MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MELCHIORA WATHELETA

od 16. lipnja 2016. ( 1 )

Predmet C‑428/15

Child and Family Agency

protiv

J. D.

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Supreme Court (Vrhovni sud, Irska))

„Zahtjev za prethodnu odluku — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću — Uredba (EZ) br. 2201/2003 — Članak 15. — Upućivanje predmeta drugom sudu — Područje primjene — Uvjeti primjene — Sud koji je primjereniji — Najbolji interes djeteta“

I – Uvod

1. Ovaj zahtjev za prethodnu odluku upućen je u okviru spora između Child and Family Agency, Irska (Agencija za djecu i obitelj, u daljnjem tekstu: Agencija) i J. D. o mjerama koje je potrebno poduzeti u vezi s drugim djetetom potonje, maloljetnika R.

2. Ovaj zahtjev odnosi se na tumačenje članka 15. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000 ( 2 ).

3. Tom se odredbom daje ovlast stvarno nadležnom sudu (u daljnjem tekstu: redovno nadležni sud) da uputi predmet sudu druge države članice za koji smatra da je „primjereniji za rješavanje”, ako je to „u [najboljem] interesu djeteta”. U okviru različitih pitanja koja je postavio nacionalni sud radi donošenja prethodne odluke, Sud je pozvan razjasniti ova dva posebna uvjeta za njezinu primjenu.

II – Pravni okvir

4. U skladu s uvodnom izjavom 5. Uredbe br. 2201/2003: „S ciljem osiguravanja jednakosti svakog djeteta, ova se Uredba odnosi na sve odluke o roditeljskoj odgovornosti, uključujući mjere za zaštitu djeteta, neovisno o bilo kakvoj vezi s bračnim predmetom.”

5. Povrh toga, uvodne izjave 12. i 13. Uredbe br. 2201/2003 navode kako slijedi: „(12) Nadležnost u predmetima povezanim s roditeljskom odgovornošću, utvrđena ovom Uredbom, temelji se u svjetlu zaštite interesa djeteta, posebno na kriteriju blizine. To znači da bi u prvome redu trebala biti nadležna država članica u kojoj dijete ima uobičajeno boravište, osim u određenim slučajevima mijenjanja djetetova boravišta ili u skladu sa sporazumom između nositelja roditeljske odgovornosti. (13) U interesu djeteta, ovom se Uredbom omogućuje, kao izuzetak i pod određenim uvjetima, da nadležni sud može prepustiti rješavanje predmeta sudu druge države članice ako je taj sud prikladniji za rješavanje tog predmeta. Međutim, u tome slučaju sudu kojem je ustupljen predmet ne bi trebalo biti dopušteno da predmet uputi trećem sudu.”

6. Na kraju, uvodna izjava 33. Uredbe br. 2201/2003 navodi: „Ova Uredba priznaje temeljna prava i poštuje načela Povelje o temeljnim pravima Europske unije. Ona posebno nastoji osigurati poštovanje temeljnih prava djeteta, opisanih u članku 24. Povelje o temeljnim pravima Europske unije.”

7. Opća nadležnost u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću uređena je člankom 8. iste uredbe. Prema članku 8. stavku 1.: „Sudovi države članice nadležni su u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću prema djetetu koje ima uobičajeno boravište u državi članici u trenutku pokretanja postupka.”

8. Člankom 12. stavkom 3. točkama (a) i (b) Uredbe br. 2201/2003 uređena je prorogacija nadležnosti u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću u korist suda koji je nadležan za rješavanje zahtjeva za razvod, zakonsku rastavu ili poništenje braka ako: „(a) postoji bitna veza djeteta i države članice [tog suda], posebno zbog činjenice da jedan od nositelja roditeljske odgovornosti ima uobičajeno boravište u toj državi članici ili da je dijete državljanin te države članice; i (b) su nadležnost [tog suda] izričito ili na neki drugi nedvosmisleni način prihvatile sve stranke u postupku u trenutku pokretanja postupka pred sudom, a to je i u interesu djeteta.”

