen Klagen wegen des Zwangsumtauschs von griechischen Staatsanleihen an Griechenland nach EuZustVO (‚Fahnenbrock’)”, Entscheidungen zum Wirtschaftsrecht, RWS Verlag, Cologne, 2015., str. 495. i 496. i Knöfel, O. L., „Griechischer Schuldenschnitt – Zustellung deutscher Klagen gegen den griechischen Staat”, Recht der internationalen Wirtschaft, Deutscher Fachverlag, Frankfurt na Majni, br. 8, 2015., str. 499. do 504., osobito str. 503. i 504., kao i u francuskoj doktrini, osobito, Laazouzi, M., „Cour de justice, 1ère ch., 11 juin 2015, Stefan Fahnenbrock, affaires jointesC–226/13, C–245/13, C–247/13 et C–578/13, ECLI:EU:C:2015:383”, Jurisprudence de la CJUE, Bruxelles, Bruylant, 2016., str. 858. do 869., osobito str. 869. i d’Avout, L., Kinsch, P., Quéguiner, J.-S., Sánchez Lorenzo, S., Weller, M.-P., Wilderspin, M., „Le droit international privé de l’Union européenne en 2015”, Journal du droit international (Clunet), LexisNexis, Pariz, listopad 2016., kronika br. 4, str. 1441. do 1517., osobito str. 1449. i 1450.

( 41 ) Vidjeti točke 39. do 48. presude Fahnenbrock i dr.

( 42 ) Kao što je to napomenula grčka vlada na raspravi, u postupcima o međunarodnoj dostavi koji su u tijeku pred njemačkim sudovima, tuženik nije prisutan ni osobno ni putem zastupnika. O detaljima tog postupka i razlikama u kvalifikacijama vidjeti d’Avout, L., Kinsch, P., Quéguiner, J.-S., Sánchez Lorenzo, S., Weller, M.-P., Wilderspin, M., op. cit., osobito str. 1446. do 1447.

( 43 ) Vidjeti točku 46. presude Fahnenbrock i dr., slično u njezinoj točki 43.

( 44 ) Vidjeti točke 48. i 49. presude Fahnenbrock i dr.

( 45 ) Točka 53. presude Fahnenbrock i dr. Doktrina se usuglasila o tom pitanju, vidjeti osobito d’Avout, L., Kinsch, P., Quéguiner, J.-S., Sánchez Lorenzo, S., Weller, M.-P., Wilderspin, M., op. cit., osobito str. 1449. i Laazouzi, M., op. cit., osobito str. 869.; ti se autori pozivaju na rad profesora Pierrea Mayera, kao i Knöfel, O. L., op. cit. i Grund, S., „The legal consequences of sovereign insolvency – a review of creditor litigation in Germany following the Greek debt restructuring”, op.cit., osobito str. 419. i navedena sudska praksa u bilješci na dnu stranice 148. Za općenitije izlaganje o razvoju koncepta državnog suvereniteta u tom području i vezama s današnjim financijskim sustavima vidjeti Audit, M., „La dette souveraine: la dette souveraine appelle‑t-elle un statut juridique particulier?”, Insolvabilité des États et dettes souveraines, Librairie générale de droit et de jurisprudence, collection „Droit des affaires”, Pariz, 2011., str. 67. do 88., osobito str. 82. do 84.; što se tiče poteškoća koje proizlaze iz postupanja s dugom vidjeti Forteau, M., „Le défaut souverain en droit international public: les instruments de droit international public pour remédier à l’insolvabilité des états”, Insolvabilité des États et dettes souveraines, Librairie générale de droit et de jurisprudence, collection „Droit des affaires”, Pariz, 2011., str. 209. do 232., osobito str. 215.

( 46 ) Točka 54. presude Fahnenbrock i dr.

( 47 ) Točka 57. presude Fahnenbrock i dr.

( 48 ) Vidjeti točku 42. presude Fahnenbrock i dr.

( 49 ) Točka 58. presude Fahnenbrock i dr.

( 50 ) Vidjeti točku 46. presude Fahnenbrock i dr. Vidjeti u istom smislu, suprotno mišljenju koje je Komisija izrazila na raspravi, osobito, Beraudo, J.-P., i Beraudo, M.-J., „Convention de Bruxelles, conventions de Lugano, règlement (CE) no 44/2001, règlement (UE) no 2015/2012, Généralités et champ d’application”, JurisClasseur Europe, LexisNexis, Pariz, 2016., knjižica 3000, Laazouzi, M., op. cit., osobito str. 869. i d’Avout, L., Kinsch, P., Quéguiner, J.-S., Sánchez Lorenzo, S., Weller, M.-P., Wilderspin, M., op. cit., osobito str. 1451.

