ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
30.

Sustav plaća, poput onog predviđenog ÖBB‑G-om iz 2015., u kojem se za potrebe klasifikacije radnika u platne razrede uzima u obzir samo radno iskustvo koje su oni stekli u određenom sektoru u kojem poslodavac posluje, ne može se po mojem mišljenju smatrati nespojivim sa zabranom diskriminacije na temelju dobi samo zato što se njime ne daje nikakav značaj usporedivom radnom iskustvu koje je stečeno u srodnim sektorima, iako to iskustvo objektivno omogućuje, jednako kao i iskustvo koje se smatra relevantnim, da se radnika stavi u položaj da bolje obavlja svoje obveze. Točno je da je tim sustavom plaća predviđeno različito postupanje s radnicima u pogledu plaća s obzirom na godine radnog iskustva stečenog prije zapošljavanja. Međutim, to različito postupanje temelji se na istaknutoj vrsti iskustva, posebno na svojstvu poslodavca kod kojega je razmatrana djelatnost obavljena, i ne uzima u obzir, kako to ispravno ističe austrijska vlada, kriterije koji su, barem izravno, vezani uz dob, kao što je to primjerice vrijeme kada je to iskustvo stečeno ( 26 ).
43.

Moglo bi se zapitati postoji li granica u smislu razdoblja nakon otpuštanja unutar kojeg radnica može svojeg bivšeg poslodavca obavijestiti o svojem stanju i tražiti zaštitu koju pruža članak 10. Direktive o majčinstvu. S obzirom na proturječje koje sam već istaknula, nije iznenađujuće da članak 10. ne pruža izričit odgovor na to pitanje. Čini mi se, budimo fer i prema poslodavcu, da otpuštena radnica ne smije nerazumno odugovlačiti s obavještavanjem poslodavca i isticanjem svojeg zahtjeva; i da bi njezina mogućnost da učini prvonavedeno kao uvod u drugonavedeno trebala prestati protekom razdoblja zaštite predviđenog u članku 10. točki 1. – to jest na „kraju rodiljnog dopusta iz članka 8. stavka 1.”. Točan trenutak kada do toga dolazi ovisit će o načinu na koji je dotična država članica odlučila prenijeti Direktivu o majčinstvu u svoje pravo. Za trudnicu koja je otpuštena taj je datum možda hipotetski jer, s obzirom na to da je otpuštena, možda uopće nije iskoristila rodiljni dopust ili njegov dio ( 39 ). Međutim, nacionalni sud će moći odrediti datum na koji bi njezin rodiljni dopust bio završio te će stoga moći utvrditi je li prije tog datuma obavijestila svojeg poslodavca o svojem stanju.
79.

Neovisno o tome, nije jasno zašto je apsolutno nužno da veterinar ima isključivo pravo maloprodaje predmetnih proizvoda i isključivu ovlast izdavanja recepata za iste. Konkretno, kako je Komisija istaknula na raspravi, zamislivo je da se i drugim osobama s odgovarajućim kvalifikacijama, kao što su farmaceuti ili druge osobe s visokim obrazovanjem u farmaciji, odobri prodaja predmetnih proizvoda. Rumunjska vlada je na raspravi navela, kao odgovor na to, da profesija veterinarskog farmaceuta nije regulirana u Rumunjskoj. Osim toga, istaknula je da su veterinari, u skladu s programom studija koji je u skladu s člankom 38. stavkom 1. Direktive 2005/36 obvezan za stjecanje veterinarske kvalifikacije, kako je opisan u točki 5.4.1. njezinog Priloga V., osposobljeni u farmaciji pa stoga imaju potrebne vještine za prodaju predmetnih proizvoda. To je točno, ali rumunjska vlada nije objasnila na koji način to osposobljavanje odvaja veterinare od „običnih” farmaceuta koji su također studirali farmaciju. U tom pogledu, iako bi i farmaceuti imali privatni interes za zaradom od maloprodaje veterinarsko‑medicinskih proizvoda, mogućnost da i neovisni subjekti prodaju te proizvode na temelju veterinarskog recepta pomogla bi u smanjenju tog interesa ( 38 ).
13.