9. Člankom 15. Uredbe br. 2201/2003 predviđeno je odstupanje od njezina članka 8. Članak 15., naslovljen „Prijenos nadležnosti na sud koji je primjereniji za rješavanje”, propisuje kako slijedi: „1. Iznimno, sudovi države članice koji imaju stvarnu nadležnost mogu, ako smatraju da bi sud druge države članice, s kojom je dijete posebno povezano, mogao bolje rješavati predmet, ili neki posebni dio predmeta, i ako je to u interesu djeteta: (a) zastati s rješavanjem predmeta ili dijela predmeta i pozvati stranke da podnesu zahtjev sudu te države članice u skladu sa stavkom 4.; ili (b) zahtijevati od suda druge države članice da se proglasi nadležnim u skladu sa stavkom 5. 2. Stavak 1. primjenjuje se: (a) na zahtjev stranke; ili (b) po službenoj dužnosti; ili (c) na zahtjev suda druge države članice s kojom je dijete posebno povezano, u skladu sa stavkom 3. Prijenos po službenoj dužnosti ili na zahtjev suda druge države članice mora prihvatiti barem jedna stranka. 3. Smatra se da je dijete posebno povezano s nekom državom članicom, kao što je spomenuto u stavku 1., ako je u toj državi članici: (a) dijete dobilo uobičajeno boravište nakon pokretanja postupka pred sudom iz stavka 1.; ili (b) je u njoj bilo prethodno uobičajeno boravište djeteta; ili (c) je dijete njezin državljanin; ili (d) je u njoj uobičajeno boravište nositelja roditeljske odgovornosti; ili (e) se u njoj nalazi imovina djeteta, a predmet se odnosi na upravljanje, čuvanje ili raspolaganje njegovom imovinom. 4. Sud države članice koji je stvarno nadležan određuje vremenski rok za pokretanje postupka pred sudovima druge države članice u skladu sa stavkom 1. Ako u tome roku nije pokrenut postupak pred tim sudovima, sud pred kojim je pokrenut postupak nastavlja biti nadležan u skladu s člancima 8. do 14. 5. Sudovi te druge države članice mogu, ako to opravdavaju posebne okolnosti u predmetu, u svrhe zaštite interesa djeteta, prihvatiti nadležnost u roku od šest tjedana od pokretanja postupka pred tim sudovima, u skladu sa stavkom 1. točkom (a) ili (b). U tom slučaju, sud pred kojim je prvotno pokrenut postupak proglašava se nenadležnim. U protivnome, sud pred kojim je prvotno pokrenut postupak nastavlja biti nadležan u skladu s člancima 8. do 14. 6. Sudovi surađuju u svrhe ovog članka, izravno ili putem svojih središnjih tijela, određenim u skladu s člankom 53.”

III – Činjenice spora u glavnom postupku

10. D., državljanka Ujedinjene Kraljevine, rođena je 15. studenoga 1977. U Irsku je stigla 29. rujna 2014., kada je bila trudna sa svojim drugim djetetom.

11. Njezin najstariji sin S. smješten je 2010. u ustanovu u Ujedinjenoj Kraljevini, nakon utvrđenja da D. pati od poremećaja osobnosti (u daljnjem tekstu: asocijalno ponašanje), s jedne strane, te da je provodila fizičko nasilje nad tim djetetom, s druge strane.

12. Dok je još imala boravište u Ujedinjenoj Kraljevini, D. se podvrgnula prenatalnoj ocjeni koju su provela tijela za zaštitu djece u mjestu njezina boravišta, u očekivanju rođenja njezina drugog djeteta, R.-a, s obzirom na njezinu medicinsku i obiteljsku anamnezu. Iz te je procjene osobito proizišlo da je D. pokazala privrženost prema svojem prvom djetetu, da je rođenje drugoga smatrala pozitivnim i da je obavila pripreme glede njegova rođenja. Izrazila je spremnost na suradnju sa socijalnim radnicima i dokazala da može biti u dugoročnom najmu. Nadležna tijela ocijenila su, međutim, da drugo dijete treba biti smješteno u udomiteljsku obitelj, u očekivanju pokretanja postupka posvojenja od strane treće osobe.

13. D. je stoga otkazala najam i prodala svoju imovinu u Ujedinjenoj Kraljevini kako bi se nastanila u Irskoj. Njezino drugo dijete, R., rođeno je u toj drugoj državi članici mjesec dana kasnije, 25. listopada 2014. Oboje otad ondje imaju boravište.

14. Nedugo nakon R.-ova rođenja Agencija je zatražila od nadležnog District Courta (Okružni sud, Irska) da odredi mjeru privremenog smještaja tog djeteta. Taj je zahtjev, međutim, odbijen jer su dokazi na temelju glasina iz Ujedinjene Kraljevine na koje se Agencija pozivala bili nedopušteni.