( 51 ) Vidjeti presudu Fahnenbrock i dr. (točke 34. i 35. kao i navedena sudska praksa).

( 52 ) Vidjeti presudu od 9. ožujka 2017., Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, točke 31. do 33. kao i navedena sudska praksa).

( 53 ) Vidjeti presudu od 15. veljače 2007., Lechouritou i dr. (C‑292/05, EU:C:2007:102, točka 30. kao i navedena sudska praksa).

( 54 ) Vidjeti presudu od 15. veljače 2007., Lechouritou i dr. (C‑292/05, EU:C:2007:102, točka 34. kao i navedena sudska praksa) i od 9. ožujka 2017., Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, točka 34.).

( 55 ) Slično u presudi od 15. svibnja 2003., Préservatrice foncière TIARD (C‑266/01, EU:C:2003:282, točka 30.).

( 56 ) U tom pogledu vidjeti Bismuth, R., „L’émergence d’un ‚ordre public de la dette souveraine’ pour et par le contrat d’emprunt souverain? Quelques réflexions inspirées par une actualité très mouvementée”, Annuaire français de droit international, sv. 58., Persée, Pariz, 2012., str. 489. do 513., osobito str. 510., koji koristi izraz „réécrire les contrats initiaux (ponovno sastaviti prvobitne ugovore)”.

( 57 ) Presuda Mamatas (točka 110.). Taj se iznos penje na 59% prema Grund, S., „Restructuring Government Debt Under Local Law: the Greek Case and Implications for Investor Protection”, Capital Markets Law journal, Oxford University Press, Oxford, 2017., sv. 12, br. 2, str. 253. do 273., osobito str. 254.

( 58 ) Pojašnjenja o tim izmjenama navedena su u presudi Mamatas u točkama 16. i 17. kao i u sljedećim točkama:

„49. Aktom Vijeća [m]inistara od 24. veljače 2012. određen je početak postupka za 24. veljače 2012. U prilogu su navedeni vrijednosni papiri odabrani aktom. Njime se pojasnilo da će do izmjene tih vrijednosnih papira doći njihovom zamjenom za nove vrijednosne papire koje je izdala država, ali i Europski fond za financijsku stabilnost. Novi vrijednosni papiri koje je izdala država bili bi kumulativno sačinjeni od novih državnih obveznica i vrijednosnih papira čiji bi prinos bio povezan s BDP‑om (bruto domaći proizvod).

50. Nove državne obveznice imale bi godišnju stopu od 2% za kuponsku isplatu od 2013. do 2015.; od 3% za kuponsku isplatu od 2016. do 2020.; od 3,65% za kuponsku isplatu 2021.; od 4,3% za kuponsku isplatu od 2022. do 2042. Na njih bi se primjenjivalo britansko pravo.

51. Vrijednosni papiri čiji bi prinos bio povezan s BDP‑om, dospjeli bi 2042., na njih bi se primjenjivalo britansko pravo i njihov bi se prinos izračunao prema nominalnoj glavnici obveznica koja će se smanjivati od 2024. do 2042.”

( 59 ) Vidjeti Audit, M., op. cit., osobito str. 73.

( 60 ) Vidjeti osobito presudu od 7. listopada 2015., Accorinti i dr./BCE (T‑79/13, EU:T:2015:756, točka 76. kao i točka 121. o nepostojanosti tržišta). Vidjeti također Carreau, D., „Dettes d’État”, Répertoire de droit international, Encyclopédie juridique Dalloz, Dalloz, Pariz, 1998., kako je ažuriran u rujnu 2014., sv. 1., o onome što on naziva „rizik suvereniteta” (točka 17.), kao i Lemaire, S., „La rétroactivité en droit des investissements internationaux”, La Semaine juridique – Entreprise et affaires, 2013., br. 38, str. 47. do 50.

( 61 ) Slično u točki 57. presude Fahnenbrock i dr. koja poziva na dubinsku procjenu.

( 62 ) Vidjeti De Vauplane, H., „Le rôle du juge pendant la crise: entre ombre et lumière”, Revue des affaires européennes – Law & European Affairs, Larcier, Bruxelles, 2012., br. 4, str. 773. do 778., osobito str. 775., i Grund, S., „Restructuring Government Debt Under Local Law: the Greek Case and Implications for Investor Protection”, op.cit., osobito str. 255.

