PRESUDA PRVOSTUPANJSKOG SUDA (treće prošireno vijeće)

14. svibnja 1998.( )

„Tržišno natjecanje – Članak 85. stavak 1. Ugovora o EZ-u – Pojam jedinstvene povrede – Razmjena informacija – Nalog – Novčana kazna – Određivanje iznosa – Metoda izračuna – Obrazloženje – Olakotne okolnosti“

U predmetu T-334/94,

Sarrió SA, društvo osnovano prema španjolskom pravu, sa sjedištem u Pamploni (Španjolska), koje zastupaju Antonio Creus Carreras, odvjetnik upisan u odvjetničkoj komori Barcelone, Alberto Mazzoni, odvjetnik upisan u odvjetničkoj komori Milana, Antonio Tizzano i Gian Michele Roberti, odvjetnici upisani u odvjetničkoj komori Napulja, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu, u uredu odvjetnika Alaina Loranga, 51, rue Albert 1er,

tužitelj,

protiv

Komisije Europskih zajednica, koju zastupa Richard Lyal, član pravne službe, u svojstvu agenta, uz asistenciju Alberta Dal Ferra, odvjetnika upisanog u odvjetničku komoru Vicenze, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu, kod Carlosa Gómeza de la Cruza, člana pravne službe, Centre Wagner, Kirchberg,

tuženika,

povodom zahtjeva za poništenje Odluke Komisije 94/601/EZ od 13. srpnja 1994. o postupku primjene članka 85. Ugovora o EZ-u (IV/C/33.833 − Karton) (SL L 243, str. 1.),

PRVOSTUPANJSKI SUD EUROPSKIH ZAJEDNICA (treće prošireno vijeće),

u sastavu: B. Vesterdorf, predsjednik, C. P. Briët, P. Lindh, A. Potocki i J. D. Cooke, suci,

tajnik: J. Palacio Monzález, administrator,

uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 25. lipnja i 8. srpnja 1997.,

donosi sljedeću

Presudu

Činjenice iz kojih proizlazi spor

1 Ovaj predmet odnosi se na Odluku Komisije 94/601/EZ od 13. srpnja 1994. o postupku primjene članka 85. Ugovora o EZ-u (IV/C/33.833 − Karton) (SL L 243, str. 1.), koja je prije njezine objave ispravljena odlukom Komisije od 26. srpnja 1994. [C(94) 2135 final] (u daljnjem tekstu: odluka). Odlukom su izrečene novčane kazne devetnaestorici proizvođača dobavljača kartona na području Zajednice zbog povrede članka 85. stavka 1. Ugovora.

2 Proizvod na kojeg se odluka odnosi je karton. U odluci se spominju tri vrste kartona, koji su razvrstani s obzirom na njihovu kvalitetu, i to „GC“, „GD“ i „SBS“.

3 Karton GD kvalitete (u daljnjem tekstu: GD karton) karton je sa sivim unutarnjim dijelom (reciklirani papir) koji se obično koristi za ambalažu neprehrambenih proizvoda.

4 Karton GC kvalitete (u daljnjem tekstu: GC karton) karton je čiji je vanjski sloj bijel i obično služi za ambalažu prehrambenih proizvoda. GC karton je veće kvalitete od GD kartona. U razdoblju na koje se odluka odnosi postojala je općenito razlika u cijeni od oko 30 %. U manjoj mjeri GC karton veće kvalitete također se upotrebljava u grafičkom sektoru.

5 SBS je kratica koja se koristi za označavanje kartona koji je u cijelosti bijel (u daljnjem tekstu: SBS karton). Taj je karton proizvod čija je cijena za oko 20 % viša od cijene GC kartona. Služi za ambalažu hrane, kozmetičkih proizvoda, lijekova i cigareta, ali je ponajprije namijenjen za uporabu u grafičkom sektoru.

6 Dopisom od 22. studenoga 1990. British Printing Industries Federation, strukovna organizacija koja predstavlja većinu proizvođača tiskanih kutija u Ujedinjenoj Kraljevini (u daljnjem tekstu: BPIF), podnio je Komisiji neformalni prigovor. Istaknuo je da su proizvođači kartona koji opskrbljuju Ujedinjenu Kraljevinu istovremeno i ujednačeno primijenili uzastopna povećanja cijena te tražila od Komisije da provjeri postojanje eventualne povrede pravila Zajednice o tržišnom natjecanju. Kako bi upoznao javnost sa svojom inicijativom, BPIF je objavio priopćenje za javnost. Sadržaj tog priopćenja prenijeli su specijalizirani poslovni mediji tijekom prosinca 1990.

7 Dana 12. prosinca 1990. Fédération française du cartonnage također je podnio Komisiji neformalni prigovor u kojemu je iznio primjedbe u odnosu na francusko tržište kartona koja su ista kao i ona iz prigovora koji je podnio BPIF.

8 Dana 23. i 24. travnja 1991. agenti Komisije, postupajući na temelju članka 14. stavka 3. Uredbe Vijeća br. 17. od 6. veljače 1962., Prve provedbene uredbe članaka 85. i 86. Ugovora (SL 1962, 13, str. 204., u daljnjem tekstu: Uredba br. 17), izvršili su istovremene nenajavljene pretrage u poslovnim prostorijama više poduzetnika i strukovnih udruženja koji djeluju u kartonskom sektoru.

9 Nakon tih pretraga Komisija je svim adresatima odluke uputila zahtjeve za pružanje informacija i dostavu dokumenata na temelju članka 11. Uredbe br. 17.

10 Na temelju elemenata koji su dobiveni u okviru tih pretraga i zahtjeva za pružanje informacija i dostavu dokumenata Komisija je zaključila da su predmetni poduzetnici od sredine 1986. do travnja 1991. sudjelovali (u većini slučajeva) najmanje u jednoj povredi članka 85. stavka 1. Ugovora.

11 Slijedom toga, ona je odlučila pokrenuti postupak o primjeni potonje odredbe. Dopisom od 21. prosinca 1992. uputila je obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama svakom predmetnom poduzetniku. Svi poduzetnici adresati su na to odgovorili u pisanom obliku. Devet poduzetnika zatražilo je da bude usmeno saslušano. Saslušanje je provedeno od 7. do 9. lipnja 1993.

12 Nakon provedenog postupka Komisija je donijela odluku koja sadrži sljedeće odredbe:

„Članak prvi

Buchmann GmbH, Cascades SA, Enso-Gutzeit Oy, Europa Carton AG, Finnboard – the Finnish Board Mills Association, Fiskeby Bord AB, Gruber & Weber GmbH & Co KG, Kartonfabriek De EendrachtNV (čija tvrtka glasi BPB de Eendracht NV), NV Koninklijke KNP BT NV (ranije Koninklijke Nederlandse Papierfabrieken NV), Laakmann Karton GmbH & Co KG, Mo Och Domsjö AB (MoDo), Mayr-Melnhof Gesellschaft mbH, Papeteries de Lancey SA, Rena Kartonfabrik AS, Sarrió SpA, SCA Holding Ltd (ranije Reed Paper & Board (UK) Ltd), Stora Kopparbergs Bergslags AB, Enso Española SA (ranije Tampella Española SA) i Moritz J. Weig GmbH & Co KG prekršili su članak 85. stavak 1. Ugovora o EZ-u tako što su sudjelovali:

– u slučaju društava Buchmann i Rena, od otprilike ožujka 1988. do najmanje kraja 1990.,

– u slučaju društva Enso Española, najmanje od ožujka 1988. do najmanje kraja travnja 1991.,

– u slučaju društva Gruber & Weber, od 1988. do najmanje kraja 1990.,

– u svim drugim slučajevima, počevši od sredine 1986. sve do najmanje travnja 1991.,

u sporazumu i usklađenom djelovanju počevši od sredine 1986., na temelju kojih su dobavljači Europske zajednice kartonom:

– redovno se susretali na tajnim i institucionaliziranim sastancima radi pregovaranja i donošenja zajedničkog sektorskog plana o ograničenju tržišnog natjecanja,

– suglasno odlučivali o redovnim povećanjima cijene za svaku kategoriju proizvoda u svim nacionalnim valutama,

– planirali i provodili istovremena i ujednačena povećanja cijene na čitavom području Europske zajednice,

– dogovarali, kako bi održali na jednakoj razini tržišne udjele glavnih proizvođača, uz povremene izmjene,

– donosili (sve češće počevši od početka 1990.) dogovorne mjere o kontroli opskrbe tržišta Zajednice, kako bi osigurali provedbu navedenih usklađenih povećanja cijena,

– razmjenjivali poslovne informacije o isporukama, cijenama, prekidima u proizvodnji, još neizvršenim narudžbama i o razini iskorištenosti strojeva, kako bi podržali gore navedene mjere.

[…]

Članak 3.

Za povrede utvrđene u članku 1. izriču se sljedeće novčane kazne sljedećim poduzetnicima:

[…]

xv) Sarrió SpA, novčana kazna od 15.500.500 ekija;

[…]“ [neslužbeni prijevod]

13 Prema toj odluci, povreda je počinjena u okviru organizacije pod nazivom „Udruženje za istraživanje kartona“ (u daljnjem tekstu: GEP Karton) koje se sastojalo od više skupina i odbora.

14 Ta je organizacija sredinom 1986. dobila „Presidents Working Group“ (u daljnjem tekstu: PWG) koji je objedinjavao visoke predstavnike glavnih dobavljača kartona za područje Zajednice (otprilike osam njih).

15 Aktivnosti PWG-a bile su, među ostalim, raspravljanje i dogovaranje o tržištima, tržišnim udjelima, cijenama i kapacitetima. To je tijelo posebno donijelo odluke od općeg značaja koje su se odnosile na vrijeme i razinu povećanja cijena koje su trebali provesti proizvođači.

16 PWG je podnosio izvješće tijelu koje se zvalo „President Conference“ (u daljnjem tekstu: PC) u čijem radu su sudjelovali (više ili manje redovito) skoro svi generalni direktori predmetnih poduzetnika. PC se u predmetnom razdoblju sastajao dvaput godišnje.

17 Krajem 1987. ustrojen je „Joint Marketing Committee“ (u daljnjem tekstu: JMC). Njegov se glavni cilj sastojao od toga da se, s jedne strane, odredi je li moguće i, ako jest, kako se mogu provesti povećanja cijena i, s druge strane, da se definiraju načini inicijativa u području cijena o kojima je odlučio PWG za svaku državu i za glavne klijente, kako bi se ustrojio sustav jednake cijene u Europi.

18 Konačno, na Gospodarskom se odboru (u daljnjem tekstu: GO) raspravljalo osobito o kretanjima cijena na nacionalnim tržištima i o još neizvršenim narudžbama te se podnosilo izvješće o postignutim zaključcima JMC-u ili, do kraja 1987., predniku JMC-a, Marketing Committeeju. COE je bio sastavljen od komercijalnih direktora većine predmetnih poduzetnika i sastajao se više puta godišnje.

19 Iz odluke nadalje proizlazi da je Komisija utvrdila da se djelovanje UIK Kartona temeljilo na razmjeni informacija preko skrbničkog društva Fides, čije je sjedište bilo u Zürichu (Švicarska). Prema odluci, većina članova UIK Kartona dostavljala je Fidesu periodična izvješća o narudžbama, proizvodnji, prodajama i iskorištenosti kapaciteta. Ta su se izvješća analizirala u okviru sustava Fidesa, a agregirani podaci dostavljali su sesudionicima.

20 Tužitelj Sarrió SA (u daljnjem tekstu: Sarrió) društvo je koje je nastalo spajanjem provedenim 1990. između kartonskog odjela najvećeg talijanskog proizvođača Saffa i španjolskog proizvođača Sarrió (uvodna izjava 11. odluke). Sarrió je također 1991. preuzeo španjolskog proizvođača Prat Carton (ista uvodna izjava).

21 Utvrđeno je da je Sarrió odgovoran za sudjelovanje Prat Cartona u predmetnom zabranjenom sporazumu tijekom cjelokupnog razdoblja tog sudjelovanja (uvodna izjava 154. odluke).

22 Sairró proizvodi uglavnom GD karton, ali proizvodi i GC karton.

Postupak

23 Tužbom podnesenom tajništvu Prvostupanjskog suda 14. listopada 1994. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.

24 Šesnaest od osamnaest poduzetnika za koje je utvrđena odgovornost za povredu također je podnijelo tužbu protiv odluke (predmeti T-295/94, T-301/94, T-304/94, T-308/94, T-309/94, T-310/94, T-311/94, T-317/94, T-319/94, T-327/94, T-337/94, T-338/94, T-347/94, T-348/94, T-352/94 i T-354/94).

25 Tužitelj u predmetu T-301/94, Laakmann Karton GmbH, povukao je svoju tužbu dopisom koji je podnesen tajništvu Prvostupanjskog suda 10. lipnja 1996. pa je predmet brisan iz upisnika Prvostupanjskog suda rješenjem od 18. srpnja 1996., Laakmann Karton/Komisija (T-304/94, još neobjavljena u Zborniku).

26 Četiri finska poduzetnika, članovi strukovnog udruženja Finnboard, u odnosu na koje je zbog njihovog udruživanja utvrđena solidarna odgovornost za plaćanje novčane kazne koja je izrečena istome, također su podnijela tužbu protiv odluke (spojeni predmeti T-339/94, T-340/94, T-341/94 i T-342/94).

27 Konačno, tužbu je podnijelo udruženje CEPI-Cartonboard kojemu odluka nije bila upućena. Međutim, isto je povuklo tužbu dopisom podnesenim tajništvu Prvostupanjskog suda 8. siječnja 1997. pa je predmet brisan iz upisnika Prvostupanjskog suda rješenjem od 6. ožujka 1997., CEPI-Cartonboard/Komisija, (T-312/94, još neobjavljena u Zborniku).

28 Dopisom od 5. veljače 1997. Prvostupanjski je sud pozvao stranke da sudjeluju na neformalnom sastanku kako bi podnijeli svoja očitovanja u odnosu na eventualno spajanje predmeta T-295/94, T-304/94, T-308/94, T-309/94, T-310/94, T-311/94, T-317/94, T-319/94, T-327/94, T-334/94, T-337/94, T-388/94, T-347/94, T-348/94, T-352/94 i T-354/94 u svrhu usmenog dijela postupka. Na tom sastanku, koji je održan 29. travnja 1997., stranke su pristale na takvo spajanje.

