ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
45

U tom pogledu, kao prvo, s obzirom na to da se čini da takav propis sâm nastanak prava na odbitak podvrgava uvjetima izdavanja računa i podnošenja porezne prijave, valja navesti da, s obzirom na točke 34. i 36. ove presude, nastanak prava na odbitak podliježe samo materijalnim uvjetima koji su predviđeni Direktivom o PDV‑u i koji su, u svrhu stjecanja robe unutar Zajednice, nabrojani u članku 168. točki (c) te direktive. Nasuprot tomu, on ne ovisi nužno o izdavanju računa niti o prijavi i obračunu PDV‑a koji se duguje na osnovi takvog stjecanja u određenom roku.
44

Konkretnije, prvo, Komisijino utvrđenje sadržano u točki 31. odluke o nagodbi, u skladu s kojim se komunikacija s Pometonom nastavila do 16. svibnja 2007., odnosi se samo na jedan element odgovornosti pripisive Pometonu te je irelevantno za ocjenu krivnje drugih sudionika u zabranjenom sporazumu. Pometon tvrdi da navođenje tog utvrđenja nije bilo neophodno s obzirom na to da je, kao što je Opći sud smatrao u točki 89. pobijane presude, Komisija samo pojasnila vremenski razvoj zabranjenog sporazuma i na to da su poduzetnici koji su sklopili nagodbu priznali da su sudjelovali u zabranjenom sporazumu do 2010. Usto, da je Komisija željela utvrditi prijenos djelatnosti s Pometona na Winou, navođenje tog prijenosa bilo bi dovoljno.
4

Članak 1. Direktive 92/13, naslovljen „Područje primjene i dostupnost postupaka pravne zaštite”, u stavcima 1. i 3. određuje: „1. Ova se Direktiva primjenjuje na ugovore iz Direktive 2014/25/EU Europskog parlamenta i Vijeća [od 26. veljače 2014. o nabavi subjekata koji djeluju u sektoru vodnog gospodarstva, energetskom i prometnom sektoru te sektoru poštanskih usluga i stavljanju izvan snage Direktive 2004/17/EZ (SL 2014., L 94, str. 243.)], osim ako su takvi ugovori isključeni u skladu s člancima od 18. do 24., od 27. do 30., 34. ili 55. te Direktive. […] Države članice poduzimaju mjere neophodne kako bi osigurale da se, u pogledu ugovora obuhvaćenih područjem primjene Direktive 2014/25/EU ili Direktive 2014/23/EU, odluke javnih naručitelja mogu učinkovito razmatrati i, osobito, u najkraćem roku u skladu s uvjetima utvrđenima u člancima od 2. do 2.f ove Direktive, iz razloga što su takve odluke dovele do povrede prava Unije u području nabave ili povrede nacionalnih pravila koja prenose to pravo. […] 3. Države članice osiguravaju da su, prema detaljnim pravilima koja mogu utvrditi države članice, postupci pravne zaštite dostupni barem svakoj osobi koja ima ili je imala interes za dobivanje određenog ugovora i koja je pretrpjela ili bi mogla pretrpjeti štetu zbog navodnog kršenja.”
19

U tom pogledu on pojašnjava da iz francusko‑talijanskog, francusko‑britanskog i francusko‑nizozemskog ugovora, koji su sklopljeni radi izbjegavanja dvostrukog oporezivanja, proizlazi to da je – kad društvo koje plaća porez na dobit u Francuskoj prima dividende od društva koje je rezident druge države potpisnice jednog od tih ugovora, koje u toj državi podliježu oporezivanju po odbitku – Francuska Republika ovlaštena prvonavedenom društvu naplatiti porez na te dividende. To društvo, međutim, ima pravo na porezni kredit koji se uračunava u porez na dobit, pri čemu taj kredit ne može biti veći od iznosa francuskog poreza koji odgovara navedenim dohocima. S tim u vezi, spomenuti sud pojašnjava da se na temelju francuskog prava – ako ne postoje nikakve protivne odredbe u predmetnom ugovoru o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja – najviši iznos navedenog poreznog kredita mora utvrditi primjenom svih odredbi Općeg poreznog zakonika koje se odnose na porez na dobit, uključujući članak 39. stavak 1., koji se primjenjuje na temelju njegova članka 209. stavka 1. prvog podstavka. Iz toga, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, slijedi da najviši iznos poreznog kredita valja utvrditi odbijanjem od iznosa isplaćenih dividendi, prije poreza po odbitku, opravdanih troškova u vezi s tim dividendama, osim ako to nije isključeno posebnim odredbama. Ti su troškovi oni nastali samo zbog stjecanja, zadržavanja ili prijenosa vrijednosnih papira na temelju kojih su primljene dividende, a koji su izravno povezani s tim primanjem i čija posljedica nije povećanje imovine.
34