Opći je sud potom ocijenio drugi tužbeni razlog koji se temeljio na više očitih pogrešaka u ocjeni. On je djelomično prihvatio, a djelomično odbio taj razlog. Istaknuo je da, s obzirom na to da je u tom kontekstu utvrdio postojanje očitih pogrešaka u ocjeni ili nedostatnosti obrazloženja koje utječu na zakonitost procjene ponude društva European Dynamics i dr., same te nezakonitosti opravdavaju poništenje odluke o odbijanju ponude.
36.

U tom pogledu predložit ću Sudu da odgovori da, kako bi se mogao pozvati na tu iznimku, proizvođač ili prodavatelj sastavnog dijela složenog proizvoda mora poštovati obvezu dužne pažnje s obzirom na to poštuju li daljnji korisnici uvjete upotrebe utvrđene u članku 110. stavku 1. Uredbe br. 6/2002. Ta obveza dužne pažnje podrazumijeva, s jedne strane, da kupca obavijesti o tome da je u predmetnom sastavnom dijelu sadržan dizajn čiji on nije nositelj i da je taj dio isključivo namijenjen upotrebi u uvjetima utvrđenima u toj odredbi i, s druge strane, da gubi pravo na to da se poziva na njega ako je znao ili je bilo osnovano pretpostaviti da je morao znati da se dio neće upotrebljavati u skladu s tim uvjetima (odjeljak D).
30.

Prema tome, ako članak 183. Direktive 2006/112, kada ga se tumači zajedno s načelom fiskalne neutralnosti, za poreznog obveznika stvara pravo na povrat preplaćenog iznosa poreza u razumnom roku i ako u slučaju prekoračenja toga razumnog roka on ima pravo i na naknadu štete na ime gubitaka pretrpljenih zbog zakašnjelog povrata poreza, to po mojem mišljenju podrazumijeva pravo na primitak punog iznosa kamata na ime zakašnjelog povrata poreza utvrđenog nacionalnim pravom odnosne države članice. Ograničenje prava na isplatu kamata se stoga treba smatrati protivnim načelu djelotvornosti, s obzirom na to da se njime ostvarivanje prava koje proizlazi iz prava Unije – koje se sastoji od prava na naknadu gubitaka nastalih zbog zakašnjelog povrata poreza – čini nemogućim ili barem pretjerano otežanim. Osim toga, to ograničenje je također protivno načelima pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja s obzirom na to da porezni obveznik, koji je u toj situaciji vjerovnik porezne uprave, ima pravo očekivati isplatu cjelokupnog iznosa kamata predviđenih zakonskim odredbama. Ograničenje prava na isplatu cjelokupnog iznosa kamata trebalo bi biti moguće samo u posebnim situacijama kada je takav zakašnjeli povrat poreza uzrokovan razlozima koji se mogu pripisati poreznom obvezniku. Međutim, to nije slučaj u glavnom postupku.
41.

Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je mehanizam ispravka predviđen člancima 184. do 186. Direktive o PDV‑u sastavni dio sustava odbitka PDV‑a utvrđenog tom direktivom. On ima za cilj povećati preciznost odbitaka kako bi se osigurala neutralnost PDV‑a, na način da transakcije izvršene u prethodnoj fazi i dalje dovode do prava na odbitak u mjeri u kojoj služe isporukama podložnim takvom porezu. Taj mehanizam također ima za cilj uspostaviti uski i izravni odnos između prava na odbitak ulaznog PDV‑a i korištenja dotičnih dobara ili usluga za transakcije koje su izlazno oporezive ( 4 ).
50.

Također bi trebalo dodati da švicarska praksa i pravna literatura pretežito slijede predloženi funkcionalan pristup smatrajući trenutak pokretanja postupka pred Schlichtungsbehördeom odlučujućim trenutkom na temelju članaka 27. i 30. Luganske konvencije II ( 27 ). Usto, High Court of Justice of England and Wales (Chancery Division) (Visoki sud (Engleska i Wales), odjel Chancery, Ujedinjena Kraljevina) također je slijedio ovaj pristup u predmetu koji je uključivao Schlichtungsbehörde ( 28 ).
39.