15. Nakon što mu je Agencija uputila žalbu, nadležni Circuit Court (Regionalni sud, Irska) naložio je privremeni smještaj R.-a u udomiteljsku obitelj. Ta je mjera otad redovito obnavljana. D. je, međutim, dobila pravo na kontakt s djetetom, kojim se koristila.

16. Agencija je, osim toga, zatražila od High Courta (Visoki sud, Irska) da nadležnost za rješavanje predmeta prenese na High Court of Justice (England & Wales) (Visoki sud (Engleska i Wales), Ujedinjena Kraljevina), na temelju članka 15. Uredbe br. 2201/2003. R.-ov skrbnik ad litem (u daljnjem tekstu: skrbnik) podupro je taj zahtjev.

17. Presudom od 26. ožujka 2015. High Court ovlastio je Agenciju da od High Courta of Justice (England & Wales) (Visoki sud (Engleska i Wales)) zatraži da se proglasi nadležnim u odnosnom predmetu. Međutim, prema odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, High Court (Visoki sud) nije donio odluku o odvajanju R.-a od njegove udomiteljske obitelji.

18. D. je zatražila dopuštenje za podnošenje žalbe protiv te presude izravno Supreme Courtu (Vrhovni sud, Irska), koji je, nakon saslušanja stranaka, prihvatio njezin zahtjev.

19. U svojoj odluci kojom se upućuje prethodno pitanje Supreme Court (Vrhovni sud) priznaje da je predmet u isključivoj nadležnosti tijela za zaštitu djece i irskih sudova i da ima niz dvojbi o uvjetima primjene članka 15. Uredbe br. 2201/2003.

20. Kao prvo, pita se može li se ta odredba primjenjivati u predmetu koji je u području primjene javnog prava, poput onoga u glavnom postupku, unatoč činjenici da u vezi s R.-om nijedan postupak trenutačno nije u tijeku u Ujedinjenoj Kraljevini i da bi priznanje nadležnosti sudova te države članice posljedično značilo da tijela za zaštitu djece navedene države članice prihvaćaju postupati u R.-ovu predmetu.

21. Nadalje, Supreme Court (Vrhovni sud) pita se kako tumačiti pojam „[najboljih] interesa djeteta” iz članka 15. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003. Mišljenja je da ga treba tumačiti u svjetlu cilja da se brzo utvrdi nadležnost suda za raspravljanje u predmetu koji ulazi u područje primjene te uredbe. Iz toga izvodi zaključak da primjena tog članka ne zahtijeva od redovno nadležnog suda da provede „cjelovito ispitivanje” najboljih interesa djeteta, kada razmatra upućivanje tog predmeta sudu druge države članice za koji smatra da je primjereniji za rješavanje. Iz toga zaključuje da nadležni sud treba obaviti sažetu ocjenu tog pitanja, s obzirom na „načelo da je u najboljem interesu djeteta da to obavi sud koji je najprimjereniji za donošenje takve ocjene”, uz uvjet da sud druge države članice provede temeljitiju analizu.

22. Naposljetku, nacionalni sud pita se koje elemente treba uzeti u obzir u okviru takve sažete ocjene. S tim u vezi, smatra da se ne smije poticati nastanjivanje u Irskoj državljana Ujedinjene Kraljevine koji žele sakriti svoju djecu od nadležnih tijela za zaštitu djece te da se, u širem smislu, ne smiju stvarati ili tolerirati mogućnosti zlouporabe u obliku biranja najpovoljnijeg pravnog sustava. Pita se, međutim, u kojoj bi se mjeri takva razmatranja mogla uzeti u obzir pri provedbi članka 15. Uredbe br. 2201/2003.

23. U tim je okolnostima Supreme Court (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedećih šest prethodnih pitanja.