29 Rješenjem od 4. lipnja 1997. predsjednik trećeg proširenog vijeća Prvostupanjskog suda spojio je navedene predmete u svrhu usmenog dijela postupka, s obzirom na njihovu povezanost, sukladno članku 50. Poslovnika, te je prihvatio zahtjev za povjerljivost koji je podnio tužitelj u ovom premetu.

30 Rješenjem od 20. lipnja 1997. prihvatio je zahtjev za povjerljivost koji je tužitelj podnio u predmetu T-337/94 u odnosu na dokument koji je dostavljen kao odgovor na pitanje Prvostupanjskog suda u pisanom obliku.

31 Na temelju izvješća suca izvjestitelja Prvostupanjski je sud (treće prošireno vijeće) odlučio otvoriti usmeni dio postupka te je na temelju mjere upravljanja postupkom zatražio od stranaka da dostave odgovore na određena pitanja postavljena u pisanom obliku kao i određene dokumente. Stranke su ispunile te zahtjeve.

32 Stranke su, u predmetima koji su navedeni u točki 28. ove presude, saslušane prilikom svojeg izlaganja i odgovaranja na pitanja Prvostupanjskog suda na raspravi koja je održana 25. lipnja i 8. srpnja 1997.

Zahtjevi stranaka

33 Tužitelj od Prvostupanjskog suda zahtijeva da:

– poništi odluku,

– podredno, poništi, s jedne strane, njezin članak 2. i, s druge strane, njezin članak 3. u dijelu u kojemu se potonjom odredbom tužitelju izriče novčana kazna od 15.500.000 ekija,

– podredno tome, smanji iznos te novčane kazne,

– naloži tuženiku snošenje troškova.

34 Komisija od Prvostupanjskog suda zahtijeva da:

– odbije tužbu,

– naloži tužitelju snošenje troškova.

Zahtjev za poništenje odluke

A – Postupovni tužbeni razlog koji se temelji na povredi prava obrane





Argumenti stranaka

35 Tužitelj se poziva na povredu svojih prava obrane, koja je povezana s time što je Komisija (u uvodnoj izjavi 79. odluke) kao dokaz povrede uzela u obzir dokument koji je pronađen kod Finnboarda (UK) Ltd prilikom pretraga koje su obavljene u travnju 1991. (u daljnjem tekstu: popis cijena Finnboard). Tužitelj podsjeća da je taj dokument njemu bio upućen tek 28. travnja 1994., odnosno dosta vremena nakon što je podnio odgovor na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama i nakon saslušanja pred Komisijom. Smatra da se zbog tog neopravdanog zakašnjenja nije mogao očitovati o stvarnom značaju dokumenta, kontekstu u kojemu je on izrađen kao i o zaključcima do kojih je Komisija došla na temelju njega (presuda Suda od 13. veljače 1979., Hoffmann-La Roche/Komisija, 85/76, Zb., str. 461.). Osim toga, ta povreda nije uklonjena dostavom dokumenta 28. travnja 1994.

36 Komisija odgovara da je sporni dokument upućen Sarrióu uz dopis od 28. travnja 1994. u kojemu je u cijelosti izložen sadržaj dokumenta i zaključci do kojih je Komisija došla na temelju njega. Budući da je dopisom od 28. travnja 1994. tužitelju usto bila ponuđena mogućnost da istakne svoje eventualne primjedbe, on se mogao pravovremeno očitovati o dokaznoj snazi tog spornog dokumenta (vidjeti presudu Prvostupanjskog suda od 17. prosinca 1991., BASF/Komisija, T-4/89, Zb., str. II-1523., t. 36.).

Ocjena Prvostupanjskog suda

37 Popis cijena Finnboard Komisija je pronašla prilikom pretraga u uredima Finnboarda (UK) Ltd u travnju 1991. te ga je dostavila tužitelju uz dopis s pojašnjenjima šesnaest mjeseci nakon upućivanja obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama.

38 Sukladno sudskoj praksi Prvostupanjskog suda, na temelju članka 19. stavka 1. Uredbe br. 17 u vezi s člancima 2. i 4. Uredbe Komisije br. 99/63/EEZ od 25. srpnja 1963. o saslušanjima u skladu s člankom 19. stavcima 1. i 2. Uredbe br. 17 (SL 1963, 127, str. 2268.), Komisija mora obavijestiti poduzetnike i zainteresirana udruženja o preliminarno utvrđenim činjenicama koje im stavlja na teret, a u svojim odlukama može zadržati samo one činjenice u odnosu na koje su potonji imali priliku očitovati se (presuda od 23. veljače 1994., CB i Europay/Komisija, T-39/92 i T-40/92, Zb., str. II-49., t. 47.).

39 Također, poštovanje prava obrane u postupku koji može dovesti do sankcija kao što su predmetne zahtijeva da se poduzetnicima i udruženjima poduzetnika na koje se to odnosi od početka upravnog postupka omogući da se učinkovito očituju o činjenicama i relevantnosti činjenica, optužbi i okolnosti koje im Komisija stavlja na teret (navedena presuda Hoffmann-La Roche/Komisija, t. 11. i presuda Prvostupanjskog suda od 18. prosinca 1992., Cimenteries CBR i dr./Komisija, T-10/92, T-11/92, T-12/92 i T-15/92, Zb., str. II-2667., t. 39.).

40 U konkretnom slučaju, dostavom predmetnog dokumenta nije istaknuta nijedna nova činjenica u odnosu na one koje su sadržane u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama. Naime, iz dopisa koji je dostavljen uz popis cijena Finnboard proizlazi da on predstavlja samo dodatan dokaz zajedničkog plana određivanja cijena, činjenice koja je već bila detaljno izložena u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama.

41 U svakom slučaju, tužitelju je dopisom koji je dostavljen uz dokument izričito dana mogućnost da se tijekom upravnog postupka i u roku od deset dana očituje o tom dokaznom elementu. U tim okolnostima, Komisija nije onemogućila tužitelju da se pravovremeno očituje o dokaznoj snazi dokumenta (navedena presuda Suda Hoffmann-La Roche/Komisija, t. 11. i presuda Suda od 25. listopada 1983., AEG/Komisija, 107/82, Zb., str. 3151., t. 27.).

42 Slijedom navedenog, ovaj tužbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.

B – O meritumu





Tužbeni zahtjev, koji se temelji na nepostojanju dogovora o transakcijskim cijenama te na povredi obveze obrazlaganja





Argumenti stranaka

43 Tužitelj priznaje da je sudjelovao u dogovoru o najavljenim cijenama, ali osporava da se dogovor odnosio i na transakcijske cijene. Osim dokumenata koje je dostavio uz svoja pisana očitovanja, koji navodno dokazuju da transakcijske cijene nisu slijedile najavljene cijene, u potporu svojem navodu pozvao se na pregovaračku snagu svakog klijenta, kretanje potražnje i troškova proizvodnje te na vlastita svojstva tržišta kartona, osobito na periodičnost najava povećanja cijena i na visoki stupanj transparentnosti tržišta.

44 On smatra da Komisija nije jasno objasnila smatra li da je postojao dogovor samo o najavljenim cijenama ili i o transakcijskim cijenama. Međutim, suprotno onome što tvrdi Komisija, razlika između tih dviju vrsta dogovora jest, zbog njihovog različitog utjecaja, od velike važnosti (vidjeti presudu Suda od 31. ožujka 1993., Ahlström Osakeyhtiö i dr./Komisija, C-89/85, C-104/85, C-114/85, C-116/85, C-117/85 i C-125/85 do C-129/85, Zb., str. I-1307.). Tužitelj u svojoj replici tvrdi da dvojbe o predmetu dogovora predstavljaju same po sebi povredu obveze obrazlaganja i preciznosti odluka kojima se utvrđuje povreda pravila tržišnog natjecanja. Slijedom toga, ta povreda predstavlja tešku povredu legitimnih prava obrane.

45 Komisija izjavljuje da ne razumije kako tužitelj može istovremeno tvrditi da je sudjelovao u dogovoru o cijenama i da primijenjena povećanja cijena nisu rezultat tog dogovora. Ona naglašava da je u odluci (osobito u uvodnim izjavama 72. do 102.) upućeno na dokumente koji dokazuju postojanje dogovora o svakom povećanju najavljenom u okviru zabranjenog sporazuma te na dokumente kojima je svaki proizvođač stvarno i najavio predmetno povećanje.

46 Ona nadalje ističe da razlika između dogovora o najavljenim cijenama i dogovora o transakcijskim cijenama nije od značaja u konkretnom slučaju. Dogovor koji je postignut u okviru PWG-a i JMC-a nije se odnosio samo na najavljene cijene, već i na odluke o periodičnim povećanjima cijena za svaku vrstu proizvoda i o primjeni tih istovremenih povećanja na području čitave Zajednice (vidjeti dokazne dokumente navedene u uvodnim izjavama 74. do 90., 92. i 94. do 96. odluke).

47 Također, imajući u vidu dokaze o dogovoru koji je postignut u okviru odbora u kojima je tužitelj sudjelovao, bilo bi nemoguće tvrditi da najave cijena nisu uklonile dvojbu svakog poduzetnika u odnosu na ponašanje njegovih konkurenata te da je tužitelj izvršavao povećanja cijena neovisno o dogovoru (vidjeti presudu Prvostupanjskog suda od 24. listopada 1991., Rhône-Poulenc/Komisija, T-1/89, Zb., str. II-867., t. 122. i 123.).

Ocjena Prvostupanjskog suda

48 Sukladno navodima iz članka 1. Odluke, poduzetnici na koje se ta odredba odnosi prekršili su članak 85. stavak 1. Ugovora tako što su u predmetno vrijeme sudjelovali u sporazumu i usklađenom djelovanju na temelju kojih su dobavljači kartona za područje Zajednice osobito „suglasno dogovarali redovna povećanja cijena za svaku kategoriju proizvoda u svim nacionalnim valutama“ te su „planirali i provodili istovremena i ujednačena povećanja cijena na čitavom području Zajednice“ [neslužbeni prijevod].

49 Tužitelj priznaje da je sudjelovao u radu četiriju tijela GEP Kartona i ne osporava, ni u svojim pisanim očitovanjima ni u odgovorima na pitanja Prvostupanjskog suda koja je ovaj postavio na raspravi, da je sudjelovao u dogovoru o najavljenim cijenama počevši od 1988.

50 Prije nego što se odgovori na tužiteljev argument prema kojemu se dogovor nije odnosio na transakcijske cijene, valja ocijeniti je li Komisija doista u svojoj odluci ustvrdila da se dogovor odnosio i na te cijene.

51 U tom pogledu valja navesti, kao prvo, da u članku 1. odluke nije izričito navedena cijena koja je bila predmetom usklađenih povećanja.

52 Kao drugo, iz odluke ne proizlazi da je Komisija navela da su proizvođači odredili ili da su čak htjeli odrediti jednoobrazne transakcijske cijene. Posebno, uvodne izjave 101. i 102. koje se odnose na „učinke usklađenih inicijativa u području cijena na razinu cijena“ potvrđuju da je Komisija smatrala da se inicijative u području cijena odnose na kataloške cijene i da je njihov cilj bio povećanje transakcijskih cijena. Tamo se među ostalim navodi: „Premda su svi proizvođači odlučno primjenjivali povećanja u cijelosti, mogućnost klijenata da prijeđu na jeftiniju kvalitetu ili jeftiniji proizvod mogla je potaknuti neke proizvođače da na dan stupanja na snagu povećanja cijena svojim vjernim klijentima daju povlastice ili da im odobre dodatnu povlasticu u obliku popusta ili smanjenja cijene zbog narudžbe velike količine kako bi prihvatili povećanje osnovne cijene u cijelosti. Slijedom toga, nije se mogla izbjeći okolnost da povećanja cijena nisu mogla odmah proizvoditi sve učinke“ (uvodna izjava 101., šesti podstavak) [neslužbeni prijevod].

53 Stoga iz odluke proizlazi da je Komisija smatrala da je cilj tajnog dogovaranja između proizvođača u području cijena bio taj da najavljena usklađena povećanja cijena dovedu do povećanja transakcijskih cijena. U tom pogledu, iz uvodne izjave 101. prvog podstavka odluke proizlazi da „proizvođačima nije bilo dovoljno najaviti dogovorena povećanja cijena, već su također, uz poneki iznimku, poduzimali konkretne mjere kako bi povećanja cijene stvarno i nametnuli klijentima“ [neslužbeni prijevod]. Konkretni se slučaj razlikuje od onoga koji je Sud ispitao u navedenom predmetu Ahlström Osakeyhtiö i dr./Komisija, s obzirom na to da Komisija u odluci ne tvrdi, za razliku od odluke koja je dovela do potonje presude, da su se poduzetnici izravno dogovarali o transakcijskim cijenama.

54 Ta je analiza odluke potkrijepljena dokumentima koje je dostavila Komisija.

55 Posebno, prilog 109. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama sadrži zaključak o sastanku JMC-a od 16. listopada 1989. u kojemu se osobito navodi:

„d) Nizozemska

[…]

Veći problemi u odnosu na kupce na veliko, osobito u odnosu na Imca-u, za koju Cascades i Van Duffel još uvijek primjenjuju pretjerane cijene, što otežava situaciju KNP-u i Fincima.

[…]

f) Belgija

Istovjetan slučaj onome iz Nizozemske. Finnboard je proveo povećanje cijene u odnosu na Van Genechten, ali je bio dužan održati novi sastanak s potonjim zbog ustupaka koji su napravljenu u Belgiji (od strane Cascadesa). Ostat ćemo čvrsti i sačekati da Beghin, Cascades i KNP učine isto.

h) Italija

Saffa ima vrlo velike probleme s uvoznom cijenom koju primjenjuju Kopparfors, Finnboard, pa čak i Cascades.

Isporuke Saffe značajno su smanjene, uvozi su značajno porasli.