Međutim, čak i ako je invaliditet očigledan, to ne znači da će poslodavac u svakom slučaju biti svjestan prikladnih mjera – ili svih prikladnih mjera – koje bi trebao poduzeti radi razumne prilagodbe radniku. Poslodavac može od radnika tražiti dodatne pojedinosti kako bi mu po potrebi mogao omogućiti potporu i pomoć. Ako radnik odbije dati te informacije ili ih ne želi dati, ne može ga se na to obvezati. On može odlučiti radije ne sudjelovati u tome zbog načina na koji vidi svoje osobno dostojanstvo ili nezavisnost. U takvim okolnostima poslodavac će biti ograničen u pogledu očitih koraka koje može poduzeti ( 16 ). Slijedom navedenih djelovanja može ili i ne mora doći do uklapanja radnika u radnu okolinu. No ne može postojati obveza za poslodavca da poduzme daljnje korake.
27.

Roland Becker sklopio je ugovor o zračnom prijevozu sa zračnim prijevoznikom Hainan Airlines Co. Ltd (u daljnjem tekstu: Hainan Airlines) za putovanje sastavljeno od dva povezana leta. Taj zračni prijevoznik ima domicil izvan Unije. Prvi dio odnosnog putovanja bio je od zračne luke Tegel u Berlinu (Njemačka) do Bruxellesa (Belgija), a drugi dio od Bruxellesa do Pekinga (Kina). U Berlinu se R. Becker prijavio za oba te je dobio odgovarajuće karte za ukrcaj. Nakon provjere mu je dopušten i prijevoz prtljage, sve do Pekinga. Prvi dio putovanja koji je izveo Brussels Airlines odvio se sukladno rasporedu. Međutim, u Bruxellesu je R. Beckeru uskraćen ukrcaj na drugi dio do Pekinga, koji je izvodilo društvo Hainan Airlines.
25.

Prije nego što je o glavnom predmetu odlučivao Supreme Court of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine), o njemu su odlučivali Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) (Viši sud, Odjel za imigraciju i azil, Ujedinjena Kraljevina) i Court of Appeal (Žalbeni sud, Ujedinjena Kraljevina). Postupak se dvaput prekidao dok se čekalo da Sud donese presude od 16. siječnja 2014., Onuekwere (C‑378/12, EU:C:2014:13), i od 16. siječnja 2014., G. (C‑400/12, EU:C:2014:9). U tom je razdoblju F. Vomero počinio druga kažnjiva djela za koja je osuđen.
50.

Naposljetku, primjenjivost mehanizma obeštećenja predviđenog člankom 17. Direktive 86/653 od početka probnog razdoblja ne dovodi do toga da se odnos trgovačkog zastupanja nikada ne može prekinuti bez plaćanja odštete te da se stoga interesi nalogodavca ne uzimaju dovoljno u obzir. Naime, člankom 17. stavkom 2. točkom (a) Direktive 86/653 predviđa se obvezno i bez preliminarnog prigovora plaćanje novčane naknade, ali isključivo „ako i u mjeri u kojoj” je djelovanje trgovačkog zastupnika dovelo do značajnog razvoja poslovnih odnosa nalogodavca na način da on nastavlja ostvarivati korist i nakon raskida ugovora o zastupanju. Osim toga, uzimajući u obzir sve okolnosti, plaćanje te odštete treba biti pravično ( 28 ). U tom pogledu treba podsjetiti, kao što je utvrđeno u točki 26. ovog mišljenja, da sustav odštete ima narav naknade na temelju uspješnosti trgovačkog zastupnika. Slijedom toga, ako se u skladu s tim kriterijima mora dodijeliti odšteta, činjenica da je ugovor bio raskinut tijekom probnog razdoblja nije dovoljna da bi se odbilo plaćanje naknade. Naposljetku, raskid ugovora o zastupanju u probnom razdoblju može imati isti učinak kao i raskid ugovora na neodređeno vrijeme, odnosno gospodarsku štetu. Suprotno tome, ako se uvjeti navedeni u članku 17. stavcima 2. i 3. Direktive 86/653 ne ispune, trgovačkom se zastupniku ne treba dodijeliti nikakva odšteta, bez obzira na to je li do raskida ugovora došlo u probnom razdoblju ili ne. To također proizlazi iz činjenice da se sustavom odštete ne nastoji sankcionirati raskid ugovora, nego obeštetiti zastupnika za ranije pružene usluge koje će i dalje imati učinak na buduće poslove nalogodavca.
32.