( 63 ) Presuda Mamatas (točka 93.). Europski sud za ljudska prava presudio je da „prisilno sudjelovanje podnositeljâ zahtjeva u tom postupku može smatrati uplitanjem u njihovo pravo na mirno uživanje svojega vlasništva[, u smislu članka 1. prve rečenice Protokola br. 1 uz EKLJP]”.

( 64 ) Istaknuto u presudi Fahnenbrock i dr. ovim riječima: „do tih je izmjena trebalo doći nakon odluke većine nositelja obveznica na temelju klauzule o izmjeni koja je tim zakonom uvrštena u ugovore o izdavanju, što također potvrđuje namjeru Helenske Republike da upravljanje zajmovima zadrži u zakonskom okviru građanske naravi” (točka 57.).

( 65 ) Izjava čelnika država ili vlada europodručja od 26. listopada 2011. (točka 12., slično u točki 15.), dostupna na sljedećoj internetskoj stranici: http://www.consilium.europa.eu/uedocs/cms_Data/docs/pressdata/fr/ec/125663.pdf. Radi se o bitnom elementu drugog plana potpore Grčkoj, vidjeti presude od 7. listopada 2015., Accorinti i dr./BCE (T‑79/13, EU:T:2015:756, točka 19.), kao i Mamatas (točke 10. i 11.).

( 66 ) Vidjeti presudu Mamatas (točka 12.).

( 67 ) Izjava čelnika država ili vlada europodručja od 26. listopada 2011. (točka 15.)

( 68 ) Vidjeti presudu od 7. listopada 2015., Accorinti i dr./BCE (T‑79/13, EU:T:2015:756, točka 5.). U presudi Mamatas, Europski sud za ljudska prava presudio je da se „inkriminiranim uplitanjem željelo […] postići […] društveno korisni cilj” (točka 105.).

( 69 ) Vidjeti Bismuth, R., op. cit., osobito bilješku na dnu stranice 126. (str. 510.) koja citira određene autore koji su taj zakon smatrali „zakonom čišćenja” („mopping up law”), kao i Grund, S., „The legal consequences of sovereign insolvency – a review of creditor litigation in Germany following the Greek debt restructuring”, op. cit., osobito str. 420., gdje se iznosi sažetak mišljenja A. Wittea (bilješka na dnu stranice 153.): „He put forward that the Greek haircut – in contrast to other (domestic) mechanisms for debt restructuring – was imposed retroactively, tailor‑made for one particular case and which lacked the sufficient safeguards for creditors”, kao i Grund, S., „Restructuring Government Debt Under Local Law: the Greek Case and Implications for Investor Protection”, op. cit., osobito str. 254.: „To implement a haircut, the Greek government modified the bulk of its local law debt by resorting to an unconventional, yet pratical and politically expedient technique”; i str. 256.

( 70 ) U tom pogledu vidjeti i utvrđenja Europskog suda za ljudska prava u presudi Mamatas (točka 115. in fine) i objašnjenja u Bismuth, R., op. cit., osobito str. 510.

( 71 ) O razlozima zbog kojih je praksa bila različita na međunarodnim tržištima kapitala, vidjeti Bismuth, R., op. cit., osobito str. 509., te o doprinosu KZD‑a upravljanju krizama solventnosti, str. 506. Vidjeti također Carreau, D., op. cit., točka 101. i sljedeće.

( 72 ) Bismuth, R., op. cit., osobito str. 510.

( 73 ) Vidjeti Bismuth, R., op. cit., osobito str. 511. i 512., kao i Grund, S., „The legal consequences of sovereign insolvency – a review of creditor litigation in Germany following the Greek debt restructuring”, op. cit., osobito str. 422.

( 74 ) Grund, S., „The legal consequences of sovereign insolvency – a review of creditor litigation in Germany following the Greek debt restructuring”, op. cit., osobito str. 422. kao i bilješke na dnu stranice 173. i 175.

( 75 ) EUCO 10/11

( 76 ) U skladu s točkom 96. presude od 27. studenoga 2012., Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756), taj mehanizam „nastoji zadovoljiti potrebe financiranja članica [navedenog mehanizma], odnosno država članica čija je valuta euro, koje su suočene ili za koje postoji opasnost od suočavanja s ozbiljnim problemima financiranja., ako je to nužno za očuvanje financijske stabilnosti europodručja u cijelosti i svojih država članica”.

( 77 ) Vidjeti Bismuth, R., op. cit., osobito str. 512.