Saffa hitno traži od uvoznika da se strogo poštuju smjernice u području cijena koje su dostavljene.“

56 Taj dokument jasno dokazuje da, iako su proizvođači općenito prihvatili da svatko od njih dogovori transakcijsku cijenu sa svojim klijentima, svaki od proizvođača, a osobito tužitelj, koji je izričito naveden u gore navedenom prilogu, očekivali su od svojih konkurenata da primjenjuju transakcijske cijene u skladu s dogovorenim cijenama, barem u smislu da pojedinačni pregovori nisu smjeli poništiti učinke dogovorenih kataloških cijena.

57 Također, tužitelj je na raspravi priznao da su najavljene cijene služile kao osnovica kod pregovaranja o transakcijskim cijenama s klijentima, okolnost koja potvrđuje da je krajnji cilj bio povećanje transakcijske cijene. U tom pogledu dovoljno je naglasiti da bi određivanje jednoobraznih kataloških cijena koje je dogovoreno među proizvođačima bilo u potpunosti nerelevantno ako te cijene u stvarnosti ne bi mogle proizvesti nikakav učinak na transakcijsku cijenu.

58 U odnosu na tužiteljev argument prema kojemu nejasnoće u pogledu predmeta dogovora predstavljaju same po sebi povredu obveze obrazlaganja, valja ponoviti da članak 1. odluke ne određuje pobliže cijenu koja je bila predmet tajnog dogovaranja.

59 U takvom slučaju, izreku odluke treba tumačiti u skladu s izloženim razlozima, sukladno dobro utvrđenoj sudskoj praksi (vidjeti primjerice presudu Suda od 16. prosinca 1975., Suiker Unie i dr./Komisija, 40/73 do 48/73, 50/73, 54/73/, 55/73, 56/73, 111/73, 113/73 i 114/73, Zb., str. 1663., t. 122. do 124.).

60 Iz svega navedenog proizlazi da je u konkretnom slučaju Komisija u uvodnim izjavama odluke dovoljno objasnila da se dogovor odnosio na kataloške cijene i da je njegov cilj bio povećanje transakcijskih cijena.

61 Slijedom navedenog, tužbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.

Tužbeni razlog, koji se temelji na sudjelovanju u zabranjenom sporazumu čiji je cilj zamrzavanje tržišnih udjela i kontrola ponude

Argumenti stranaka

62 Ovaj tužbeni razlog sadrži tri dijela.

63 U prvom dijelu tužbenog razloga tužitelj tvrdi da Komisija ne raspolaže dokazima o postojanju dogovora o zamrzavanju tržišnih udjela kao ni dokazima o dogovoru o kontroli ponude. Čak pod pretpostavkom da su ti dogovori dovoljno dokazani, Komisija, prema njegovom shvaćanju, nije dokazala tužiteljevo sudjelovanje u tim dogovorima. Tužitelj osobito osporava dokaznu snagu više priloga obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama na kojima je Komisija utemeljila svoju odluku.

64 Kao prvo, prilog 73., interna bilješka Mayr-Melnhofa, navodno dokazuje samo postojanje dogovora o cijenama, pojašnjava posljedice stroge politike cijena i potvrđuje da nije bilo tužiteljevog pritiska na Mayr-Melnhof da ne bi smanjenjem cijena povećao svoje tržišne udjele. U tom pogledu tužitelj se poziva na objašnjenje koje je dao Mayr-Melnhof u dopisu od 23. rujna 1991. (prilog 75. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama).

65 Kao drugo, prilog 102., bilješka Rene, odnosi se na sastanak Nordic Paperboard Institutea (u daljnjem tekstu: NPI), udruženja kojega tužitelj nije bio član.

66 Kao treće, izjave Store ne mogu same za sebe predstavljati dovoljne dokazne elemente. Štoviše, Stora je u više navrata naglasila postojanje relativne autonomije koju su imali različiti poduzetnici u odnosu na količinu proizvodnje i odabrana razdoblja prekida rada pogona (vidjeti uvodne izjave 57., 59., 60., 69., 70. i 71. odluke). Izjave Store nadalje potvrđuju da nije ustrojen nikakav sustav kontrole ikojeg kartela u pogledu proizvedenih količina. Međutim, nepostojanje sustava kontrole kretanja proizvedenih količina jasno opovrgava postojanje zabranjenog sporazuma o tom pitanju. Osim toga, izjave Store samo su njezino pojedinačno stajalište u odnosu na interes za donošenje mjera kojima je cilj kontrola količine proizvodnje i prodaje.

67 U drugom dijelu tužbenog razloga tužitelj navodi da kretanje tržišnih udjela različitih poduzetnika dokazuje nepostojanje dogovora o zamrzavanju tržišnih udjela ili, pod pretpostavkom da je dogovor između nekih poduzetnika i postojao, da tužitelj nije ni u kojem slučaju u njemu sudjelovao.

68 U odnosu na opće kretanje tržišnih udjela, tužitelj naglašava da su u predmetnom razdoblju neki proizvođači stavili u funkciju nova velika postrojenja, osobito Iggesund (MoDo) i Mayr-Melnhof.

69 Također navodi da se njegov sveukupni udio na tržištu Zajednice smanjio sa 14,3 % u 1987. na 11,7 % u 1990. Tužitelj smatra da se takvo smanjenje ne podudara s Komisijinom tvrdnjom da je tužitelj sudjelovao u zabranjenom sporazumu o zamrzavanju tržišnih udjela različitih proizvođača. U odnosu na Prat Carton, smanjenje od oko 9 % njegovog sveukupnog udjela na tržištu Zajednice u razdoblju od 1987. do 1990. također potvrđuje da nije sudjelovao ni u jednom dogovoru o zamrzavanju tržišnih udjela.

70 U trećem dijelu tužbenog razloga tužitelj također navodi da njegovo postupanje u odnosu na prekide proizvodnje i izvoz prema neeuropskim tržištima također nije u skladu s Komisijinim tvrdnjama.

71 U odnosu na prvi dio tužbenog razloga Komisija procjenjuje da su dokazna sredstva na koja se poziva, osobito Storine izjave (prilozi 39. i 43. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama) i prilozi 73. i 102. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama, i više nego dovoljna za utvrđenje postojanja zabranjenog sporazuma o zamrzavanju tržišnih udjela i kontroli ponude kao i za utvrđenje o sudjelovanju tužitelja u tim dijelovima zabranjenog sporazuma.

72 U pogledu drugog dijela tužbenog razloga Komisija ponavlja da je utemeljila svoju odluku na dokumentiranim dokazima o zabranjenom sporazumu o zamrzavanju tržišnih udjela te stoga smatra da tužiteljeva argumentacija koja se odnosi na kretanje tržišnih udjela različitih poduzetnika nije relevantna u odnosu na pitanje je li postojao takav zabranjeni sporazum. Usto, u odluci je izrijekom navedeno da je došlo do sporog kretanja tržišnih udjela nekih poduzetnika, s obzirom na to da se o tržišnim udjelima pregovaralo svake godine (uvodne izjave 60. i 131. odluke). U svakom slučaju, članak 85. zabranjuje sporazume koji imaju za cilj ograničenje tržišnog natjecanja, neovisno o opsegu postignutog uspjeha.

73 Posebno u odnosu na tužiteljeve argumente koji se temelje na kretanju njegovih vlastitih tržišnih udjela, Komisija ponavlja da se povreda odnosi na cjelokupno tržište Zajednice. Tužitelj je sudjelovao u radu PWG-a gdje se raspravljalo o tržišnim udjelima. Osim toga, 1989. Saffin glavni izvršni direktor imenovan je potpredsjednikom UIK Kartona.

74 Komisija je naposljetku ukazala na to da tužiteljeva tvrdnja prema kojoj je on svejedno autonomno postupao nije potkrijepljena nikakvim dokaznim elementom. Povrh toga, čak i pod pretpostavkom da je tužitelj prekršio zabranjeni sporazum, to ne bi utjecalo na počinjenu povredu (navedena presuda Rhône-Poulenc/Komisija).

75 Konačno, u odnosu na treći dio tužbenog razloga, Komisija je navela da je Stora potvrdila, u prilogu 39. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama, da je u okviru PWG-a donesena odluka te je ustrojen sustav za ponovnu uspostavu ravnoteže i kontrolu proizvodnje kako bi se cijene održale na stalnoj razini. Slijedom toga, prema mišljenju Komisije, to što zbog stanja na tržištu ili dobrog odvijanja zabranjenog sporazuma tužitelj nije morao primijeniti prekide proizvodnje na temelju usklađenog djelovanja nema nikakvog utjecaja na odluku o njegovoj odgovornosti i sudjelovanju u zabranjenom sporazumu o kontroli tržišnih udjela i proizvedenim količinama.

Ocjena Prvostupanjskog suda

1. O postojanju dogovora o zamrzavanju tržišnih udjela i dogovora o kontroli ponude

76 U odnosu na prvi dio tužbenog razloga, valja ponoviti da su sukladno sadržaju članka 1. odluke poduzetnici na koje se ta odluka odnosi prekršili članak 85. stavak 1. Ugovora tako što su u predmetnom razdoblju sudjelovali u sporazumu i usklađenom djelovanju na temelju kojih su se dobavljači kartona na području Zajednice „dogovarali kako bi održali na jednakoj razini tržišne udjele glavnih proizvođača, uz povremene izmjene“ te su „donosili (sve češće počevši od početka 1990.) dogovorne mjere o kontroli opskrbe tržišta Zajednice, kako bi osigurali provedbu navedenih usklađenih povećanja cijena“ [neslužbeni prijevod].

77 Komisija smatra da su te dvije kategorije tajnih sporazuma, koje su raspravljene u odluci pod naslovom „Kontrola količine“, u predmetnom razdoblju poduzetnici postizali na sastancima PWG-a. Naime, iz uvodne izjave 37. trećeg podstavka odluke proizlazi da se stvarna zadaća PWG-a, kako je to izložila Stora, „sastojala osobito od ,raspravljanja i dogovaranja o tržištima, tržišnim udjelima, cijenama kao i visinama povećanja cijena i kapacitetima’“ [neslužbeni prijevod].

78 U pogledu uloge PWG-a u postizanju tajnih sporazuma o tržišnim udjelima, u odluci (uvodna izjava 37. peti podstavak) navodi se: „Povezano s mjerama povećanja cijena, na PWG-u se iscrpno raspravilo o tržišnim udjelima u zapadnoj Europi koje drže nacionalna udruženja i pojedinačne grupe proizvođača. Tako je došlo do određenih ,dogovora’ među sudionicima koji su se odnosili na njihove tržišne udjele, pri čemu je cilj bio izbjeći ugrožavanje usklađenih inicijativa u području cijena zbog viška ponude. Naime, velike grupe proizvođača dogovorile su se da svoj tržišni udio zadrže na razini koja odgovara prihodima od prodaje i proizvodnje o kojoj se svake godine obavještavalo i koje je u konačnom obliku objavljivao Fides u ožujku sljedeće godine. Kretanje tržišnih udjela analiziralo se na svakom sastanku PWG-a na temelju mjesečnih rezultata Fidesa i, u slučaju većih promjena, tražila su se očitovanja od poduzetnika kojeg se smatralo za to odgovornim.“ [neslužbeni prijevod]

79 Prema uvodnoj izjavi 52., „sporazum postignut u okviru PWG-a u 1987. predviđao je ,zamrzavanje’ na postojećoj razini tržišnih udjela koje su držali glavni proizvođači u zapadnoj Europi kao i odustanak od svakog pokušaja stjecanja novih klijenata ili poboljšanja postojećeg položaja agresivnom politikom u području cijena“ [neslužbeni prijevod].

80 U uvodnoj izjavi 56. prvom podstavku navedeno je: „Osnovni sporazum zaključen među glavnim proizvođačima radi održavanja njihovih tržišnih udjela nastavljao se primjenjivati u cijelom razdoblju na koje se odnosi predmetna odluka“ [neslužbeni prijevod]. Sukladno uvodnoj izjavi 57., „o ,kretanju tržišnih udjela’ raspravljalo se na svakom sastanku PWG-a na temelju privremenih statističkih podataka“ [neslužbeni prijevod]. Konačno, u uvodnoj izjavi 56. posljednjem podstavku naglašeno je: „Poduzetnici koji su sudjelovali u raspravama o tržišnim udjelima bili su članovi PWG-a, i to Cascades, Finnboard, KNP (sve do 1988.), [Mayr-Melnhof], MoDo, Sarrió, dva proizvođača grupe Stora, CBC i Feldmühle te (počevši od 1988.) Weig“ [neslužbeni prijevod].

81 Valja navesti da je Komisija pravilno utvrdila da je na sastancima PWG-a postignut tajni sporazum o tržišnim udjelima među poduzetnicima.

82 Naime, analiza Komisije temelji se uglavnom na Storinim izjavama (prilozi 39. i 43. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama) te je potkrijepljena prilogom 73. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama.

83 U prilogu 39. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama Stora objašnjava: „PWG se počeo sastajati počevši od 1986. kako bi podržao uređenje tržišta. […] Među ostalim (zakonitim) aktivnostima njegove su aktivnosti bile raspravljanje i dogovaranje o tržištima, tržišnim udjelima, cijenama i povećanjima cijena te potražnji i kapacitetima. Njegova uloga osobito se sastojala od procjene točnog stanja ponude i potražnje na tržištu kao i mjera koje valja poduzeti za njegovo uređenje te dostave te procjene President Conferenceu.“

84 Posebno u odnosu na tajni sporazum o tržišnim udjelima, Stora ukazuje da su se „u okviru PWG-a ispitivali udjeli koje su stekla nacionalna udruženja Europske zajednice, EFTA-e i drugih zemalja koje su kartonom opskrbljivali članovi UIK Kartona“ te se na PWG-u „raspravljalo o mogućnostima održavanja tržišnih udjela na njihovoj razini od prethodne godine“ (prilog 39. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama, točka 19.). Nadalje ukazuje (isti dokument, točka 6.) da su se „u tom razdoblju također vodile rasprave o tržišnim udjelima proizvođača u Europi, te da su za prvo referentno razdoblje uzete razine iz 1987.“

85 U odgovoru na zahtjev Komisije od 23. prosinca 1991., upućenom 14. veljače 1992. (prilog 43. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama), Stora također pojašnjava: „Zabranjeni sporazumi o tržišnim udjelima koje su sklopili članovi PWG-a odnose se na cijelu Europu. Ti zabranjeni sporazumi temeljili su se na ukupnim godišnjim prometima prethodne godine, koji su bili uobičajeno dostupni kao konačni od ožujka sljedeće godine“ (točka 1.1.).