Prije prestanka djelatnosti društva Contimark, jedan od tužitelja u glavnom postupku pokrenuo je u travnju 2013. postupak pred Juzgado de lo Social no 33 de Barcelona (Radni sud br. 33 u Barceloni, Španjolska) za utvrđenje prestanka njegova ugovora o radu zbog neisplate plaća. Ostali tužitelji u glavnom postupku podnijeli su tužbe u vezi s njihovim otkazima, do kojih je došlo u svibnju i lipnju 2013. Na kraju 2013., Juzgado de lo Social no 33 de Barcelona (Radni sud br. 33 u Barceloni) naložio je društvu Contimark da im isplati zaostale plaće i naknade.
14.

Međutim, ta odredba predviđa da se familie- en jeugdrechtbank (Obiteljski sud i sud za mladež) može proglasiti nenadležnim samo ako je jedan od sljedećih uvjeta ispunjen, odnosno ako je dotična osoba već bila obuhvaćena jednom mjerom ili više njih iz članka 37. stavka 2., 2.a ili 2.b Zakona o zaštiti mladeži ili rehabilitacijom poput one iz članaka 37.a do 37.n tog zakona ili ako se radi o djelu iz članaka 373., 375., 393. do 397., 400., 401., 417.ter, 417.quater, 471. do 475. Kaznenog zakonika ili pokušaju počinjenja djela iz članaka 393. do 397. tog zakonika.
30.

M. I. Vega González traži pravo na nastavak radnog odnosa pod istim uvjetima ili uvjetima koji su što sličniji onima na koje karijerni službenik ima pravo. Ti su uvjeti očito dio prava, povlastica i obveza koji određuju radni odnos između predmetne radnice i poslodavca, to jest „uvjeti zapošljavanja”. Bitno je to da karijerni službenik u okolnostima koje su slične okolnostima u kojima M. I. Vega González nastavlja povećavati određene prednosti koje potječu iz radnog odnosa i ima pravo na ponovno stupanje u službu nakon okončanja svojeg mandata u svojstvu izabranog zastupnika u predmetnoj zakonodavnoj skupštini, dok s radnikom s ugovorom na određeno vrijeme (ovdje privremeni službenik) koji obavlja isti posao to nije tako.
1.

Svojim žalbama, Comunidad Autónoma del País Vasco (autonomna zajednica Baskija, Španjolska) i Itelazpi SA (C‑66/16 P), Comunidad Autónoma de Cataluña (autonomna zajednica Katalonija, Španjolska) i Centre de Telecomunicacions i Tecnologies de la Informació de la Generalitat de Catalunya (CTTI) (C‑67/16 P), Navarra de Servicios y Tecnologías SA (C‑68/16 P), Cellnex Telecom SA i Retevisión I SA (C‑69/16 P), Comunidad Autónoma de Galicia (autonomna zajednica Galicija, Španjolska) i Redes de Telecomunicación Galegas Retegal SA (Retegal) (C‑70/16 P) i Kraljevina Španjolska (C‑81/16 P), zahtijevaju ukidanje presuda Općeg suda Europske unije od 26. studenoga 2015., Comunidad Autónoma del País Vasco i Itelazpi/Komisija (T‑462/13, EU:T:2015:902), Comunidad Autónoma de Cataluña i CTTI/Komisija (T‑465/13, neobjavljena, EU:T:2015:900),Navarra de Servicios y Tecnologías/Komisija (T‑487/13, neobjavljena, EU:T:2015:899), Abertis Telecom i Retevisión I/Komisija (T‑541/13, neobjavljena, EU:T:2015:898), Comunidad Autónoma de Galicia i Retegal/Komisija (T‑463/13 i T‑464/13, neobjavljena, EU:T:2015:901) i Španjolska/Komisija (T‑461/13, EU:T:2015:891) (u daljnjem tekstu zajedno nazvane: pobijane presude), kojima je Opći sud odbio njihove tužbe za poništenje Odluke Komisije 2014/489/EU od 19. lipnja 2013. o državnoj potpori SA.28599 (C 23/10 (ex NN 36/10, ex CP 163/09)) Kraljevine Španjolske za uvođenje digitalne zemaljske televizije u udaljenim i manje urbaniziranim područjima (osim u Kastilji – La Mancha) (SL 2014., L 217, str. 52., u daljnjem tekstu: sporna odluka).
14.