( 78 ) Prema izrazu iz Bismuth, R., op. cit., osobito str. 508.

( 79 ) Slično u presudi br. 11260/05 Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud, Italija), objedinjena građanska vijeća, od 27. svibnja 2005., citiranoj u O’Keefe, R., Tams, C. J., i Tzanakopoulos, A., The United Nations Convention on Jurisdictional Immunities of States and Their Property: A Commentary, Oxford University Press, Oxford, 2013., bilješka na dnu stranice 87. (str. 65.), kao i u Grund, S., „The legal consequences of sovereign insolvency – a review of creditor litigation in Germany following the Greek debt restructuring”, op. cit., osobito bilješke na dnu stranice 142. (str. 418.) i 149. (str. 419.).

( 80 ) Prema izrazu iz Grund S., „The legal consequences of sovereign insolvency – a review of creditor litigation in Germany following the Greek debt restructuring”, op.cit., osobito str. 411. i 418.

( 81 ) Presuda od 1. listopada 2002., Henkel (C‑167/00, EU:C:2002:555, točka 30.)

( 82 ) Vidjeti presudu od 9. ožujka 2017., Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, točka 31.).

( 83 ) Vidjeti presudu od 15. lipnja 2017., Kareda (C‑249/16, EU:C:2017:472, točka 8.), koja se može upotpuniti napomenom da razlika u formulaciji u francuskoj jezičnoj verziji prema mojem mišljenju ne utječe na utvrđenje o jednakovrijednosti odredbi. Naime, dok je članak 5. točka 1. Uredbe br. 44/2001 odredio nadležnost „pred sudom u mjestu u kojemu treba biti izvršena obveza”, člankom 7. točkom 1. podtočki (a) Uredbe br. 1215/2012 je predviđeno da tužitelj može pokrenuti postupak „pred sudom mjesta izvršenja konkretne obveze”. Na tome stoga ne treba zasnivati nikakav zaključak.

( 84 ) Vidjeti presudu od 14. srpnja 2016., Granarolo (C‑196/15, EU:C:2016:559, točka 18.).

( 85 ) Pojmovi iz izvješća M. P. Jenarda o [Briselskoj] konvenciji (SL 1979., C 59, str. 1., str. 22.), citiranog u presudi od 19. veljače 2002., Besix (C‑256/00, EU:C:2002:99, točka 30.)

( 86 ) Vidjeti presudu od 19. veljače 2002., Besix (C‑256/00, EU:C:2002:99, točka 31. i navedena sudska praksa).

( 87 ) Vidjeti u vezi s tim pitanjem Ancel, M.-E., Deumier, P., Laazouzi, M., Droit des contrats internationaux, Sirey, Pariz, 2016., str. 105.

( 88 ) Vidjeti presudu od 15. lipnja 2017., Kareda (C‑249/16, EU:C:2017:472, točke 27. do 29. i navedena sudska praksa).

( 89 ) Vidjeti osobito presudu od 22. ožujka 1983., Peters Bauunternehmung (34/82, EU:C:1983:87, točka 9.). Vidjeti također u tom smislu presudu Kolassa (točka 37. i navedena sudska praksa), slično u presudi od 15. lipnja 2017., Kareda (C‑249/16, EU:C:2017:472, točka 28.).

( 90 ) Vidjeti osobito presudu Kolassa (točka 39. i navedena sudska praksa).

( 91 ) Vidjeti presudu Kolassa (točka 40.), slično u mišljenju nezavisnog odvjetnika M. Szpunara u tom predmetu (KolassaC‑375/13, EU:C:2014:2135, bilješka na dnu stranice 10.).

( 92 ) Presuda od 13. ožujka 2014., Brogsitter (C‑548/12, EU:C:2014:148, točke 24. i 25.).

( 93 ) Vidjeti presude od 27. rujna 1988., Kalfelis (189/87, EU:C:1988:459, točka 18.), od 17. listopada 2013., OTP Bank (C‑519/12, neobjavljena, EU:C:2013:674, točka 26.) i Kolassa (točka 44.).

( 94 ) Vidjeti točku 41. presude Kolassa.

( 95 ) Vidjeti točku 40. presude Kolassa.