IV – Zahtjev za prethodnu odluku i postupak pred Sudom

24. Supreme Court (Vrhovni sud) stoga je svojom odlukom od 31. srpnja 2015., koju je Sud zaprimio 4. kolovoza 2015., uputio sljedeća pitanja za prethodnu odluku: „1. Primjenjuje li se članak 15. Uredbe br. 2201/2003 na javnopravne tužbe lokalnog tijela države članice povodom skrbništva ako bi[,] u slučaju da se sud druge države članice proglasi nadležnim, to dovelo do potrebe da drugo tijelo pokrene drugi postupak na temelju drugog pravnog akta te eventualno, a možda i vjerojatno, u pogledu različitog činjeničnog stanja? 2. Ako je tome tako, u kojoj bi mjeri i bi li uopće sud u obzir trebao uzeti vjerojatan utjecaj bilo kakvog zahtjeva na temelju članka 15.[,] pod pretpostavkom da se isti prihvati, na pravo slobode kretanja obuhvaćenih pojedinaca? 3. Ako se ‚najbolji interes djeteta’ iz članka 15. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003 odnosi samo na odluku o sudskoj nadležnosti, koje čimbenike sud na tom temelju treba uzeti u obzir, a koji već nisu razmotreni prilikom utvrđivanja je li drugi sud ‚primjereniji’? 4. Može li sud za potrebe članka 15. Uredbe br. 2201/2003 uzeti u obzir materijalno pravo, postupovne odredbe ili sudsku praksu dotične države članice? 5. U kojoj bi mjeri nacionalni sud prilikom razmatranja članka 15. Uredbe br. 2201/2003 trebao uzeti u obzir posebne okolnosti slučaja, uključujući želju majke da se preseli izvan dosega socijalne službe njezine države podrijetla te nakon toga rodi svoje dijete u drugoj državi čiji sustav socijalne službe smatra povoljnijim? 6. Koje točno okolnosti nacionalni sud treba uzeti u obzir prilikom utvrđivanja koji je sud prikladniji za odlučivanje u predmetu?”

25. Osim toga, nacionalni je sud zatražio da se ovaj predmet vodi po hitnom postupku, predviđenom u članku 23.a Statuta Suda Europske unije i članku 107. Poslovnika Suda.

26. Četvrto vijeće Suda na svojoj upravnoj sjednici dana 14. kolovoza 2015. odlučilo je, nakon što je saslušalo nezavisnog odvjetnika, odbiti taj zahtjev, smatrajući da okolnosti iznesene njemu u prilog ne mogu utvrditi postojanje hitnosti koja se zahtijeva kao opravdanje za primjenu navedenog postupka.

27. Odlučeno je, međutim, da se tom predmetu dâ prednost pri odlučivanju, primjenom članka 53. stavka 3. Poslovnika.

28. Pisana očitovanja podnijeli su Agencija, D., skrbnik, irska, češka i slovačka vlada i Europska komisija. Uz iznimku češke i slovačke vlade, svi su oni iznijeli i usmena očitovanja na raspravi održanoj 12. svibnja 2016.

V – Analiza

29. Prvo pitanje koje je uputio nacionalni sud razlikuje se od pet ostalih pitanja. To se pitanje u biti odnosi na „preduvjet” za primjenu članka 15. Uredbe br. 2201/2003. Nasuprot tomu, pitanja koja slijede uključuju određene uvjete za provedbu te odredbe Uredbe br. 2201/2003 te se mogu zajedno ispitati.

A – Prvo prethodno pitanje

30. Svojim prvim pitanjem, nacionalni sud pita može li se članak 15. Uredbe br. 2201/2003 primijeniti na postupke zaštite djece koji se temelje na javnom pravu kada ih pokrene lokalno tijelo prve države članice iako će institucija druge države članice trebati pokrenuti odvojeni postupak na temelju drugog pravnog akta te eventualno odnosno vjerojatno u pogledu različitog činjeničnog stanja, u slučaju da se sud te druge države članice proglasi nadležnim.

31. Prema mojem mišljenju, ovo pitanje zahtijeva ispitivanje triju različitih problema. Prvi se odnosi na mogući učinak kvalificiranja postupka prema nacionalnom pravu kao građanskog ili javnopravnog postupka. Drugi se odnosi na mogućnost primjene članka 15. Uredbe br. 2201/2003 iako u državi članici suda kojem se namjerava uputiti predmet nije u tijeku upravni ili sudski postupak. Treći je pokretanje postupka suda druge države članice. Iako je Sud već bio u prilici odgovoriti na prvi problem koji proizlazi iz prvog prethodnog pitanja, preostala su dva problema nova.

1. Učinak kvalificiranja postupka kao građanskog ili javnopravnog

32. Na temelju članka 1. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003, njezino područje primjene ograničeno je na „građanske stvari”.

33. Sud je već presudio da se taj pojam treba tumačiti autonomno ( 3 ) i da nužna ujednačena primjena Uredbe br. 2201/2003 nalaže da sve odluke o roditeljskoj odgovornosti ulaze u njezino područje primjene ( 4 ).

34. Na temelju tih razmatranja, Sud smatra da se pojam „građanske stvari”, koji ograničava područje primjene Uredbe br. 2201/2003, treba tumačiti na način da se može proširiti na mjere koje sa stajališta pravnog sustava države članice potpadaju pod javno pravo ( 5 ).