86 Ta je tvrdnja potkrijepljena potonjim dokumentom koji glasi: „[…] raspravljanja su dovodila do zabranjenih sporazuma, koje su članovi PWG-a zaključivali u pravilu u ožujku svake godine s ciljem održavanja svojih tržišnih udjela na razini prethodne godine“ (točka 1.4.). Stora navodi da „nijedna mjera nije donesena radi osiguranja poštovanja zabranjenog sporazuma“ te da su sudionici sastanaka PWG-a „bili svjesni da, ako bi se usvojila posebna stajališta u odnosu na neka tržišta koje opskrbljuju drugi, ti potonji bi učinili isto na drugim tržištima“ (ista točka).

87 Konačno, izjavio je da je Saffa sudjelovala u dvjema raspravama o tržišnim udjelima (točka 1.2.).

88 Tvrdnja Store o tajnom sporazumu o tržišnim udjelima potkrijepljena je prilogom 73. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama. Taj dokument, koji je pronađen kod FS-Kartona, povjerljiva je bilješka koja nosi datum 28. prosinca 1988. i koju je uputio komercijalni direktor (g. Katzner) odgovoran za prodaju grupe Mayr-Melnhof u Njemačkoj generalnom direktoru (g. Grölleru) Mayr-Melnhofa u Austriji te je predmet bilješke stanje na tržištu.

89 Sukladno tom dokumentu, koji se navodi u uvodnim izjavama 53. do 55. odluke, uža suradnja u „krugu predsjednika“ (Präsidentenkreis) koja je dogovorena 1987. proizvela je „dobitnike“ i „gubitnike“. Autor bilješke svrstava Mayr-Melnhof u kategoriju gubitnika zbog više razloga, a osobito zbog sljedećih:

„2) Sporazum je mogao biti sklopljen samo tako da su nam odredili ,sankciju’ – od nas se tražilo da pristanemo na ,žrtve’.

3) Tržišni udjeli od 1987. trebali su biti ,zamrznuti’, trebalo je očuvati postojeće kontakte i nije se smjelo osvajati ikoju novu aktivnost ili kategoriju proizvoda primjenom promotivnih cijena (rezultat će biti vidljiv u siječnju 1989. – ako sve zainteresirane stranke budu lojalne).“

90 Te rečenice treba tumačiti u skladu sa širim kontekstom bilješke.

91 U tom pogledu, njezin autor uvodno poziva na najužu suradnju na europskoj razini u „krugu predsjednika“. Taj je izraz Mayr-Melnhof tumačila tako da se istovremeno odnosio na PWG i PC u općem kontekstu, odnosno bez upućivanja na neki poseban događaj ili pojedinačni sastanak (prilog 75. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama, točka 2.a), tumačenje koje ne treba dalje raspraviti u ovoj odluci.

92 Autor nadalje ukazuje da je ta suradnja dovela do „uređenja cijena“, koja je stvorila „dobitnike“ i „gubitnike“.

93 Dakle, u kontekstu tog uređenja o kojemu je odlučeno u „krugu predsjednika“ valja tumačiti dio koji se odnosi na tržišne udjele koje treba zamrznuti na razini iz 1987.

94 Također, upućivanje na 1987. kao na referentnu godinu u skladu je s drugom Storinom izjavom (prilog 39. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama; vidjeti točku 84. gore).

95 U odnosu na ulogu PWG-a u tajnom sporazumu o kontroli opskrbe, koja je obilježavala odlučivanje o razdobljima prekida rada strojeva, u odluci se navodi da je PWG odigrao odlučujuću ulogu u provođenju razdoblja prekida rada, s obzirom na to da se, počevši od 1990., proizvodni kapacitet povećao a potražnja smanjila: „[…] početkom 1990. glavni proizvođači […] ocijenili su korisnim da se u okviru PWG-a dogovore o potrebi primjene razdoblja prekida rada. Veliki proizvođači priznali su da ne mogu povećati potražnju smanjujući cijene i da će održavanje proizvodnje punim kapacitetom dovesti samo do smanjenja cijena. U teoriji, razdoblja prekida rada potrebna za uspostavu ravnoteže između ponude i potražnje mogla su se izračunati na temelju izvještaja koji su se odnosili na kapacitete […]“ [neslužbeni prijevod] (uvodna izjava 70. odluke).

96 U odluci se također navodi: „U okviru PWG-a nisu se formalno propisivala razdoblja prekida rada koje je morao poštovati svaki proizvođač. Prema Storinom mišljenju, uspostava koordiniranog plana prekida rada strojeva koji se odnosio na sve proizvođače dovodila je do praktičnih problema. Stora ukazuje na to da je to bio razlog zbog kojeg je postojao samo ,provizorni sustav poticaja’“ [neslužbeni prijevod] (uvodna izjava 71. odluke).

97 Valja navesti da je Komisija u dovoljnoj mjeri utvrdila da je među sudionicima sastanaka PWG-a postojao tajni sporazum o razdobljima prekida proizvodnje.

98 Dokazi koje je Komisija priložila potkrjepljuju njezinu analizu.

99 U drugoj izjavi (prilog 39. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama, točka 24.) Stora objašnjava: „Usvajanjem politike cijene prije količine u okviru PWG-a i postupnom provedbom sustava jednakih cijena počevši od 1988. članovi PWG-a priznali su da je bilo potrebno poštovati razdoblja prekida rada kako bi se održale cijene unatoč smanjenom rastu potražnje. Da proizvođači nisu primijenili razdoblja prekida rada, bilo bi im nemoguće održati dogovorene razine cijene u odnosu na povećanje viškova kapaciteta“.

100 U sljedećoj točki izjave dodaje: „U 1988. i 1989. industrija je mogla djelovati praktično punim kapacitetom. Razdoblja prekida rada pored redovnog zastoja zbog popravaka i godišnjih odmora postala su neophodna počevši od 1990. […]. Slijedom toga, pokazalo se potrebnim primjenjivati prekide rada kada su narudžbe prestajale stizati, sve kako bi se održala politika cijene prije količine. Razdoblja prekida proizvodnje koje su proizvođači trebali poštovati (kako bi se održala ravnoteža između proizvodnje i potrošnje) moglo se izračunati na temelju izvješća o kapacitetima. PWG nije formalno ukazivao na to koje razdoblje prekida rada valja poštovati, iako je postojao provizorni sustav poticaja […]“.

101 U odnosu na prilog 73. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama, razlozi koje je autor dao kako bi objasnio zašto je smatrao Mayr-Melnhofa „gubitnikom“ u vrijeme njegove izrade važni su dokazni elementi za postojanje tajnog sporazuma između sudionika na sastancima PWG-a o razdobljima prekida rada.

102 Naime, autor utvrđuje:

„4) Upravo se na tom pitanju stavovi zainteresiranih strana u odnosu na cilj koji se želi postići razilaze.

[…]

c) Cjelokupno prodajno osoblje i europski zastupnici oslobođeni su od svojih proračuna u smislu količine te se, gotovo bez iznimaka, slijedila stroga politika cijena (naši suradnici često nisu razumijevali naše promjene pristupa tržištu – ranije je jedini uvjet bila količina, dok je odsad važna samo disciplina u području cijena s opasnošću od zaustavljanja strojeva)“.

103 Mayr-Melnhof smatra (prilog 75. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama) da se gore navedeni ulomak odnosi na unutarnju situaciju poduzetnika. Međutim, ako se analiziraju izložene činjenice imajući u vidu širi kontekst bilješke, taj ulomak odražava provedbu stroge politike na razini prodajnih timova dogovorene u „krugu predsjednika“. Stoga dokument valja tumačiti tako da znači da su sudionici u sporazumu iz 1987., odnosno najmanje sudionici na sastancima PWG-a, nesporno razmatrali posljedice dogovorene politike u slučaju da se ona strogo primjenjuje.

104 Činjenica da su se rasprave o ocjeni razdoblja prekida rada vodile među proizvođačima prilikom pripreme povećanja cijena potkrijepljena je osobito Reninom bilješkom od 6. rujna 1990. (prilog 118. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama) u kojoj se spominju iznosi povećanja cijena u više zemalja, datumi budućih najava povećanja cijena kao i stanje još neizvršenih narudžbi izraženih u radnim danima za više proizvođača.

105 Autor tog dokumenta napominje da su neki proizvođači predvidjeli razdoblja prekida rada, što je izračeno primjerice na sljedeći način:

„Kopparfors 5-15 days

5/9 will stop for five days.“

106 Na temelju svega izloženog valja zaključiti da je Komisija dovoljno dokazala postojanje tajnog sporazuma o tržišnim udjelima među sudionicima sastanaka PWG-a kao i postojanje tajnog sporazuma o razdobljima prekida rada između istih poduzetnika. Budući da nije osporavano da je Sarrió sudjelovao na sastancima PWG-a i da se taj poduzetnik izričito spominje u glavnim dokazima koji ga terete (Storine izjave i prilog 73. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama), Komisija je osnovano utvrdila tužitelja odgovornim za sudjelovanje u dvama tajnim sporazumima.

107 Tužiteljevi prigovori, koji su istaknuti u odnosu na Storinu izjavu i prilog 73. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama i kojima se osporava dokazna vrijednost, nisu takve naravi da umanjuju navedena utvrđenja.

108 U odnosu na uzastopne izjave koje je Stora dala Komisiji, nije sporno da su one bile dane iz pozicije poduzetnika za kojeg se smatra da je sudjelovao u predmetnoj povredi i da sadrže detaljan prikaz naravi rasprava koje su se odvijale u okviru tijelâ GEP Kartona, cilja kojem su težili poduzetnici koji su se okupili u okviru istog, kao i sudjelovanja navedenih poduzetnika na sastancima njegovih različitih tijela. Međutim, budući da je taj središnji dokazni element potvrđen drugim dokazima u spisu, on čini relevantnu osnovu za Komisijine tvrdnje.

109 Nadalje, u odnosu na prilog 73. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama, tužitelj smatra da on dokazuje samo dogovor o cijenama, s obzirom na to da su se sve razlike u prodaji koje su tamo navedene jednostavno smatrale posljedicama politike cijena. On se u tom pogledu poziva na tumačenje tog dokumenta od strane Mayr-Melnhofa (prilog 73. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama).

110 Međutim, ta tužiteljeva analiza nije u skladu s tumačenjem dokumenta s obzirom na kontekst pa tumačenje koje daje Mayr-Melnhof nije od važnosti.

111 Naime, sukladno prilogu 75. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama, prilog 73. „općenito je izlaganje stanja koje je izradio direktor prodaje FS-Kartona za upravu grupe te nije ništa drugo nego pokušaj da se pred upravom grupe opravda stagnacija prihoda poduzetnika, pozivajući se uglavnom na novu politiku koja je obvezala društvo kćer da poštuje pravilo najviše cijene, pod cijenu gubitka prihoda“. Osim toga, prema Mayr-Melnhofu: „,zamrzavanje tržišnih udjela’ značilo je da se za postizanje više razine cijena u okviru grupe Mayr-Melnhof nije moglo pokušati steći veće tržišne udjele prodajom dodatne količine novim klijentima ili nove vrste proizvoda po neodrživim cijenama. Cilj je suprotno tome bio očuvati postojeće odnose s klijentima usprkos povećanju cijena“.

112 Međutim, ti općeniti navodi nisu u skladu s uvodnim upućivanjem na „krug predsjednika“ te se taj cjelokupni dokument mora tumačiti u skladu s tim uvodom.

113 Budući da navodi sadržani u prilogu 73. u odnosu na „zamrzavanje“ tržišnih udjela i na uređenje ponude odgovaraju onima sadržanima u izjavama Store, Komisija je opravdano zaključila da ti dokumenti dokazuju u svojoj ukupnosti postojanje suglasnosti volje koja nadilazi sam dogovor o cijenama.

114 Kako je Komisija utvrdila postojanje dvaju tajnih sporazuma o kojima se ovdje raspravlja, nije potrebno ispitati tužiteljeve prigovore u odnosu na prilog 102. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama.

2. O stvarnom tužiteljevom djelovanju

115 Ne mogu se prihvatiti drugi i treći dio tužbenog razloga, prema kojima stvarno djelovanje poduzetnika nije u skladu s navodima Komisije u odnosu na dva sporna tajna sporazuma.

116 Kao prvo, postojanje tajnih sporazuma među članovima PWG-a o dvama oblicima „politike cijene prije količine“ treba razlikovati od njihove provedbe. Naime, dokazi koje je dostavila Komisija imaju takvu dokaznu vrijednost da informacije koje se odnose na tužiteljevo stvarno djelovanje na tržištu ne mogu utjecati na Komisijine zaključke o postojanju tajnih sporazuma o dvama oblicima sporne politike. Tužiteljevi navodi mogu eventualno poslužiti kao dokaz da njegovo djelovanje nije slijedilo ono koje je dogovoreno među poduzetnicima koji su se sastajali u okviru PWG-a.

117 Kao drugo, informacije koje je dostavio tužitelj ne proturječe zaključcima Komisije. Valja naglasiti da Komisija izrijekom priznaje da tajni sporazum o tržišnim udjelima ne sadrži „nikakav službeni mehanizam sankcija ili kompenzacija […] kojima bi se osnažio sporazum o tržišnim udjelima“ [neslužbeni prijevod] te da su tržišni udjeli nekih velikih proizvođača polako rasli iz godine u godinu (vidjeti osobito uvodne izjave 59. i 60. odluke). Osim toga, Komisija navodi da, budući da je industrija radila punim kapacitetom sve do početka 1990., praktično nije bilo potrebno primijeniti razdoblje prekida rada sve do tog datuma (uvodna izjava 70. odluke).