( 96 ) Vidjeti detaljno objašnjenje osobitog pravnog režima tog proizvoda zasnovano na utvrđenjima Suda, Cotiga, A., „I. A. Régulation européenne. C. J. U. E., 28 janvier 2015, Harald Kolassa c. Barclays Bank PLC, Aff. C‑375/13”, Revue internationale des services financiers, Larcier, Bruxelles, 2015., br. 2, str. 40. do 49., osobito str. 41., koji pojašnjavaju da se radi o „kreditnom derivatu osiguranom vrijednosnim papirima”, odnosno „obliku derivata koji se odnosi na kreditni događaj uključen u utrživi vrijednosni papir”.

( 97 ) Vidjeti točku 26. presude Kolassa.

( 98 ) Vidjeti točku 15. presude Kolassa.

( 99 ) Predlažem stoga Sudu da odstupi od rješenja koje je nedavno prihvaćeno u presudi od 20. travnja 2016., Profit Investment SIM (C‑366/13, EU:C:2016:282, točka 56.), u posebnim okolnostima tog slučaja, zbog načela na koje se upućuje u točki 83. ovog mišljenja (kao i navedena sudska praksa) i predvidive razlike između, s jedne strane, kvalifikacije kojom se određuje nadležnost i, s druge strane, procesne legitimacije zasnovane na nacionalnom pravu.

( 100 ) Cotiga, A., op. cit., osobito str. 42., drugi odlomak i bilješka na dnu stranice 9. koja upućuje na izvješća s objašnjenjem Haške konvencije od 5. srpnja 2006. o pravu mjerodavnom za određena prava u pogledu vrijednosnih papira koje drže posrednici.

( 101 ) Cotiga, A., op. cit., osobito bilješka na dnu stranice 27. (str. 44.), kao i Fyon, M., „Regards croisés sur l’arrêt Kolassa et sur diverses questions liées aux actions en responsabilité à l’encontre des émetteurs d’instruments financiers”, Revue pratique des sociétés – Tijdschrift voor Rechtspersoon en Vennootschap, De Gruyter, Berlin, 2016., br. 4, str. 405. do 429., osobito točka 15., koji ističe da „M. Lehman međutim opravdano naglašava da je taj zaključak [o nepostojanju ugovornih veza] više vezan za pravnu kvalifikaciju [tih] veza […] nego za narav prigovorâ (često deliktne naravi) [pojedinca]”.

( 102 ) O različitim načinima držanja vrijednosnih papira vidjeti Cotiga, A., op. cit., osobito str. 42.

( 103 ) Pozivam se na mišljenje Fyon, M., op. cit., osobito točku 34., s kojim se slažem. Vidjeti u istom smislu, Azi, A., „La solidarité financière dans la zone euro”, Droit administratif, LexisNexis, Pariz, br. 8-9, 2012., str. 9. do 18., osobito točke 5. i 6.

( 104 ) Vidjeti presudu od 17. lipnja 1992., Handte (C‑26/91, EU:C:1992:268).

( 105 ) Vidjeti u tom smislu De Vauplane, H., op. cit., osobito str. 775.

( 106 ) Haftel, B., „Circulation internationale des titres financiers, action en responsabilité et compétence juridictionnelle: questions de qualification”, Revue des contrats, Lextenso Éditions, Issy‑les‑Moulineaux, 2015., br. 3, str. 547. do 551., osobito str. 548., kao i u istom smislu Fyon, M., op. cit., osobito točka 36.

( 107 ) T‑79/13, EU:T:2015:756. Napominje se da je ta presuda također citirana u presudi Mamatas (točka 54.).

( 108 ) Također treba napomenuti da mi se čini da članci 6. i 8. Zakona 2198/1994 podupiru tu općenitu analizu.

( 109 ) Što omogućava razlikovati glavni postupak od postupka povodom kojeg je donesena presuda od 17. lipnja 1992., Handte (C‑26/91, EU:C:1992:268).

( 110 ) Što omogućava razlikovati glavni postupak od postupka povodom kojeg je donesena presuda Kolassa.

( 111 ) Vidjeti osobito presudu od 6. listopada 1976., Industrie Tessili Italiana Como (12/76, EU:C:1976:133).

( 112 ) Što se tiče sporova koji se odnose na potraživanja obuhvaćena stvarima povezanim s „deliktima ili kvazideliktima”, vidjeti po analogiji presudu od 21. svibnja 2015., CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, točka 35. i navedena sudska praksa).

( 113 ) Vidjeti osobito presudu od 31. siječnja 2018., Hofsoe (C‑106/17, EU:C:2018:50, točka 45.).

( 114 ) Vidjeti po analogiji presudu od 18. srpnja 2013., ÖFAB (C‑147/12, EU:C:2013:490, točka 41.).