Kako bi se utvrdilo je li to slučaj, valja podsjetiti na to da, dok je tumačenje dosega Komisijine odluke od 8. travnja 2009. zadaća Suda (vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2018., Western Sahara Campaign UK, C‑266/16, EU:C:2018:118, t. 44. i navedenu sudsku praksu), na sudu koji je uputio zahtjev je da ocijeni doseg odluke nacionalnog tijela nadležnog za tržišno natjecanje poput one koju tužitelj u glavnom postupku osporava. Međutim, Sud je, kada nacionalnom sudu treba dati korisne odgovore u okviru prethodnog postupka, ovlašten dati upute na temelju spisa glavnog postupka kao i pisanih i usmenih očitovanja koja su mu podnesena, tako da omogući nacionalnom sudu donošenje odluke u konkretnom sporu o kojem odlučuje (vidjeti u tom smislu presudu od 24. rujna 2020., YS (Sustavi za kadrovske poslove), C‑223/19, EU:C:2020:753, t. 58.).
82

Kao četvrto, kad je riječ o navodnoj pogrešci Općeg suda koja se tiče prava počinjenoj u vezi s OLAF‑ovim ispitivanjem informacija koje su mu dostavljene, valja podsjetiti na to da se, kao što to proizlazi iz točke 59. ove presude, OLAF‑ova istraga može pokrenuti samo ako postoje dovoljno ozbiljne sumnje da je došlo do prijevare ili korupcije ili drugih nezakonitih aktivnosti kojima se može nanijeti šteta financijskim interesima Unije.
26

Kad je riječ o usporedivosti situacija u kojima se nalaze kreditne institucije sa sjedištem u Andaluziji i one sa sjedištem u državi članici različitoj od Kraljevine Španjolske koje imaju zastupništvo u Andaluziji, valja istaknuti to da za sve kreditne institucije poreznu osnovicu IDECA‑e čini aritmetička sredina salda depozita položenih u glavnim sjedištima odnosno zastupništvima u Andaluziji. Kad zakonodavac države članice na jednak način tretira te dvije vrste kreditnih institucija za potrebe oporezivanja, on priznaje da – s obzirom na načine i uvjete tog oporezivanja – među njima ne postoji nikakva razlika u objektivnoj situaciji koja može opravdati različito postupanje (vidjeti u tom smislu presude od 28. siječnja 1986., Komisija/Francuska, 270/83, EU:C:1986:37, t. 20. i od 12. lipnja 2018., Bevola i Jens W. Trock, C‑650/16, EU:C:2018:424, t. 34.).
42

Osim toga, u dijelu u kojem društvo VodafoneZiggo tim prvim prigovorom kritizira točke 41. do 44. pobijanog rješenja zbog toga što je Opći sud u njima trebao utvrditi da sporni akt sadržava precizne upute za ACM, što bi dokazivalo to da mu je Komisija željela dati obvezujući pravni učinak, valja istaknuti da u tim točkama Opći sud nije analizirao sadržaj tog akta, s obzirom na to da se ta analiza nalazi u točkama 88. do 96. pobijanog rješenja, nego se ograničio na to da izloži, apstraktno i bez upućivanja na njegov sadržaj, zašto izraz „u najvećoj mjeri uzima u obzir” iz članka 7. stavka 7. Okvirne direktive ukazuje na neobvezujuću narav primjedbi koje Komisija daje na temelju njezina članka 7. stavka 3.
47

Zauzimanje takvog pogrešnog stava, kao prvo, u točkama 96. do 99. pobijane presude, navelo je Opći sud da utvrdi da su FITD‑ove intervencije usmjerene na privatne interese njegovih članova a da pritom ne navede razloge koji bi mogli opravdati takvu tvrdnju. Kao drugo, u točkama 100. do 106. pobijane presude Opći je sud zanemario prirodu javne ovlasti koja je talijanskim zakonodavstvom dodijeljena FITD‑u, time što je presudio da se on ograničava na obvezne intervencije, odnosno povrat depozita. Međutim, prema mišljenju Komisije, dobrovoljne intervencije usko su povezane s obveznim intervencijama s obzirom na to da se prve mogu provesti samo ako su manje skupe u odnosu na eventualnu obveznu intervenciju. Kao treće, u točkama 115., 116. i 126. pobijane presude Opći je sud pogrešno odbio jednu od indicija koje je Komisija iznijela u pogledu sudjelovanja Talijanske središnje banke u dodjeli spornih mjera, iako su se na temelju tih indicija, promatranih zajedno, sporne mjere mogle pripisati Talijanskoj Državi.
57