118 Kao treće, prema stalnoj sudskoj praksi, to što se jedan poduzetnik ne pridržava rezultata sastanaka kojih je cilj očito protutržišni ne može ga osloboditi njegove potpune odgovornosti zbog sudjelovanja u zabranjenom sporazumu, s obzirom na to da se nije javno udaljio od sadržaja sastanaka (vidjeti primjerice presudu Prvostupanjskog suda od 6. travnja 1995., Tréfileurope/Komisija, T-141/89, Zb., str. II-791., t. 85.). Čak i pod pretpostavkom da tužiteljevo postupanje na tržištu nije bilo u skladu s dogovorenim postupanjem, to ni u kojem slučaju ne utječe na njegovu odgovornost zbog povrede članka 85. stavka 1. Ugovora.

Tužbeni razlog, koji se temelji na pogrešci Komisije u pogledu trajanja dogovora o cijene

Argumenti stranaka

119 Tužitelj ističe da je dogovor o najavljenim cijenama, barem u dijelu koji se odnosi na njega, postignut tek 1988. Povećanje cijena od siječnja 1987. u Ujedinjenoj Kraljevini bilo je samo očekivani odgovor proizvođača na smanjenje vrijednosti britanske valute prema drugim europskim valutama te je istovjetnost tog povećanja rezultat transparentnosti tržišta. Gospodarskim subjektima nije zabranjeno prilagođavati svoje postupanje onima koje utvrde kod svojih konkurenata ili očekuju od njih (navedena presuda Suiker Unie i dr./Komisija). Osim toga, ni prilozi 44. i 61. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama ni dokument A-17-2 ne dokazuju dogovor poduzetnika u odnosu na cijene. U svakom slučaju, oni se ne odnose na tužitelja.

120 U odnosu na kraj trajanja dogovora o cijenama, Komisija je pogrešno utvrdila da se radi o travnju 1991., zato što je posljednje dogovoreno povećanje cijena bilo najavljeno u rujnu-listopadu 1990.

121 Komisija ponavlja da je tužitelj sudjelovao na sastancima PWG-a i JMC-a od njihovog ustrojavanja te da je 1991. još uvijek bio njihov član. Ona naglašava da, iako dokumenti koji su pronađeni u prostorijama jednog od uključenih poduzetnika dokazuju da je krajem 1987. bio postignut sporazum o pitanjima koja su bila povezana s uređenjem količine i uređenja cijena (uvodna izjava 53. odluke), to ne opovrgava da su predmetni poduzetnici u tom razdoblju održali više tajnih sastanaka kako bi raspravili plan čiji je cilj bio uništenje konkurencije (vidjeti osobito uvodnu izjavu 161. odluke). Prilozi 35. i 43. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama potvrđuju tu tvrdnju. Komisija dodaje da je točnost njenih zaključaka o trajanju povrede također dokazana povećanjima cijena koje su proizvođači primijenili počevši od 1987.

Ocjena Prvostupanjskog suda

122 Sukladno članku 1. odluke, tužitelj je prekršio članak 85. stavak 1. Ugovora tako što je od sredine 1986. do travnja 1991. sudjelovao najmanje u jednom sporazumu i usklađenom djelovanju na temelju kojih su dobavljači kartona za područje Zajednice donijeli među ostalim odluku o povećanjima cijena kartona i planirali su i provodili istovremena i ujednačena povećanja cijena na cjelokupnom području Zajednice. U uvodnoj izjavi 74. pobliže se navodi da je prva dogovorena inicijativa u području cijena, u kojoj je tužitelj sudjelovao (prilog A odluke), bila izvršena u Ujedinjenoj Kraljevini krajem 1986. „dok je novi mehanizam GEP Kartona bio u stadiju ustrojavanja“ [neslužbeni prijevod].

123 U točki 161. drugom podstavku osim toga navodi se da je veći dio poduzetnika kojima je bila upućena odluka sudjelovao u povredi počevši od lipnja 1986., od trenutka kada je „PWG osnovan te u čijem okviru se tajno dogovaranje između proizvođača pojačalo i počelo postajati učinkovitije“.

124 U potporu svojem prigovoru, koji se odnosi na početak dogovora o cijenama, tužitelj osporava dokaznu vrijednost priloga 61. i 44. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama kao i dokumenta A-17-2.

125 Prilog 61. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama bilješka je koja je pronađena kod trgovinskog zastupnika Mayr-Melnhofa u Ujedinjenoj Kraljevini. Komisija ocjenjuje da je riječ o „internoj bilješci koja je sastavljena prilikom ,President Conference’, [koja potvrđuje] priznanje Store prema kojemu se na ,President Conferenceu’ raspravljalo o tajnoj politici određivanja cijena“ [neslužbeni prijevod] (uvodna izjava 41. treći podstavak i uvodna izjava 75. drugi podstavak odluke).

126 Taj dokumenti, koji se odnosi na sastanak održan u Beču 12. i 13. prosinca 1986., sadrži sljedeću informaciju:

„Politika cijena u Ujedinjenoj Kraljevini

Predstavnik Weiga bio je prisutan na nedavnom sastanku Fidesa na kojemu je izjavio da oni smatraju da je 9 % previsok postotak za Ujedinjenu Kraljevinu te da im je i 7 % dovoljno!! Nezadovoljstvo je veliko, s obzirom na to da to predstavlja ,razinu za pregovaranje’ za sve. Politika cijena u Ujedinjenoj Kraljevini bit će dodijeljena RHU-u uz potporu [Mayr-Melnhofa], iako to dovodi do privremenog smanjenja količine, dok se mi zauzimamo za to da se zadrži cilj od 9 % (što će se jasno dati na znanje). [Mayr-Melnhof/FS] provode razvojnu politiku u Ujedinjenoj Kraljevini, međutim smanjenje dobiti je značajno i moramo se boriti kako bismo preuzeli kontrolu nad cijenama. [Mayr-Melnhof] ne osporava da to što su povećali svoju količinu u Njemačkoj za 6000, kao što je poznato, nema nikakvog učinka!“

127 Sastanak Fidesa, na koji je ukazano na početku navedenog ulomka, vjerojatno je, prema Mayr-Melnhofu (odgovor na zahtjev za dostavu informacija, prilog 62. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama), sastanak PC-a od 10. studenoga 1986.

128 Valja navesti da analizirani dokument potvrđuje da je Weig odgovorio tako što je dao smjernice o svojoj budućoj politici cijena u Ujedinjenoj Kraljevini u odnosu na početnu razinu povećanja cijena.

129 Ne može se, međutim, smatrati dokazanim da je Weig postupao u odnosu na točno određenu razinu povećanja cijene koja je bila dogovorena među poduzetnicima koji su se sastali u okviru GEP Kartona prije 10. studenoga 1986.

130 Naime, Komisija se ne poziva na neki drugi dokazni element u tom smislu. Nadalje, to što je Weig uputio na povećanje cijene od 9 % „može se objasniti najavom povećanja cijene u Ujedinjenoj Kraljevini 5. studenoga 1986. od strane Thames Board Ltd (prilog A-12-1). Ta najava objavljena je u kratkom roku, kao što to proizlazi iz novinskog isječka (prilog A-12-3). Konačno, Komisija nije dostavila nijedan drugi dokument koji može biti izravan dokaz o tome da su se razgovori o povećanjima cijene odvijali na sastancima PC-a. U tim uvjetima ne može se isključiti da je prijedlog Weiga, kako je naveden u prilogu 61. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama, bio beznačajan dio sastanka PC-a od 10. studenoga 1986., kao što je to Weig uzastopno tvrdio na raspravi.

131 Osim toga, zapisnik sa sastanka upravnog vijeća Feldmühlea (UK) Ltd održanog 7. studenoga 1986. (prilog A-17-2), na koji se Komisija pozvala u odluci (uvodna izjava 74. treći podstavak), samo potvrđuje da je povećanje cijena od oko 9 % koje je najavio Thames Bord Ltd bila poznata britanskom društvu kćeri Feldmühlea prije 10. studenoga 1986.: „TMB and the Fins announced price increases of approximately 9 % to be effective from February 1987 and it would appear that most other mills will be looking for the same sort of increase“ („TBM i Finci su najavili povećanja cijena od oko 9 %, primjenjiva počevši od veljače 1987., a čini se da će i većina drugih proizvođača tražiti istu vrstu povećanja“) (prilog A-17-2 koji je Komisija navela u uvodnoj izjavi 74. odluke).

132 U odnosu na prilog 44. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama, Komisija smatra da je rukom pisana bilješka jednog zaposlenika Feldmühlea na stranicama rokovnika od 15. do 17. siječnja 1987. „dodatan dokaz o dogovoru“ [neslužbeni prijevod] (uvodna izjava 75. treći podstavak odluke).

133 Međutim, ta bilješka nema takvu dokaznu snagu kakvu joj pripisuje tuženik. Sastanak na koji se odnosi zapisnik nije točno određen, tako da nije isključeno da se radilo o internom sastanku poduzetnika Feldmühlea. Nadalje, bilješka koja je izrađena vjerojatno sredinom siječnja 1987. ne dokazuje da je primjena povećanja cijena, „uključujući i ona od strane TMB-a“, rezultat dogovora jer se moglo raditi i samo o običnom navodu.

134 Neki podaci sadržani u bilješci su takvi da proturječe tvrdnji Komisije prema kojoj navedena bilješka potvrđuje postojanje tajnog sporazuma u odnosu na odluku o povećanju cijena u Ujedinjenoj Kraljevini. Posebno se tvrdnje da je direktor Feldmühlea izjavio da je „skeptičan“ u odnosu na Kopparfors i da je Mayr-Melnhof smatrao „neodgovornim“ („ohne Verantwortung“) ne mogu smatrati potvrdom Komisijine teze. Isto vrijedi i za navod: „Finnboard: Preisautonomie auch f. Tako“ („Finnboard: slobodno određenje cijena i za Taka“).

135 Iz svega navedenog proizlazi da Komisija nije utvrdila da su se poduzetnici dogovorili oko povećanja cijena u Ujedinjenoj Kraljevini u siječnju 1987. ni a fortiori da je tužitelj bio uključen u rasprave o tome.

136 Međutim, tužitelja, kao poduzetnika koji se sudjelovao, kao što je i sam priznao, na sastancima PWG-a od osnutka tog tijela GEP Kartona sredinom 1986., treba smatrati odgovornim za tajni sporazum o cijenama počevši od tog dana.

137 Naime, PWG su osnovali pojedini poduzetnici, među kojima i tužitelj, uglavnom s protutržišnim ciljem. Kao što je to Stora navela (prilog 39. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama, točka 8.), PWG „se sastajao počevši od 1986. kako bi podupirao uređenje tržišta“ i imao je za cilj „raspravljanje i dogovaranje o tržištima, tržišnim udjelima, cijenama kao i o povećanjima cijena i kapaciteta“ (prilog 35. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama, točka 5. točka iii)).

138 Uloga koju su imali ti poduzetnici koji su se sastajali u okviru tog tijela u odnosu na tajni sporazum o tržišnim udjelima i tajni sporazum o razdobljima prekida rada opisana je u dijelu prethodnog tužbenog razloga (vidjeti točke 78. do 106. ove presude). Poduzetnici koji su se sastali u okviru tog tijela također su raspravljali o inicijativama u području cijena. Prema Storinom shvaćanju (prilog 39. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama, točka 10.), „počevši od 1987. PWG je postigao sporazum te je donio odluke od općeg značaja u odnosu na vrijeme […] i razinu povećanja cijene koje trebaju primijeniti proizvođači kartona“.

139 Slijedom toga, pristajanje na osnivanje i sudjelovanje na sastancima tijela čiji su protutržišni cilj, koji su se sastojali osobito od raspravljanja o budućim povećanjima cijena, poduzetnici osnivači poznavali i prihvaćali ga dovoljan je razlog da se tužitelja smatra odgovornim za tajni sporazum o cijenama počevši od sredine 1986., datuma od kojeg tužitelj priznaje sudjelovanje u radu PWG-a.

140 U odnosu na datum prestanka dogovora o cijenama, Komisija je osnovano utvrdila mjesec travanj 1991., tijekom kojega su agenti Komisije obavili pretrage u prostorijama više poduzetnika, sukladno članku 14. Uredbe br. 17. Naime, posljednje dogovoreno povećanje cijene, koje je tužitelj najavio u listopadu 1990., primijenjeno je počevši od siječnja 1991. te je razina kataloške cijene dogovorene među poduzetnicima bila još na snazi u mjesecu travnju 1991.

141 Iz svega navedenog proizlazi da ovaj tužbeni razlog valja odbiti

Tužbeni zahtjev, koji se temelji na pogrešci koju je počinila Komisija u odnosu na trajanje zabranjenog sporazuma o zamrzavanju tržišnih udjela i kontroli ponude

Argumenti stranaka

142 Tužitelj ističe da, čak i pod pretpostavkom da se zabranjeni sporazum o zamrzavanju tržišnih udjela i kontroli ponude smatra dokazanim, Komisija je počinila pogrešku u ocjeni u odnosu na njegovo trajanje, s obzirom na to da dokazni elementi na koje se poziva potvrđuju da prije kraja 1988. nije postojao nikakav zabranjeni sporazum. U svojoj replici dodaje da prilog 102. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama, bilješka Rene koja se odnosi na sastanak NPI-ja održan 3. listopada 1988. dokazuje da nije postojao zabranjeni sporazum u vrijeme njezine izrade jer je autor u njoj samo spomenuo mogućnost ispitivanja uređenja ponude u slučaju da se naiđe na poteškoće u području cijena.

143 Komisija upućuje na argumente koje je istaknula u okviru tužbenog razloga koji se temelji na pogrešci koja je počinjena u odnosu na trajanje dogovora o cijenama (vidjeti točku 121. ove presude).

Ocjena Prvostupanjskog suda

144 Prvostupanjski je sud već naveo (vidjeti točke 78. do 106. ove presude) da je Komisija utvrdila da su poduzetnici koji su se sastajali u okviru PWG-a sudjelovali u tajnom sporazumu o tržišnim udjelima, s jedne strane, i u tajnom sporazumu o razdobljima prestanka rada, s druge strane.