Prvim tužbenim razlogom tvrdi da se u članku 4. stavku 4. Direktive 2006/126 definicije kategorija vozila C1 i C izričito razlikuju od onih kategorija D1 i D i da češko pravo nije preuzelo uvjet koji glasi kako slijedi: „motorna vozila, osim onih iz kategorija D1 ili D”. Posljedica spomenutog propusta je to da u navedenoj državi članici imatelj dozvole kategorije C1 ili C ima pravo voziti vozilo izrađeno za prijevoz najviše osam putnika, bez obzira na to je li projektirano za prijevoz putnika ili robe, iako se tom direktivom zahtijeva vozačka dozvola kategorije D1 ili D ako je vozilo projektirano i izrađeno za prijevoz putnika.
24.

Kao prvo, kad je riječ o posjedovanju i stavljanju na raspolaganje kapaciteta za pohranu, čini se da se u sudskoj praksi Suda koja se odnosi na naknadu povezanu s iznimkom privatnog reproduciranja daju vrlo jasne naznake. Naime, prema toj sudskoj praksi, iako su obveznici naknade u načelu korisnici koji ostvaruju reproduciranja u okviru te iznimke, države članice zbog praktičnih razloga imaju pravo naplaćivati navedenu naknadu od osoba koje javnosti stavljaju na raspolaganje medije ili opremu za snimanje ( 8 ). Iako se to stavljanje na raspolaganje najčešće ostvaruje prodajom medija ili opreme, pri čemu se naknada naplaćuje iz iznosa ostvarene prodaje, prema mojem mišljenju, ne postoji nikakva načelna prepreka koja bi bila u suprotnosti s time da to stavljanje na raspolaganje poprimi oblik stavljanja na raspolaganje kapaciteta za pohranu u oblaku. To je stajalište potkrijepljeno sudskom praksom Suda prema kojoj se naknada na temelju iznimke privatnog reproduciranja može odnositi na reproduciranja koja ostvaruje privatna osoba uz pomoć uređaja koji pripada trećoj osobi ( 9 ).
74.

To bi pravo nužno nestalo da sudski nadzor obuhvaća samo činjeničnu situaciju na dan provedbe transfera i isključuje promjene nastale nakon donošenja odluke. Razlozi na koje se može pozivati radi osporavanja odluke o transferu ne mogu se ograničiti na one koji su postojali u trenutku donošenja odluke. Naknadni dokazi trebaju osnažiti sudski nadzor odluke o transferu i njezine posljedice. U tom smislu elementi poput, na primjer, uvjeta prihvata podnositelja zahtjeva za azil u zamoljenoj državi članici ili istek rokova za ponovni prihvat ili novi transfer moraju se uzeti u obzir radi ocjene zakonitosti transfera, i to osobito zato što može doći do brzih promjena u tim uvjetima prihvata od jedne do druge države članice ovisno o migracijskom pritisku koji postoji na dan kada sud donosi odluku.
13.