Sve zainteresirane stranke su u svojim odgovorima na pitanja koja je postavio Sud navele da određeni dijelovi koji čine poreznu osnovicu IVPEE‑a, kako su navedeni u prethodnoj točki, ne ovise o količini stvarno proizvedene električne energije i unesene u mrežu. Kao što je to navela španjolska vlada, to je osobito slučaj s uslugama uravnoteženja, u okviru kojih se plaća raspoloživost određenog proizvodnog kapaciteta kao i mehanizama kapaciteta, u okviru kojih je iznos naknade dotičnih proizvođača određen u određenom iznosu eura po megavatu te se temelji na stavljanju na raspolaganje određenog proizvodnog kapaciteta kao i na veličini i proizvodnom kapacitetu tvornice. Prema mišljenju te vlade, to vrijedi i za posebne naknade za proizvodnju električne energije iz obnovljivih izvora, kogeneraciju visoke učinkovitosti i ostataka kao i za proizvodnju električne energije na područjima koja se nalaze izvan poluotoka za koje je predviđeno dodatno plaćanje u odnosu na prihode na tržištu električne energije dotičnih proizvođača.
73

Usto, valja istaknuti da, ako se prvi uvjet ustanovljen sudskom praksom proizišlom iz presude od 24. srpnja 2003., Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415) – u skladu s kojom poduzetniku koji je korisnik mora doista biti povjereno izvršavanje obveza javne usluge koje moraju biti jasno definirane – primjenjuje također u slučaju odstupanja iz članka 106. stavka 2. UFEU‑a (presuda od 20. prosinca 2017., Comunidad Autónoma del País Vasco i dr./Komisija, C‑66/16 P do C‑69/16 P, EU:C:2017:999, t. 56. i navedena sudska praksa), članak 106. stavak 2. UFEU‑a ne može se primijeniti u glavnim postupcima, s obzirom na to da je u točki 64. ove presude utvrđeno da u ovom slučaju taj uvjet nije ispunjen. U svakom slučaju, s obzirom na to da je – kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 33. ove presude – Komisija isključivo nadležna za ocjenjivanje spojivosti potpore s unutarnjim tržištem, sud koji je uputio zahtjev nije nadležan ispitivati jesu li ispunjeni uvjeti primjene članka 106. stavka 2. UFEU‑a.
31

Ako bi se trebalo smatrati da odobrenje za paralelnu trgovinu nema osobnu narav, to bi dovelo do povrede dosljednosti navedene uredbe jer bi osoba koja nije nositelj takvog odobrenja mogla uvesti sredstvo za zaštitu bilja na tržište države članice, iako na navedeno tržište to sredstvo ima pravo staviti samo nositelj odobrenja za referentno sredstvo za to isto tržište.
18

Člankom 4. stavkom 1. točkama 1. do 3. tog pravilnika tako se prenose namjerna djela zabranjena člankom 5. točkama (a) do (d) Direktive o pticama i člankom 12. stavkom 1. točkama (a) do (c) Direktive o staništima. Člankom 4. prvim stavkom točkom 4. tog pravilnika prenosi se članak 12. stavak 1. točka (d) Direktive o staništima.
19

Svojim pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odredbe članka 2. stavka 1. točke (c) u vezi s člankom 132. stavkom 1. točkom (c) Direktive 2006/112 tumačiti na način da usluga nutricionističkog praćenja koju pruža certificirani i ovlašteni stručnjak u sportskim objektima i eventualno u okviru programa koji uključuju i usluge treniranja i održavanja dobrog tjelesnog stanja predstavlja neovisnu uslugu. Taj sud također pita Sud pretpostavlja li pravo na izuzeće od PDV‑a predviđeno člankom 132. stavkom 1. točkom (c) te direktive stvarno pružanje usluge, u ovom slučaju usluge nutricionističkog praćenja koja odgovara onoj koju je odredio sud koji je uputio zahtjev, ili je u tu svrhu dovoljno stavljanje na raspolaganje takve usluge.
5