145 Iz odluke proizlazi da je raspravljanje o „zamrzavanju“ tržišnih udjela i ispitivanju razdoblja prekida rada započelo između sudionika na sastancima PWG-a počevši od kraja 1987., kako bi osigurali uspjeh inicijativa koje su bile poduzete u području cijena počevši od 1988. (vidjeti osobito uvodne izjave 51. do 60.). U tom se pogledu u odluci navodi: „Svi članovi PWG-a brinuli su se da ,ponovno pokrenute’ inicijative ne budu narušene velikim povećanjima količina prodaje. To je ono što Stora naziva politikom ,cijene prije količine“ [neslužbeni prijevod] (uvodna izjava 51. prvi podstavak). Komisija osim toga smatra da je „politika cijena prije količine“, koja je označila rad GEP Kartona od kraja 1987. do travnja 1991., bila osobito obilježena „,zamrzavanjem’ tržišnih udjela glavnih proizvođača, u početku na temelju njihovih pozicija iz 1987.“ te „usklađenom organizacijom ,razdoblja prekida proizvodnje’ od strane glavnih proizvođača umjesto smanjenjem cijena (uglavnom počevši od 1990.)“ [neslužbeni prijevod] (uvodna izjava 130. drugi podstavak).

146 Komisija temelji te tvrdnje u osnovi na prilozima 39. i 73. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama.

147 U dokumentu koji se nalazi u prilogu 39. (točka 5.) Stora navodi: „Vezano uz inicijativu u području cijena od 1987., bilo je neophodno zadržati kvaziravnotežu između proizvodnje i potrošnje (politika cijena prije količine).“

148 U odnosu na početak tajnog dogovaranja o tržišnim udjelima, iz priloga 73. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama (vidjeti točku 89. ove presude) proizlazi da je „krug predsjednika“ („Präsidentenkreis“) odlučio tješnje surađivati od listopada ili studenoga 1987. Rezultat te suradnje bio je tajni sporazum o tržišnim udjelima počevši od tog datuma.

149 U odnosu na početak tajnog dogovaranja o razdobljima prekida rada Stora izjavljuje: „Usvajanjem politike cijene prije količine u okviru PWG-a i postepenom provedbom sustava jednakih cijena počevši od 1988. članovi PWG-a priznali su da je bilo potrebno poštovati razdoblja prekida rada kako bi se održale cijene unatoč smanjenom rastu potražnje. Da proizvođači nisu primijenili razdoblja prekida rada bilo bi im nemoguće održati dogovorene razine cijene u odnosu na povećanje viškova kapaciteta“ (prilog 30., točka 24.).

150 Nadalje dodaje: „U 1988. i 1989. industrija je mogla djelovati praktično u punom kapacitetu. Razdoblja prekida rada pored redovnog zastoja zbog popravaka i godišnjih odmora postala su neophodna počevši od 1990. […]. Slijedom toga, pokazalo se potrebnim primjenjivati prekide rada kad su narudžbe prestajale stizati, sve kako bi se održala politika cijene prije količine“ (prilog 39., točka 25.).

151 Imajući u vidu navedene dokazne elemente Komisija je utvrdila da su poduzetnici koji su sudjelovali na sastancima PWG-a usvojili krajem 1987. politiku tzv. „cijena prije količine“ i da je jedan oblik te politike, i to tajni sporazum o tržišnim udjelima, primijenjen bez odgodnog učinka, dok je dio politike koji se odnosio na razdoblja prekida rada trebalo efektivno primijeniti tek počevši od 1990.

152 Iz svega navedenog proizlazi da tužbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.

Tužbeni razlog koji se temelji na pogrešci u ocjeni koju je počinila Komisija u odnosu na sustav Fidesa za razmjenu informacija

153 U svojoj replici tužitelj ističe da sustav Fidesa za razmjenu informacija nije bio takve naravi da je poticao tajna dogovorna postupanja te stoga nije bio nespojiv s člankom 85. Ugovora. On smatra da postoje velike razlike između činjenica u konkretnom slučaju i onih koje su dovele do odluke Komisije 87/1/EEZ od 2. prosinca 1986. o postupku primjene članka 85. Ugovora o EEZ-u (IV/31.128 – Fatty Acids) (SL 1987, L 3, str. 17.) na koju se Komisija pozvala u uvodnoj izjavi 134. odluke.

154 Komisija u svojem odgovoru na repliku izlaže razloge zbog kojih se pozvala na navedenu odluku Fatty Acids. Ona ističe da je u konkretnom slučaju učinak sustava za razmjenu informacija bio barem taj da je olakšavao zabranjeni sporazum.

155 Prvostupanjski sud podsjeća da je, sukladno članku 48. stavku 2. prvom podstavku Poslovnika, tijekom postupka zabranjeno iznositi nove razloge, osim ako se ne temelje na pravnim ili činjeničnim pitanjima za koja se saznalo tijekom postupka.

156 Tužbeni razlog koji se temelji na pogrešci u ocjeni Komisije u odnosu na sustav Fidesa za razmjenu informacija tužitelj je prvi puta istaknuo u stadiju replike te svoju odluku nije utemeljio na činjeničnim ili pravnim pitanjima za koje se saznalo tijekom postupka.

157 Zbog toga taj tužbeni razlog nije dopušten.

Tužbeni razlog koji se temelji na pogrešci koju je počinila Komisija time što je smatrala da se radi o jedinstvenoj i sveobuhvatnoj povredi te da je Sarrió za nju odgovoran u cijelosti

Argumenti stranaka

158 Tužitelj osporava pristup Komisije kojim je došla do zaključka, s jedne strane, o postojanju jedinstvene povrede i, s druge strane, o tužiteljevoj punoj odgovornosti.

159 Kao prvo, Komisija je utemeljila svoju odluku u osnovi na „optužnoj tezi“ s obzirom na to da nije raspolagala izravnim dokazima o sveobuhvatnom zabranjenom sporazumu. Međutim, Komisija je bila dužna dokazati je li tužitelj i, u slučaju pozitivnog odgovora, u kojoj je mjeri sudjelovao u svakom pojedinom od dijelova jedinstvene povrede. U odnosu na povrede prava Zajednice o tržišnom natjecanju, načelo strogo pojedinačne odgovornosti ima prednost pred idejom kolektivne odgovornosti jer je u suprotnosti ponajprije s kvazikaznenopravnom naravi sankcija koje se mogu izreći za takve povrede. Slijedom toga, Komisija pogrešno tvrdi da nije potrebno dokazati tužiteljevo aktivno sudjelovanje u svakom pojedinom od više dijelova povrede. Suprotno tome, potrebno je istovremeno odrediti točnu narav počinjene povrede i provjeriti eventualno pojedinačno sudjelovanje svakog poduzetnika, kako bi se moglo pravilno utvrditi pojedinačnu odgovornost, i, slijedom toga, prikladnu pojedinačnu sankciju.

160 Kao drugo, tužitelj tvrdi da je također u suprotnosti s temeljnim načelima prava Zajednice, osobito onim koje uređuje teret dokazivanja, utemeljiti pojedinačnu odgovornost poduzetnika za povredu samo na njegovom sudjelovanju u udruženju čije je djelovanje barem djelomično zakonito.

161 Kao treće, tužitelj tvrdi da Komisija nije pravilno uzela u obzir njegov poseban položaj na tržištu kao i u strukturi GEP Kartona. On je upravo s ciljem uspješnijeg suočavanja sa svojim konkurentima 1986. zatražio da sudjeluje na sastancima GEP Kartona.

162 Komisija ističe da je dokazala postojanje zabranjenog sporazuma i aktivno sudjelovanje tužitelja u njemu u svojstvu voditelja. Navodi da je svoju analizu utemeljila na točno određenim i pravilno utvrđenim činjeničnim elementima te da nisu osnovani tužiteljevi argumenti koji se odnose na „kolektivnu odgovornost“ ili na „optužnu tezu“.

163 Ona nadalje tvrdi da uopće nije utemeljila odluku o tužiteljevoj odgovornosti isključivo na tome što je bio član GEP Kartona. Zapravo, ona je odluku utemeljila, s jedne strane, na aktivnom sudjelovanju tužitelja na sastancima različitih odbora GEP Kartona čiji je cilj bio protutržišni i, s druge strane, na činjenici da je tužitelj u konačnici postupao na način koji je bio dogovoren na navedenim sastancima.

Ocjena Prvostupanjskog suda

164 Valja uvodno naglasiti da je Komisija utvrdila da je tužitelj prekršio članak 85. stavak 1. Ugovora tako što je od sredine 1986. do travnja 1991. sudjelovao najmanje u jednom sporazumu i usklađenom djelovanju koji sežu do u sredinu 1986. i koji se sastoje od više različitih konstitutivnih dijelova.

165 Sukladno uvodnoj izjavi 116. drugom podstavku odluke, „povreda se sastoji u osnovi od udruživanja proizvođača u razdoblju od više godina u okviru nezakonitog zajedničkog pothvata radi postizanja zajedničkog cilja“ [neslužbeni prijevod]. Takav pojam povrede također je izložen u uvodnoj izjavi 128: „Bilo bi umjetno dalje podijeliti na više različitih povreda ono što je očito zajednički i trajni pothvat koji ima jedan jedinstven, sveobuhvatan cilj (vidjeti također presudu Prvostupanjskog suda u predmetu T-13/89, Imperial Chemical Industries protiv Komisije Europskih zajednica, točka 260. obrazloženja).“ [neslužbeni prijevod]

166 Stoga, iako Komisija nije formalno upotrijebila pojam „jedinstvene povrede“ u svojoj odluci, ona je posredno ukazala na taj pojam, što potvrđuje upućivanje na točku 260. presude Prvostupanjskog suda od 10. ožujka 1992., ICI/Komisija (T-13/89, Zb., str. II-1021.).

167 Osim toga, to što je Komisija u više navrata upotrijebila pojam „zabranjeni sporazum“ kako bi obuhvatila različita utvrđena protutržišna postupanja odražava sveobuhvatno shvaćanje povreda članka 85. stavka 1. Ugovora. Naime, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 117. odluke, Komisija smatra: „Pravilan pristup se u konkretnom slučaju sastoji od dokazivanja postojanja i djelovanja kao i glavnih značajki zabranjenog sporazuma u cijelosti te u utvrđenju a) postojanja vjerodostojnih i uvjerljivih dokaza koji omogućuju povezivanje različitih proizvođača sa zajedničkim sustavom i b) razdoblja u kojima je svaki poduzetnik u njemu sudjelovao.“ [neslužbeni prijevod] Nadalje dodaje (u istoj uvodnoj izjavi): „Komisija […] nije dužna klasificirati različite konstitutivne dijelove povrede tako da izdvoji svaku situaciju u kojoj je za vrijeme trajanja zabranjenog sporazuma postignuta suglasnost o jednom ili drugom pitanju, ili svaki primjer tajnog dogovornog postupanja, te da od odgovornosti za ikakvo sudjelovanje u toj situaciji ili tom posebnom pojavnom obliku zabranjenog sporazuma oslobodi proizvođače čija umiješanost nije dokazana izravnim dokazima.“ [neslužbeni prijevod] Ona također smatra (točka 118.) da „postoji dovoljno izravnih dokaza na temelju kojih se može utvrditi sudjelovanje svakog osumnjičenog sudionika u povredi“ [neslužbeni prijevod], a da se pritom ne radi razlika između konstitutivnih dijelova te sveobuhvatne povrede.

168 Stoga jedinstvena povreda, kako ju je predstavila Komisija, odgovara pojmu „zabranjenog sporazuma u cijelosti“ ili „sveobuhvatnog zabranjenog sporazuma te je za nju svojstveno trajno postupanje koje je više poduzetnika usvojilo želeći postići nezakoniti zajednički cilj. Iz tog shvaćanja jedinstvene povrede proizlazi dokazni sustav koji je izložen u uvodnoj izjavi 117. odluke kao i jedinstvena odgovornost u smislu da se sve poduzetnike „povezane“ sa sveobuhvatnim zabranjenim sporazumom smatra odgovornim, bez obzira na to koji su konstitutivni dijelovi u odnosu na koje je dokazano njihovo sudjelovanje.

169 Međutim, kako bi Komisija mogla svakog poduzetnika na kojega se odluka poput one u konkretnom slučaju odnosi smatrati odgovornim u točno određenom razdoblju za sveobuhvatni zabranjeni sporazum, ona mora utvrditi ili da je svatko od njih pristao donijeti sveobuhvatni općeniti plan koji se sastojao od konstitutivnih dijelova zabranjenog sporazuma ili da je u tom razdoblju izravno sudjelovao u svim tim elementima. Poduzetnika se također može smatrati odgovornim za sveobuhvatni zabranjeni sporazum i kad je utvrđeno da je izravno sudjelovao samo u jednom ili više konstitutivnih dijelova toga zabranjenog sporazuma ako je znao ili je morao znati, s jedne strane, da je tajni sporazum u kojemu je sudjelovao bio dio sveobuhvatnog plana i, s druge strane, da je taj sveobuhvatni plan obuhvaćao sve konstitutivne dijelove zabranjenog sporazuma. U tim okolnostima činjenica da određeni poduzetnik nije izravno sudjelovao u svim konstitutivnim dijelovima sveobuhvatnog zabranjenog sporazuma ne može ga osloboditi od odgovornosti za povredu članka 85. stavka 1. Ugovora. Takva činjenica može se, međutim, uzeti u obzir kod ocjene težine povrede koja mu se stavlja na teret.

170 U konkretnom slučaju iz odluke proizlazi da se, s obzirom na to da se povreda utvrđena u članku 1. sastoji od tajnih sporazuma koji se odnose na tri različita pitanja ali imaju zajednički cilj, ti tajni sporazumi moraju smatrati konstitutivnim dijelovima sveobuhvatnog zabranjenog sporazuma. Naime, iz tog članka proizlazi da su svi poduzetnici koji su tamo spomenuti prekršili članak 85. stavak 1. Ugovora tako što su sudjelovali u sporazumu i usklađenom djelovanju na temelju kojih su poduzetnici a) suglasno odlučivali o redovnim povećanjima cijene za sve kategorije proizvoda i u svim nacionalnim valutama, b) dogovarali kako bi održali na jednakoj razini tržišne udjele glavnih proizvođača, uz povremene izmjene i c) donosili (sve češće počevši od početka 1990.) dogovorne mjere o kontroli opskrbe tržišta Zajednice kako bi osigurali provedbu navedenih dogovorenih povećanja cijena.