Prema članku 12. stavcima 1. i 2. Direktive 91/477: „1. Ako se ne postupa po postupku utvrđenom člankom 11., neće se dozvoliti posjedovanje vatrenog oružja za vrijeme putovanja kroz dvije ili više država članica, osim ako osoba o kojoj je riječ nije dobila dozvolu svake od tih država članica. Države članice mogu izdati takvu dozvolu za jedno ili više putovanja u roku od najviše jedne godine, s mogućnošću produženja. Takve se dozvole upisuju u dozvolu […], koju putnik mora predočiti svaki put kada to od njega zatraže vlasti država članica. 2. Ne dovodeći u pitanje stavak 1., lovci za kategorije C i D, sportski strijelci za kategorije B, C i D mogu, bez prethodnog odobrenja, posjedovati jedan ili više komada vatrenog oružja tijekom putovanja kroz dvije ili više država članica radi bavljenja svojim aktivnostima, pod uvjetom da posjeduju […] propusnicu u kojoj je navedeno to vatreno oružje i pod uvjetom da mogu opravdati razloge svojeg putovanja. Međutim to se odstupanje ne primjenjuje na putovanja u državu članicu koja, u skladu s člankom 8. stavkom 3., zabranjuje nabavu i posjedovanje dotičnog vatrenog oružja ili navedeno uvjetuje izdavanjem odobrenja. U tom slučaju se izričita napomena u tom smislu upisuje u europsku oružnu propusnicu. […]. […].”
42.

To me dovodi do predmetnog slučaja.
21.

U međuvremenu spor je u tijeku pred španjolskim Tribunalom Supremo (Vrhovni sud), to jest sudom koji je uputio zahtjev ( 16 ). On navodi da ti ugovori, koji su predmet spora, ne mogu biti obuhvaćeni skupnim izuzećem prema Uredbi br. 2790/1999 jer Repsol ima tržišni udio veći od 30 %, odnosno taj je udio imao prilikom sklapanja ugovora. Međutim, Tribunal Supremo pita se dovodi li Odluka 2006/446 možda do izuzimanja ovih ugovora i sprečava li ta odluka nacionalne sudove da se bave zakonitošću navedenih ugovora.
37.

Zahtjev Ibero Toursa bio je u bitnome odbijen jer je Sud zaključio da je on posrednik jedinstvene transakcije, a ne dio lanca transakcija. U presudi Ibero Tours Sud je istaknuo da je naknada koju u predmetu Elida Gibbs prima porezni obveznik, koji se nalazio na čelu lanca transakcija, bila efektivno smanjena sniženjem koje je on dodijelio izravno krajnjem potrošaču putem sustava vaučera ( 26 ), dok je Ibero Tours bio obvezan isplatiti organizatoru putovanja dogovorenu cijenu za njegove usluge putovanja, neovisno o eventualnom popustu koji bi Ibero Tours odlučio dodijeliti putnicima ( 27 ). Nije bilo ni učinka na naknadu koju je primio Ibero Tours za svoje usluge posrednika. Stoga, u skladu s člankom 11. dijelom A stavkom 1. točkom (a) Šeste direktive (sada članak 73. Direktive 2006/112), takvo sniženje cijene nije dovelo do smanjenja oporezivog iznosa ni u odnosu na glavnu transakciju niti isporuku usluga od strane putničkog agenta ( 28 ).
18.

Svojim prethodnim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita narušava li se sloboda poslovnog nastana kao dio primarnog prava nacionalnim propisom kojim se u okviru prenošenja članka 10. stavka 2. Direktive o spajanju predviđa oporezivanje i može li se u danom slučaju to oporezivanje opravdati. Pritom to oporezivanje prema navodima suda koji je uputio zahtjev samo u prekograničnom slučaju dovodi do neposrednog oporezivanja, dok u potpuno unutarnjoj situaciji nema oporezivanja prenositelja.
58.

Čak niti članak 3. stavak 2. Uredbe br. 2252/2004, koji je Austrija istaknula, ne dovodi do drugačije ocjene. Točno je da su navedenom odredbom države članice obvezane odrediti jedno tijelo nadležno za tiskanje putovnica i putnih isprava. No, u toj odredbi nije ništa navedeno o načinu na koji države članice odabiru ta nadležna tijela. Konkretno, njoj se uopće ne protivi prethodno provođenje postupka nabave uz poštovanje zahtjeva prava Unije. To potvrđuje i pogled na ukupni kontekst u kojem se navedena odredba nalazi. Kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 4., Uredba br. 2252/2004 ograničena je na usklađivanje sigurnosnih obilježja za putovnice i putne isprave, dok određivanje nadležnih tijela od strane država članica izričito podliježe relevantnim odredbama prava Unije. Upravo ovim odredbama prava Unije, u čije poštovanje Uredba br. 2252/2004 ne dira, pripada osobito pravo javne nabave, kao što proizlazi iz temeljnih sloboda i iz direktive 92/50 i 2004/18.
32.