U skladu s člankom 21. stavcima 1., 7. 10. i 11. navedene uredbe: „1. Odbor izvršava ovlasti otpisa ili konverzije relevantnih instrumenata kapitala u skladu s postupkom utvrđenim u članku 18., u pogledu subjekata i grupa iz članka 7. stavka 2. te subjekata i grupa iz članka 7. stavka 4. točke (b) i članka 7. stavka 5. ako su zadovoljeni uvjeti za primjenu tih stavaka i samo ako na svojoj izvršnoj sjednici nakon primitka obavijesti iz drugog podstavka ili na vlastitu inicijativu ocijeni da je zadovoljen jedan ili više sljedećih uvjeta: (a) ako je utvrđeno da su uvjeti za sanaciju iz članaka 16. i 18. zadovoljeni prije nego su poduzete bilo kakve sanacijske mjere; (b) subjekt više neće biti održiv osim ako se relevantni instrumenti kapitala otpišu ili konvertiraju u kapital; (c) u slučaju relevantnih instrumenata kapitala koje izdaje društvo kćer i ako se ti relevantni instrumenti kapitala priznaju u svrhu zadovoljavanja zahtjeva za regulatorni kapital na pojedinačnoj osnovi i na konsolidiranoj osnovi, osim ako je ovlast za otpis ili konverziju izvršena u odnosu na te instrumente, grupa više neće biti održiva; (d) u slučaju relevantnih instrumenata kapitala koji se izdaju na razini matičnog društva i ako se ti relevantni instrumenti kapitala priznaju u svrhu zadovoljavanja zahtjeva za regulatorni kapital na pojedinačnoj osnovi na razini matičnog društva ili na konsolidiranoj osnovi, osim ako je ovlast za otpis ili konverziju izvršena u odnosu na te instrumente, grupa više neće biti održiva; (e) subjekt ili grupa traži izvanrednu javnu financijsku potporu, osim u okolnostima utvrđenima u članku 18. stavku 4. točki (d) podtočki iii. Nakon što se savjetuje s Odborom, [Europska središnja banka (ESB)] procjenjuje jesu li ispunjeni uvjeti iz prvog podstavka, točaka (a), (c) i (d). Odbor na svojoj izvršnoj sjednici također može donijeti takvu procjenu. […] 7. Ako je zadovoljen jedan ili više uvjeta iz stavka 1., Odbor, koji postupa u skladu s postupkom utvrđenim u članku 18., utvrđuje izvršavaju li se ovlasti za otpis ili konverziju relevantnih instrumenata kapitala zasebno ili, u skladu s postupkom iz članka 18., u kombinaciji sa sanacijskim mjerama. […] 10. Odbor osigurava da nacionalna sanacijska tijela izvršavaju ovlasti za otpis ili konverziju bez odgode u skladu s prvenstvom potraživanja iz članka 17. te na način na koji se postižu sljedeći rezultati: (a) stavke redovnog osnovnog kapitala prvo se smanjuju razmjerno gubicima i do mjere svog kapaciteta; (b) glavnica instrumenata dodatnog osnovnog kapitala otpisuje se ili konvertira u instrumente redovnog osnovnog kapitala ili oboje, do mjere potrebne za postizanje ciljeva sanacije iz članka 14. ili do mjere kapaciteta relevantnih instrumenata kapitala, što god je manje; (c) glavnica instrumenata dopunskog kapitala otpisuje se ili konvertira u instrumente redovnog osnovnog kapitala ili oboje, do mjere potrebne za postizanje ciljeva sanacije iz članka 14. ili do mjere kapaciteta relevantnih instrumenata kapitala, što god je manje; 11. Nacionalna sanacijska tijela provode upute Odbora i izvršavaju otpis ili konverziju relevantnih instrumenata kapitala u skladu s člankom 29.”
87

Stoga, kada se porezni sustav potpora primjenjuje godišnje ili periodično, Komisija mora, sukladno sudskoj praksi iz točaka 58. do 60. i 64. ove presude, samo dokazati da taj sustav potpora može ići u korist svojim korisnicima, uz provjeru da on, gledao sveobuhvatno i s obzirom na vlastite značajke, može u trenutku njegova donošenja dovesti do nižeg oporezivanja od onog koje proizlazi iz primjene općeg sustava oporezivanja, pri čemu nije važno to da, s obzirom na te značajke, ta institucija ne može unaprijed i za svako porezno razdoblje utvrditi preciznu razinu njegova oporezivanja (vidjeti u tom smislu presudu od 8. prosinca 2011., France Télécom/Komisija, C‑81/10 P, EU:C:2011:811, t. 19. i 24.).
36