171 Komisija je u svojoj odluci, unatoč svojem konceptu jedinstvene povrede, istaknula da „,ključni’ dokumenti koji dokazuju postojanje sveobuhvatnog zabranjenog sporazuma ili njegovih različitih pojavnih oblika često poimence navode sudionike i da, osim toga, postoji pozamašan spis ispunjen pisanim dokazima koji upućuju na ulogu koju je odigrao svaki pojedini poduzetnik u zabranjenom sporazumu i na važnost njegovog sudjelovanja“ [neslužbeni prijevod] (uvodna izjava 118. prvi podstavak odluke).

172 Na Prvostupanjskom je sudu, imajući u vidu gornje navode, da ispita je li Komisija dokazala sudjelovanje tužitelja u zabranjenom sporazumu, kako je to u odnosu na njega utvrđeno u članku 1. odluke.

173 U tom pogledu valja podsjetiti da je, kao što je to već utvrđeno (vidjeti točku 48. i sljedeće i točku 76. i sljedeće točke ove presude), Komisija dokazala da je tužitelj u svojstvu poduzetnika koji je od samog početka dolazio na sastanke PWG-a od sredine 1986. sudjelovao u tajnom sporazumu o cijenama i, počevši od kraja 1987., u tajnom sporazumu o tržišnim udjelima kao i u tajnom sporazumu o razdobljima prekida rada, što su tri konstitutivna dijela povrede koja je utvrđena u članku 1. odluke. Ona je dakle osnovano odlučila da je tužitelj odgovoran za povredu koja se sastoji od tri tajna sporazuma s istim ciljem.

174 Stoga Komisija nije tužitelju stavila na teret odgovornost za postupanje drugih proizvođača i nije utvrdila njegovu odgovornost isključivo na temelju sudjelovanja u GEP Kartonu.

175 Tužbeni razlog valja odbiti i pritom nije potrebno ispitati druge argumente koje je tužitelj istaknuo.

Tužbeni razlog koji se temelji na tome da Komisija nije uzela u obzir stanje na španjolskom tržištu

176 U svojoj replici tužitelj ističe da Komisija nije točno odredila geografsko tržište na kojemu je navodna povreda počinjena te posebice da nije dovoljno analizirala stanje na španjolskom tržištu i postupanje predmetnih poduzetnika na tom tržištu. Tužitelj u tom pogledu smatra da je već u tužbi ukazao na to da se u odluci jedini osvrt na španjolsko tržište sastojao od dviju bilješki na dnu stranice koje su bile sadržane u tablicama E i G priloženima odluci.

177 Komisija ističe da taj tužbeni razlog, koji je po prvi put istaknut u replici, nije dopušten.

178 Prvostupanjski sud podsjeća da je sukladno članku 48. stavku 2. prvom podstavku Poslovnika tijekom postupka zabranjeno iznositi nove razloge, osim ako se oni ne temelje na pravnim ili činjeničnim pitanjima za koja se saznalo tijekom postupka.

179 Tužbeni razlog koji se temelji na tome da Komisija nije uzela u obzir stanje na španjolskom tržištu tužitelj je po prvi put istaknuo u stadiju replike. Naime, jedini argument iz tužbe, a koji se odnosi na španjolsko tržište, istaknut je u prilog tužbenom razlogu koji se temelji na nesudjelovanju Prat Carbona u povredi koja mu se stavlja na teret. Neovisno o tekstu tog tužbenog razloga, argument koji je istaknut u njegovu potporu bio je isključivo usmjeren na to da se naglasi da se u tablici G koja je priložena odluci i u kojoj se navode najave povećanja cijena koje su primijenili na španjolsko tržište u siječnju 1991. neki proizvođači koji su na njemu djelovali ne spominje Prat Carton. Stoga se ne može tumačiti tako da se radi o prigovoru koji se odnosi na to da nije uzeto u obzir stanje na španjolskom tržištu.

180 U tim okolnostima valja utvrditi da je ovaj tužbeni razlog, koji je istaknut po prvi put u replici i koji se ne temelji na pravnim ili činjeničnim pitanjima za koja se saznalo tijekom postupka, nedopušten.

Tužbeni razlog koji se temelji na nesudjelovanju Prat Cartona u povredi

Argumenti stranaka

181 Tužitelj ističe da Komisija nije dokazala sudjelovanje Prat Cartona u bilo kojoj povredi. Posebno, u bilješci u tablici G odluke (koja se odnosi na povećanje cijena u siječnju 1991. na španjolskom tržištu) ne spominje se Prat Carton.

182 Prat Carton je sudjelovao tek povremeno na sastancima nekih odbora GEP Kartona. Uostalom, taj je poduzetnik sudjelovao u radu JMC-a samo u razdoblju od lipnja 1990. do ožujka 1991. Osim toga, sama činjenica da je Stora ukazala na to da ona smatra da su španjolski proizvođači bili općenito obaviješteni o rezultatima sastanaka od strane Saffe ili Finnboarda (prilog 38. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama) ne predstavlja dokaz o sudjelovanju Prat Cartona u navodnoj povredi.

183 Tužitelj osporava dokumente F-15-9, G-15-7 i G-15-8 (u prilogu obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama) na koje se pozvala Komisija dokazujući sudjelovanje Prat Cartona u dogovorenim inicijativama u području povećanja cijene u mjesecu travnju 1990. U svom odgovoru na pisano pitanje Prvostupanjskog suda naglašava da dokument F-15-9 potječe iz veljače 1991. a ne, kako to tvrdi Komisija, iz veljače 1990. Sam dokument G-15-7 dokazuje samo to da se praksa sektora sastojala u primjeni godišnjih povećanja u mjesecu travnju i nesigurnost Prat Cartona u odnosu na razinu povećanja i na datum njegovog stupanja na snagu.

184 Komisija ističe da je Prat Carton sudjelovao u zabranjenom sporazumu od početka, kako to dokazuju dokumenti koji su dostavljeni uz obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama (pojedinačni podaci). Ona ponavlja, kao prvo, da je Prat Carton sudjelovao na brojnim sastancima PC-a u razdoblju od 29. ožujka 1986. do 28. studenoga 1989., na trima sastancima COE-a u razdoblju od listopada 1988. do listopada 1989. kao i na različitim sastancima JMC-a u razdoblju od lipnja 1990. do 5. ožujka 1991. (vidjeti tablice 3. do 7. priložene odluci). Time što je izravno sudjelovao na sastancima na kojima su donesene odluke vezano uz zabranjeni sporazum, Prat Carton je za njih odgovoran (vidjeti navedenu presudu Rhône-Poulenc/Komisija). Osim toga, ne postoji niti jedan službeni trag o sudjelovanju različitih poduzetnika na sastancima JMC-a prije pretraga Komisije ili na sastancima PWG-a prije veljače 1990. Sama činjenica da dokumentacija koju su dostavili poduzetnici ne daje precizne naznake o sudjelovanju Prat Cartona na različitim sastancima ne dokazuje da on nije sudjelovao na tim sastancima.

185 Kao drugo, Komisija navodi da je Prat Carton bio, kao to Stora navodi (prilog 38. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama), obaviješten o rezultatima sastanaka PWG-a.

186 Kao treće, Prat Carton je provodio inicijative vezane uz cijenu koje su u predmetnom razdoblju bile dogovorene u okviru različitih tijela GEP Kartona. Manje razlike u razdobljima ili iznosima povećanja koje su primjenjivali Prat Carton i drugi proizvođači ne dokazuju da Prat Carton nije sudjelovao u zabranjenom sporazumu. Međutim, Komisija priznaje da dokument F-15-9 potječe iz veljače 1991., a ne iz veljače 1990., te da ne raspolaže dokazima koji bi mogli dokazati stvarno sudjelovanje Prat Cartona u inicijativama povećanja cijena koje su se odvijale prije siječnja 1991. U odnosu na inicijativu povećanja cijena u siječnju 1991., Komisija upućuje osobito na dokument G-15-8 od 26. rujna 1990. u kojemu Prat Carton izričito izjavljuje da je predvidio povećanje cijena u svim državama u siječnju 1991.

Ocjena Prvostupanjskog suda

187 Uvodno valja podsjetiti da je tužitelj preuzeo Prat Carton u omjeru od 100 % u veljači 1991. i da ne osporava svoju odgovornost za eventualno sudjelovanje Prat Cartona u povredi članka 85. stavka 1. Ugovora. U tom je pogledu u uvodnoj izjavi 154. odluke navedeno da je činjenicom preuzimanja Prat Cartona tužitelj „postao odgovoran za sudjelovanje tog španjolskog proizvođača u zabranjenom sporazumu za cijelo razdoblje tog sudjelovanja“ [neslužbeni prijevod]. Nadalje, valja navesti da se u članku 1. odluke isključivo tužitelja smatra odgovornim za utvrđene povrede, uključujući i za one koje je počinio Prat Carton, i da je tužitelj adresat odluke, a da se pritom Prat Carton nigdje ne navodi (članak 5. odluke).

188 U tim uvjetima, s obzirom na to da je već navedeno da je Komisija utvrdila sudjelovanje samog tužitelja u povredi opisanoj u članku 1. odluke, ovaj tužbeni razlog, ako bi bio prihvaćen, ne može opravdati potpuno ili djelomično poništenje potonje izreke. Međutim, s obzirom na to da je tužitelj preuzeo Prat Carton tek u veljači 1991., odnosno dva mjeseca prije kraja razdoblja povrede koje je utvrđeno odlukom, bilo bi opravdano smanjenje novčane kazne, ako bi se tvrdilo da Komisija nije dokazala pojedinačno sudjelovanje Prat Cartona u konstitutivnim dijelovima zabranjenog sporazuma prije veljače 1991. Osim toga, izrečene novčane kazne sukladno članku 3. odluke izračunane su na osnovi prometa koji je ostvario svaki poduzetnik tijekom 1990., to jest tijekom godine u kojoj Prat Carton još nije bio dio tužiteljeve grupe. Slijedom toga, valja već sada pristupiti ocjeni argumenata koji su istaknuti u okviru ovog tužbenog razloga.

189 Prvostupanjski će sud ispitati, kao prvo, pitanje je li Komisija dokazala sudjelovanje Prat Cartona u povredi članka 85. stavka 1. Ugovora u odnosu na razdoblje od sredine 1986. do lipnja 1990., to jest datuma od kojeg je Prat Carton priznao da je počeo sudjelovati na sastancima JMC-a. Kao drugo, Prvostupanjski će sud ispitati pitanje je li Komisija dokazala sudjelovanje Prat Cartona u povredi članka 85. stavka 1. Ugovora u odnosu na preostalo razdoblje, odnosno od lipnja 1990. do veljače 1991., kada je Prat Carton preuzeo tužitelj.

1. Razdoblje od sredine 1986. do lipnja 1990.

190 Kako bi dokazala sudjelovanje Prat Cartona u povredi pravila Zajednice o tržišnom natjecanju u predmetnom razdoblju, Komisija temelji svoju odluku na sudjelovanju tog poduzetnika na sastancima PC-a od 29. svibnja 1986., 25. svibnja 1988., 17. studenoga 1988. i 28. studenoga 1989. kao i na sastancima COE-a od 20. rujna 1988., 8. svibnja 1989. i 3. listopada 1989. Također, ona temelji svoju odluku na izjavi Store (prilog 38. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama). Konačno, ona smatra da sama činjenica da dokumentacija koju su dostavili poduzetnici ne daje precizne naznake o sudjelovanju Prat Cartona na sastancima JMC-a ne dokazuje da on nije sudjelovao na istim sastancima.

191 Valja ispitati svaki od tih dokaznih elemenata prema gore navedenom redu.

a) Sudjelovanje Prat Cartona na nekim sastancima PC-a

192 U odnosu na sudjelovanje Prat Cartona na četiri posebno određena sastanka PC‑a, Komisija se ne poziva ni na jedan dokazni element o tome što je bio predmet tih sastanaka. Stoga, kada se poziva na sudjelovanje kao na dokazni element o sudjelovanju poduzetnika u povredi članka 85. stavka 1. Ugovora, ona svoju odluku nužno temelji na općem opisu predmeta sastanaka tog tijela, koji je izložen u odluci, kao i na dokaznim elementima koji su navedeni u odluci u potporu navedenom opisu.

193 U tom se pogledu u odluci navodi: „Kao što je to objasnila Stora, uloga PWG-a bila je ponajprije ta da objasni ,President Conferenceu’ mjere koje su bile potrebne za uređenje tržišta […] Generalni direktori koji su sudjelovali u radu ,President Conferencea’ su stoga bili obaviješteni o odlukama koje su bile donesene u okviru PWG-a i o uputama koje je trebalo prenijeti njihovim prodajnim odjelima kako bi se provele inicijative u području cijene“ [neslužbeni prijevod] (uvodna izjava 41. prvi podstavak). Komisija također navodi: „PWG se redovito sastajao prije svakog predviđenog ,President Conferencea’. Ista je osoba predsjedala dvama sastancima te nema nikakve sumnje da je ona o rezultatima raspravljanja PWG-a izvještavala druge ,predsjednike’ koji nisu bili uključeni u uži krug“ [neslužbeni prijevod] (uvodna izjava 38. drugi podstavak).

194 Stora ukazuje na to da su sudionici sastanaka PC-a bili obavještavani o odlukama koje su se donosile u okviru PWG-a (prilog 39. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama, točka 8.). Međutim, točnost tih tvrdnji osporilo je više poduzetnika koji su sudjelovali na sastancima PC-a, među kojima i tužitelj. Slijedom toga, izjave Store koje se odnose na ulogu PC-a na mogu se, a da pritom nisu potkrijepljene drugim dokaznim elementima, smatrati da predstavljaju dovoljan dokaz o predmetu sastanaka navedenih tijela.