35. Točnije, Sud je na temelju članka 1. stavka 2. točke (d) Uredbe br. 2201/2003 ( 6 ) i njezine uvodne izjave 5. stoga presudio da su odluke o mjerama zaštite djeteta „po prirodi stvari akti javnih tijela čiji je cilj zadovoljiti potrebu zaštite i pomoći mladim osobama” ( 7 ). Također je utvrdio da „ni pravosudna organizacija država članica ni prijenos nadležnosti na upravna tijela ne mogu utjecati na područje primjene te uredbe ili tumačenje građanskih stvari” ( 8 ).

36. Zaključno, iako se roditeljska odgovornost, kako je utvrđena Uredbom br. 2201/2003, stoga formalno odnosi na „građanske stvari”, kvalificiranje koje se koristi u nacionalnom zakonodavstvu je nevažno ( 9 ).

2. Potreba da je u drugoj državi članici u tijeku upravni ili sudski postupak

37. Prema članku 8. stavku 1. Uredbe br. 2201/2003, sud nadležan u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću u načelu je sud gdje dijete ima uobičajeno boravište u tijeku pokretanja postupka. Članak 15. Uredbe br. 2201/2003 omogućuje odstupanje od tog pravila o općoj nadležnosti.

38. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio. Tumačenje odredaba Uredbe br. 2201/2003 ne može odstupati od tih načela ( 10 ).

39. U odnosu na tekst članka 15. Uredbe br. 2201/2003 treba primijetiti kako se njime ne zahtijeva izričito da upravni ili sudski postupak već bude pokrenut u državi članici različitoj od one suda koji je nadležan na temelju članka 8. te uredbe da bi taj sud mogao primijeniti članak 15.

40. Suprotno tomu, na temelju članka 15. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003, ako sud koji ima stvarnu nadležnost smatra da bi sud druge države članice, s kojom je dijete posebno povezano, mogao bolje rješavati predmet i ako je to u najboljem interesu djeteta, on može ili zahtijevati od suda druge države članice da se proglasi nadležnim ili zastati s rješavanjem predmeta i „pozvati stranke da podnesu zahtjev sudu te druge države članice” ( 11 ).

41. Iako se odredbom predviđa da se stranke pozovu da „podnesu zahtjev” sudu druge države članice, to znači da pred tim sudom a priori nije podnesen nikakav sličan zahtjev.

42. Ovo tumačenje, prema kojem za primjenu članka 15. Uredbe br. 2201/2003 nije nužno da u drugoj državi članici već bude u tijeku upravni ili sudski postupak, također mi se čini u skladu s ciljevima koji se žele ostvariti tom uredbom.

43. Naime, u skladu s njezinom uvodnom izjavom 12., nadležnost utvrđena Uredbom br. 2201/2003 temelji se, u svjetlu zaštite najboljih interesa djeteta, posebno na kriteriju blizine ( 12 ). Slijedi da Uredba proizlazi iz ideje kako na prvome mjestu trebaju biti najbolji interesi djeteta ( 13 ).

44. Na temelju tih razmatranja, Sud je presudio da se pravilo o prorogaciji nadležnosti, utvrđeno u članku 12. stavku 3. Uredbe br. 2201/2003 – koje također predstavlja odstupanje od pravila o općoj nadležnosti – može primijeniti a da nije nužno da su postupci u stvarima roditeljske odgovornosti povezani s drugim postupcima koji su već u tijeku pred sudom u čiju se korist traži prorogacija nadležnosti ( 14 ). Naime, prema mišljenju Suda, suprotno tumačenje učinilo bi odredbu beskorisnom ( 15 ). Uostalom, to bi bilo protivno ciljevima koji se žele ostvariti Uredbom br. 2201/2003 jer bi za posljedicu imalo isključenje mogućnosti primjene te prorogacije u mnogobrojnim slučajevima, čak i kada bi to moglo biti u najboljem interesu dotičnog djeteta ( 16 ).

45. Čini mi se da bi se isto moglo utvrditi i u odnosu na odstupanje od nadležnosti uvedene člankom 15. Uredbe br. 2201/2003. U situaciji koja je obuhvaćena tom odredbom također je potrebno prenijeti nadležnost sudu koji je prikladniji za zaštitu najboljih interesa djeteta, posebno zbog toga što članak 15. Uredbe br. 2201/2003 izričito navodi da se iznimka može primijeniti samo ako služi tim interesima.