S druge strane, iz sudske prakse Suda proizlazi da, s obzirom na to da tehnika framinga upotrebljava isti tehnički način kao što je onaj već upotrijebljen za priopćavanje zaštićenog djela javnosti na izvornoj internetskoj stranici, odnosno internetu, to priopćavanje ne ispunjava uvjet nove javnosti te, s obzirom na to da navedeno priopćavanje nije obuhvaćeno priopćavanjem „javnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 2001/29, za takvo priopćavanje nije potrebno odobrenje nositelja autorskog prava (vidjeti u tom smislu presudu od 13. veljače 2014., Svensson i dr., C‑466/12, EU:C:2014:76, t. 24. do 30.).
52

Naime, kad se radnika tijekom dežurstva u prosjeku više puta poziva da obavi intervenciju, on raspolaže manjom slobodom upravljanja svojim vremenom tijekom neradnog vremena, s obzirom na to da se ono često prekida. To osobito vrijedi kada intervencije koje se uobičajeno zahtijevaju od radnika tijekom njegova dežurstva nisu zanemariva trajanja.
10

Na stranici 6. te upute za intervencije na terenu detaljno se navode obveze službenika koji obavlja službu „BvE”: „Službenik za vrijeme obavljanja službe ‚BvE’ mora biti dostupan i nalaziti se na mjestu koje mu omogućuje da može poštovati vrijeme odaziva od 20 minuta. Smatra se da poštuje to pravilo ako od mjesta na kojem se nalazi do granice grada Offenbacha na Majni stigne vožnjom u trajanju od 20 minuta, uz primjenu svojih posebnih prava u cestovnom prometu i prava prednosti prolaska. To vrijeme vrijedi za slučaj prosječne gustoće prometa i uobičajene cestovne i vremenske uvjete.”
8

Drugi dio KN‑a naslovljen „Popis carinskih stopa” podijeljen je na 21 odsjek. Odjeljak VI. tog dijela, naslovljen „Proizvodi kemijske industrije ili sličnih industrija”, sadržava poglavlje 30., naslovljeno „Farmaceutski proizvodi”, koje u dodatnoj napomeni navodi: „U tarifni se broj 3004 razvrstava biljne medicinske pripravke i pripravke na temelju sljedećih aktivnih tvari: vitamina, minerala, esencijalnih aminokiselina ili masnih kiselina, u pakiranjima pripremljenim za pojedinačnu prodaju. Ove se pripravke razvrstava u tarifni broj 3004 ako imaju na naljepnici, pakiranju ili na popratnoj uputi o uporabi navedene sljedeće podatke: (a) određenu bolest, slabost ili njihove simptome radi kojih se proizvod primjenjuje; (b) koncentraciju aktivne tvari i ostalih tvari sadržanih u njima; (c) doziranje; i (d) način primjene. U ovaj se tarifni broj razvrstava i homeopatske medicinske pripravke kada oni udovoljavaju prije spomenutim uvjetima iz točaka (a), (c) i (d). U slučaju pripravaka na osnovi vitamina, minerala, esencijalnih aminokiselina ili masnih kiselina, razina jedne od tih tvari u preporučenoj dnevnoj dozi navedenoj na naljepnici mora biti znatno viša od one preporučene dnevne količine za potrebe održavanja općeg zdravlja ili dobrog osjećanja.”
42

U ovom slučaju, kao što je to navedeno u točki 15. ove presude, iz spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da u skladu s člankom 6. posebnih uvjeta ugovora o kojima je riječ u glavnom postupku društvo Dexia ima u slučaju prijevremenog prestanka tih ugovora pravo na neplaćene kamate počevši od datuma raskida predmetnog ugovora do datuma njegova prijevremenog prestanka, kao i na glavnicu i kamate koje bi bile dospjele u razdoblju od tog prijevremenog prestanka ugovora do njegova početno ugovorenog prestanka. Člankom 15. tih posebnih uvjeta propisano je ažuriranje od 5 % godišnje u pogledu te glavnice i kamata, pri čemu se stoga unaprijed utvrđuje prednost koju društvo Dexia ostvaruje u slučaju prijevremenog raskida, s obzirom na to da ono ostvaruje raniji povrat navedene glavnice i kamata te ih može ponovno uložiti.
55

Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 47. svojeg mišljenja, ta se potonja odredba tiče situacije u kojoj je pojedinac zakonito uhićen ili pritvoren radi dovođenja nadležnoj sudbenoj vlasti kad postoji osnovana sumnja da je počinio kazneno djelo ili kad je razumno vjerovati da je to nužno radi sprečavanja izvršenja kaznenog djela ili bijega nakon njegova počinjenja. Ta se situacija razlikuje od one iz članka 5. stavka 1. točke (f) EKLJP a, to jest zakonitog uhićenja ili pritvora neke osobe kako bi je se spriječilo da neovlašteno uđe u zemlju ili osobe protiv koje je u tijeku postupak protjerivanja ili izručenja. Potonji slučaj odgovara mehanizmu europskog uhidbenog naloga uspostavljenog Okvirnom odlukom 2002/584.
109

Međutim, iz točke 122. pobijane presude proizlazi da je Opći sud izričito priznao veličinu te količine posla. Ipak, Opći je sud u točki 121. te presude također podsjetio na to da u skladu sa sudskom praksom, što žalitelji ne osporavaju, proporcionalnost zahtjeva za pružanje informacija treba ocijeniti s obzirom na potrebe istrage, a da činjenica da takav zahtjev poduzetniku nalaže veliku količinu posla sama po sebi nije dovoljna za to da se dokaže da je neproporcionalan. U tom pogledu Opći sud je u točkama 124. do 128. navedene presude, s jedne strane, naveo da je navodna praksa koja je predmet istrage mogla opravdati pružanje velikog broja informacija i, s druge strane, podsjetio na to da su one potrebne imajući u vidu cilj te istrage. Opći sud je stoga u točki 123. iste presude pravilno zaključio da količina posla koja je bila potrebna za pružanje traženih informacija nije bila neproporcionalna imajući u vidu potrebe istrage povezane s navodnim pretpostavkama o povredi, i to osobito uzimajući u obzir odgovore žaliteljâ na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku.
22

S druge strane, sud koji je uputio zahtjev podsjeća na to da je, u skladu sa sudskom praksom Europskog suda za ljudska prava, pravo na šutnju, koje proizlazi iz članka 6. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), povrijeđeno kada su osobama koje ne odgovore na pitanja upravnih tijela u okviru postupaka za utvrđenje upravnih prekršaja kažnjivih sankcijama kaznenopravne prirode nacionalnim pravom propisane sankcije (ESLJP, 3. svibnja 2001., J. B. protiv Švicarske, CE:ECHR:2001:0503JUD003182796, t. 63. do 71.; 4. listopada 2005., Shannon protiv Ujedinjenog Kraljevstva, CE:ECHR:2005:1004JUD000656303, t. 38 do 41. i od 5. travnja 2012., Chambaz protiv Švicarske, CE:ECHR:2012:0405JUD001166304, t. 50. do 58.).
48

U tom pogledu valja utvrditi da nacionalna mjera poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku – s obzirom na to da se njome zabranjuje televizijskim kućama da u okviru svojih nacionalnih programa emitiraju regionalno televizijsko oglašavanje u korist, među ostalim, oglašivača sa sjedištem u drugim državama članicama, kao što je to u ovom slučaju društvo Fussl – predstavlja ograničenje slobode pružanja usluga na štetu pružatelja usluga oglašavanja, koji su te televizijske kuće, i primatelja tih usluga, koji su navedeni oglašivači koji žele promovirati svoje proizvode ili usluge u drugoj državi članici, istodobno ograničavajući tu promociju na regionalnu razinu (vidjeti u tom smislu presude od 28. listopada 1999., ARD, C‑6/98, EU:C:1999:532, t. 49. i od 17. srpnja 2008., Corporación Dermoestética, C‑500/06, EU:C:2008:421, t. 33.).
43

Naime, Sud je već presudio da je nebitno to što tijelo, uz to što ispunjava zadaću zadovoljavanja potreba u općem interesu, obavlja i druge djelatnosti, i to što zadovoljenje potreba u općem interesu čini samo relativno neznatan dio djelatnosti koje takvo tijelo uistinu obavlja, s obzirom na to da se i dalje bavi potrebama koje je osobito dužno zadovoljiti (vidjeti, u tom smislu presudu od 10. studenoga 1998., BFI Holding, C‑360/96, EU:C:1998:525, t. 55.).