195 Točno je da se u spisu nalazi dokument, i to izjava bivšeg člana uprave Feldmühlea (g. Roosa) od 22. ožujka 1993., koji na prvi pogled potvrđuje navode Store. Gospodin Roos osobito navodi: „Sadržaj rasprava koje su se vodile u okviru PWG-a bio je proslijeđen poduzetnicima koji nisu bili zastupljeni u toj skupini za vrijeme trajanja konferencije predsjednika koja je uslijedila odmah nakon toga ili, ako nije bilo odmah konferencije predsjednika, za vrijeme rada JMC-a.“ Međutim, iako taj dokument nije u odluci izrijekom naveden u potporu navodima Komisije koji se odnose na predmet sastanaka PC-a, u svakom slučaju ne može se smatrati da uz izjave Store predstavlja dopunski dokaz. Naime, budući da su te izjave sažetak odgovora koje su dali svaki od triju poduzetnika kojima je u razdoblju povrede upravljala Stora, među kojima i Feldmühle, bivši član uprave potonjeg poduzetnika nužno predstavlja jedan od izvora izjava same Store.

196 U odnosu na dokazne elemente koji su istaknuti za utvrđenje predmeta sastanaka PC-a, Komisija u svojoj odluci smatra da je prilog 61. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama (spomenut u točkama 125. i 126. ove presude) interna bilješka koja je sastavljena na sastanku PC-a i koja potvrđuje priznanje Store prema kojem se na PC-u u biti raspravljalo o politici tajnog dogovaranja za određivanje cijena (uvodna izjava 41. treći podstavak odluke). Međutim, kao što je to već navedeno (vidjeti točke 125. do 135. ove presude), ta bilješka nije dokaz tajnog sporazuma o inicijativi u području cijena za siječanj 1987. u Ujedinjenoj Kraljevini. Nadalje, suprotno onome što navodi Komisija, Stora nije nikad priznala da se na PC-u raspravljalo o politici tajnog dogovaranja u pogledu određivanja cijena. Prema Stori, sastanci PC-a bili su poduzetnicima koji su se sastali u okviru PWG-a jednostavno prilika da objave donesene odluke poduzetnicima koji nisu bili zastupljeni u tom tijelu.

197 Konačno, Komisija smatra da „dokumenti koje je Komisija pronašla kod FS-Kartona (člana grupe M-M) potvrđuju da je krajem 1987. postignut sporazum u okviru ,President Conferencea’ i PWG-a o pitanjima koja su povezana s kontrolom količine proizvodnje i uređenjem cijena“ [neslužbeni prijevod] (uvodna izjava 53. prvi podstavak odluke). Ona u tom pogledu ukazuje na prilog 73. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama (vidjeti točku 88. ove presude). Kao što je već navedeno (točka 91. ove presude), autor dokumenta se u uvodu poziva na najužu suradnju na europskoj razini u „krugu predsjednika“ („Präsidentenkreis“), izraz koji je Mayr-Melnhof tumačio tako da se odnosi istovremeno i na PWG i na PC u općem kontekstu, odnosno bez naznake o nekom događaju ili posebnom sastanku (prilog 75. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama, točka 2.a).

198 Točno je da je prilog 73. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama dokaz koji potvrđuje Storine izjave koje se odnose na postojanje tajnog sporazuma o tržišnim udjelima među poduzetnicima koji su djelovali u „krugu predsjednika“, s jedne strane, i na tajni sporazum o razdobljima prekida rada među istim poduzetnicima, s druge strane (vidjeti točke 84. do 114. ove presude, napose točku 110.). Međutim, nijedan drugi dokazni element ne potvrđuje tvrdnju Komisije prema kojoj je cilj PC-a bio osobito raspravljanje o tajnom sporazumu o tržišnim udjelima i kontroli količine proizvodnje. Slijedom toga, izraz „krug predsjednika“ (Präsidentenkreis) koji je upotrijebljen u prilogu 73. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama ne može se, usprkos objašnjenima Mayr-Melnhofa, tumačiti tako da se odnosi na tijela koja nisu PWG.

199 Imajući u vidu navedeno, Komisija nije dokazala da su sastanci PC-a, osim zakonitih aktivnosti, imali protutržišnu ulogu. Iz toga slijedi da ona nije mogla iz dokaznih elemenata na koje se pozvala izvesti zaključak da su poduzetnici, koji su sudjelovali na sastancima toga tijela, sudjelovali u povredi članka 85. stavka 1. Ugovora.

200 Stoga valja zaključiti da se sudjelovanje Prat Cartona u povredi pravila tržišnog natjecanja u razdoblju od sredine 1986. do lipnja 1990. nije moglo utvrditi na temelju njegovog sudjelovanja na četiri sastanka PC-a.

b) Sudjelovanje Prat Cartona na nekim sastancima COE-a

201 Nije sporno da je Prat Carton sudjelovao na tri sastanka COE-a od 20. rujna 1988., 8. svibnja 1989. i 3. listopada 1989. Osim toga, jedan dokument donosi sadržaj sastanka od 3. listopada 1989. (prilog 70. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama). Stoga valja, kao prvo, ispitati jesu li sastanci COE-a imali protutržišni cilj i, kao drugo, može li se iz priloga 70. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama izvesti zaključak da je Prat Carton sudjelovao u raspravama koje su imale protutržišni cilj.

i) Predmet sastanaka COE-a općenito

202 Sukladno odluci, „glavna tema raspravljanja ekonomskog odbora bila je analiza i procjena stanja na tržištu kartona u različitim zemljama“ [neslužbeni prijevod] (uvodna izjava 50. prvi podstavak). COE „je raspravljao (među ostalim) o fluktuacijama cijena na nacionalnim tržištima i još neizvršenim narudžbama te je izvješćivao o svojim zaključcima JMC (ili ,Marketing Committee’, tijelo koje mu je prethodilo do kraja 1987.)“ [neslužbeni prijevod] (uvodna izjava 49. prvi podstavak).

203 Prema Komisijinom shvaćanju „rasprave o tržišnim uvjetima nisu bile neodređene: naime, razgovore o uvjetima koji su prevladavali na svakom nacionalnom tržištu treba smjestiti u kontekst inicijativa koje su bile predviđene u području cijena, a osobito u kontekst zamijećene potrebe da se privremeno zaustave pogoni kako bi popratili povećanja“ [neslužbeni prijevod] (uvodna izjava 50 prvi podstavak). Također, Komisija smatra: „Moguće je da je ekonomski odbor bio neizravno uključen u određivanje cijena kao takvo, ali nije vjerojatno da oni koji su sudjelovali u njegovom radu nisu mogli znati za nezakoniti cilj kojemu su bili namijenjeni podaci koji su se svjesno pružali JMC-u“ [neslužbeni prijevod] (uvodna izjava 119. drugi podstavak).

204 U potporu svojim navodima da su rasprave koje su održavane u okviru COE-a imale protutržišni cilj Komisija se poziva samo na jedan dokument, i to povjerljivu bilješku koju je sastavio zastupnik FS-Kartona i koja se odnosi na bitna pitanja sastanka COE-a od 3. listopada 1989. (prilog 70. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama), sastanka na kojemu je Prat Carton sudjelovao.

205 U odluci Komisija sažima sadržaj tog dokumenta na sljedeći način:

„[…] osim detaljnog istraživanja ponude, proizvodnje i narudžbi za svako nacionalno tržište ispitane su sljedeće točke:

– jak otpor utvrđen kod klijenata u odnosu na posljednje povećanje cijena GC-a, koje je stupilo na snagu 1. listopada,

– narudžbe koje su primili proizvođači GC-a i GD-a, uključujući pojedinačne pozicije,

– izvješća o prekidima proizvodnje koja su provedena i planirana,

– posebne poteškoće koje su povezane s provedbom povećanja cijena u Ujedinjenoj Kraljevini i njihov utjecaj na potrebnu razliku u cijeni između kategorija GC-a i GD-a

i

– usporedba stvarnog i predviđenog priljeva narudžbi za svako nacionalno udruženje.“ [neslužbeni prijevod] (uvodna izjava 50. drugi podstavak)

206 Valja priznati da je to izlaganje sadržaja dokumenta u osnovi pravilno. Međutim, Komisija ne ističe nijedan dokazni element u potporu svojoj tvrdnji prema kojoj se prilog 70. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama može smatrati „pokazateljem stvarne naravi raspravljanja tog tijela“ [neslužbeni prijevod] (uvodna izjava 113. posljednji podstavak odluke). Osim toga, Stora izjavljuje: „JMC je osnovan krajem 1987. i održao je svoj prvi sastanak početkom 1988. tako što je počevši od tog datuma preuzeo jedan dio funkcija koje su bile namijenjene Ekonomskom odboru. Druge funkcije Ekonomskog odbora preuzeo je Odbor za statistiku“ (prilog 39. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama, točka 13.). Barem u odnosu na razdoblje od početka 1988., jedino razdoblje u kojemu je Prat Carton sudjelovao na sastancima COE-a, izjave Store ne sadrže, dakle, nijedan element koji bi potkrijepio navod Komisije koji se odnosi na navodni protutržišni cilj raspravljanja u tom tijelu. Konačno, Komisija ne ističe ni dokazne elemente koji omogućuju zaključak da su sudionici na sastancima COE-a bili detaljno obaviješteni o točnoj naravi sastanaka JMC-a, to jest tijela kojemu je COE dostavljao izvješće. Stoga nije isključeno da sudionici na sastancima COE-a, koji nisu istovremeno sudjelovali na sastancima JMC-a, nisu imali saznanja o tome na koji će konkretan način JMC upotrebljavati izvješća koja je sastavljao COE.

207 Slijedom toga, nije moguće na temelju priloga 70. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama utvrditi stvarnu narav rasprava koje su održane na sastancima COE-a.

ii) Sastanak COE-a od 3. listopada 1989.

208 Sadržaj sastanka COE-a od 3. listopada 1989. prenesen je u prilogu 70. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama. Postavlja se pitanje je li sudjelovanje Prat Cartona na tom sastanku dovoljan dokaz o njegovom sudjelovanju u povredi članka 85. stavka 1. Ugovora.

209 Kao prvo, valja primijetiti da su se rasprave o cijenama koje su se vodile za vrijeme trajanja navedenog sastanka odnosile na reakcije klijenata na povećanje cijena GC kartona koje je provodila većina proizvođača kartona počevši od 1. listopada 1989. nakon što je najavljeno na tržištu koji mjesec prije. Komisija smatra da se to povećanje cijena također odnosilo na SBS karton, ali ne i na GD karton. U odnosu na rasprave koje su se odvijale na predmetnom sastanku, Prvostupanjski sud smatra da su nadilazile ono što dopuštaju pravila Zajednice o tržišnom natjecanju, osobito u dijelu u kojem je navedeno da bi bilo „pogrešno odustati od primjene visoke razine cijena za kategoriju GC-a, koja je već određena […]“. Naime, time što su izrazili zajedničku volju da strogo primijene novu razinu cijena GC kartona, proizvođači nisu samostalno odredili politiku koje su se namjeravali držati na tržištu i time su prekršili temeljnu zamisao odredaba Ugovora koje se odnose na tržišno natjecanje (vidjeti osobito navedenu presudu Suiker Unie i dr./Komisija, t. 173.).

210 Međutim, ništa ne upućuje na zaključak da je Prat Carton sudjelovao u zabranjenom sporazumu o povećanju cijene za listopad 1989. prije njezine provedbe i da je, osim toga, stvarno provodio povećanje svojih cijena za GC karton u tom vremenskom razdoblju. U tom pogledu, iz tužiteljevih odgovora na pisana pitanja Prvostupanjskog suda proizlazi da se proizvodnja Prat Cartona u 1989. sastojala od GD kartona u omjeru većem od 80 %, na koji se nije odnosilo predmetno povećanje cijena. Također, sastanak COE-a od listopada 1989. održan je otprilike osam mjeseci prije dokazanog prvog sudjelovanja Prat Cartona na sastanku JMC-a, jednog od tijela koje je sukladno odluci zajedno s PWG-om tvorilo okvir u kojem su se odvijale glavne rasprave s protutržišnim ciljem.

211 U skladu s tim elementima ne može se isključiti da zastupnik (zastupnici) Prat Cartona na sastanku COE-a od 3. listopada 1989. nije bio svjestan (nisu bili svjesni) konteksta u kojemu su se odvijale rasprave o cijenama. Osim toga, kako nema dokaza o njegovom djelovanju na tržištu u području cijena u predmetnom razdoblju, moguće je da je Prat Carton smatrao da se rasprave nisu odnosile na njegov pojedinačni položaj. Slijedom toga, budući da je sadržaj sastanka COE-a od 3. listopada 1989. u odnosu na Prat Carton mogao predstavljati iznimku, tom poduzetniku ne može se staviti na teret to da se nije javno ogradio od sadržaja rasprava na tom sastanku.

212 Kao drugo, prilog 70. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama ne sadrži niti jedan ulomak koji prikazuje stvarni sadržaj rasprava koje su na osnovi tajnog dogovaranja dovele do planiranja budućih razdoblja prekida rada pogona. Sva upućivanja na točno određena vremena prekida rada koja se ondje spominju odnose se zapravo na povijesne podatke. Točno je da dokument sadrži ulomak koji se odnosi na buduće korištenje pogona: „U slučaju da se loše stanje priljeva narudžbi i opterećenja strojeva nastavi, jasno je da treba razmisliti o prekidu proizvodnje ovisno o potražnji.“ („Bei anhaltend schlechtem Marktbedarf ein Abstellen zu überlegen.“). Međutim, budući da sudjelovanje Prat Carbona na predmetnom sastanku COE-a zbog gore navedenih razloga ne dovodi do zaključka o njegovom sudjelovanju u tajnom dogovaranju cijena, ono nije dovoljan dokaz ni o njegovom sudjelovanju u tajnom dogovaranju razdoblja prekida rada. Samo pozivanje na eventualnu potrebu budućih prekida rada ne može se smatrati kršenjem pravila Zajednice o tržišnom natjecanju jer barem u odnosu na poduzetnike koji nisu sudjelovali u tajnom dogovaranju cijena ono može odgovarati običnoj objektivnoj konstataciji postojećih tržišnih uvjeta.

213 Imajući u vidu navedeno, sudjelovanje Prat Cartona na sastanku COE-a od 3. listopada 1989. ne predstavlja dovoljan dokaz o njegovom sudjelovanju u povredi članka 85. stavka 1. Ugovora.

c) Izjava Store o prijenosu informacija poduzetnicima koji nisu bili prisutni na sastancima

214 U izjavi na koju se pozvala Komisija (prilog 38. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama, str. 2.) Stora daje podatke koji se odnose na proizvođače koji su bili obavještav