SNCF u biti tvrdi da je prijenosom imovine u paketu o kojem je odlučeno u lipnju 2005. u potpunosti poštovana svrha članka 3. stavka 2. odluke Sernam 2, s obzirom na njezinu uvodnu izjavu 217. Rasuđivanje Općeg suda pogrešno je zbog dva ključna razloga. Prvi razlog odnosi se, općenito, na to da je neizbježna posljedica prijenosa imovine nastavak djelatnosti, pri čemu dodavanje obveza (odnosno dugova) u tom pogledu utječe samo na vrednovanje prenesenog poduzetnika. Opći sud nije objasnio kako je prijenos cjelokupne Sernamove imovine u paketu, na samo jednog stjecatelja koji treba preuzeti tržišni udio koji je oslobodio Sernam, mogao dovesti do prekida Sernamove gospodarske djelatnosti. Žalitelj zaključuje da je u tom pogledu pobijana presuda nedostatno obrazložena. Drugi razlog odnosi se na to da se obrazloženjem, na kojem je Opći sud temeljio svoje mišljenje da je svrha prijenosa u paketu gospodarski prekid Sernama, ne može opravdati takvo tumačenje. Uvodna izjava 217. odluke Sernam 2 ograničena je na zahtjev da Sernam više ne posluje u svojem ranijem pravnom obliku i na omogućivanje stjecatelju koji je neovisan o SNCF‑u da upravlja Sernamovim tržišnim udjelima. Opći sud je, time što je u točkama 194. i 195. pobijane presude naveo da je postavljeni cilj bio prekidanje Sernamove gospodarske djelatnosti, utvrdio cilj koji ni u kojem slučaju ne proizlazi iz izreke ni iz obrazloženja odluke Sernam 2 koju je, prema tome, iskrivio. Osim toga, obrazloženje Općeg suda proturječno je jer je i on sam u točki 218. pobijane presude priznao da se uvodna izjava 217. odluke Sernam 2 može „činiti kao nastavak [Sernamove] gospodarske djelatnosti”. Isto tako, SNCF tvrdi da iz te uvodne izjave 217. ne proizlazi da nastavak djelatnosti treba shvatiti kao djelatnost koju nastavlja stjecatelj koji je Sernamovu imovinu uključio u vlastitu komercijalnu strategiju i da je to jedan od uvjeta da bi se tržišni udjeli društva korisnika mogli smatrati oslobođenima. Naprotiv, uvodna izjava 217. odluke Sernam 2 ograničena je na utvrđivanje oslobađanja Sernamovih tržišnih udjela u korist neovisnog stjecatelja, odnosno nepovezanog s SNCF‑om.
22.

Do 31. prosinca 2004. člankom 167.a CGI‑ja bilo je predviđeno načelo neposrednog oporezivanja kapitalnih dobitaka od određenih prenosivih vrijednosnih papira i prava u društvu u slučaju prijenosa izvan Francuske prebivališta poreznog obveznika koji je tijekom posljednjih deset godina prije tog prijenosa bio najmanje šest godina porezni rezident u Francuskoj. To se oporezivanje nije primjenjivalo na porezne obveznike koji su držali udio veći od 25 % u kapitalu društva tijekom pet godina datuma prije prijenosa porezne rezidentnosti. Ako ispuni određene uvjete, među kojima i obvezu izdavanja bankovne garancije, porezni obveznik, a tako i C. Picart u glavnom predmetu, mogao je tražiti odgodu plaćanja do trenutka, među ostalim, prijenosa predmetnih prenosivih vrijednosnih papira ili prava u društvu.