46. Kako tekst članka 15. Uredbe br. 2201/2003 tako i ciljevi koji se njome žele ostvariti, prema tome, opravdavaju prihvaćanje tumačenja da se taj članak može primijeniti iako u državi članici kojoj redovno nadležni sud namjerava uputiti predmet trenutačno nije u tijeku upravni ili sudski postupak.

3. Pokretanje postupka suda druge države članice

47. U skladu s tumačenjem članka 15. Uredbe br. 2201/2003 koje predlažem, nije nužno da u državi članici kojoj redovno nadležni sud namjerava prenijeti predmet već traje upravni ili sudski postupak. Ipak, prvo pitanje koje je uputio nacionalni sud navodi me da pobliže odredim način na koji sud druge države članice može biti potaknut na rješavanje predmeta.

48. Naime, prema nacionalnom sudu, „u slučaju da se sud druge države članice proglasi nadležnim, to [bi] dovelo do potrebe da drugo tijelo pokrene drugi postupak na temelju drugog pravnog akta te eventualno, a možda i vjerojatno, u pogledu različitog činjeničnog stanja”.

49. Prima facie, pitanje sadržava proturječje: kako se sud može proglasiti nadležnim ako je nakon toga u tu svrhu potrebno pokrenuti drugi postupak?

50. Članak 15. Uredbe br. 2201/2003 predstavlja iznimku od sustava opće nadležnosti predviđenog tom uredbom. Na temelju toga potrebno ga je restriktivno tumačiti ( 17 ).

51. Međutim, kako sam to već naveo, ako stvarno nadležni sud smatra da bi sud druge države članice, s kojom je dijete posebno povezano, bio primjereniji za rješavanje predmeta i ako je to u najboljem interesu tog djeteta, člankom 15. Uredbe br. 2201/2003 predviđaju se samo dvije mogućnosti.

52. Na temelju članka 15. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003, redovno nadležni sud može „zastati s rješavanjem predmeta ili dijela predmeta i pozvati stranke da podnesu zahtjev sudu te druge države članice [u roku koji odredi]” ( 18 ) ili „zahtijevati od suda druge države članice da se proglasi nadležnim” ( 19 ).

53. Članak 15. stavak 4. Uredbe br. 2201/2003 također zahtijeva „pokretanje postupka pred sudovima druge države članice u skladu sa stavkom 1.” ( 20 ), dok članak 15. stavak 5. određuje, ponovno, da „sudovi te druge države članice mogu, ako to opravdavaju posebne okolnosti predmeta, u svrhe zaštite interesa djeteta, prihvatiti nadležnost u roku od šest tjedana od pokretanja postupka pred tim sudovima u skladu sa stavkom 1. točkom (a) ili (b)” ( 21 ). Stoga postoje samo dva moguća scenarija, i to podnošenje zahtjeva stranaka u postupku koji je u tijeku pred stvarno nadležnim sudom ili poziv tog suda drugom sudu da se proglasi nadležnim.

54. Međutim, prema nacionalnom sudu, sud druge države članice može postupati u predmetu u kojem ga je prva država članica pozvala da se proglasi nadležnim na temelju članka 15. Uredbe br. 2201/2003 samo ako lokalna tijela Ujedinjene Kraljevine pred njime pokrenu drugi postupak na temelju zakonodavstva druge države članice ( 22 ).

55. Nadležnost suda druge države članice, prema tome, bit će uvjetovana podnošenjem novog zahtjeva tijela te druge države članice koja nije stranka u postupku koji je u tijeku pred prvim sudom.

56. Potrebno je napomenuti da takva situacija nije izričito propisana člankom 15. Uredbe br. 2201/2003. Budući da se taj članak treba restriktivno tumačiti, on se, prema mojem mišljenju, stoga ne može primjenjivati u takvoj situaciji.

57. Želio bih ponovno istaknuti kako mi se ne čini da bi članak 55. Uredbe br. 2201/2003, naslovljen „Suradnja u predmetima koji se odnose na roditeljsku odgovornost”, mogao promijeniti ovu analizu. Naime, iako se ta odredba poziva na članak 15. Uredbe, to je isključivo kako bi „olakšala komunikaciju između sudova” ( 23 ).

4. Međuzaključak

58. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem da odgovor na prvo pitanje koje je uputio nacionalni sud bude da se članak 15. Uredbe br. 2201/2003 može primijeniti na postupke zaštite djece koji su kvalificirani kao postupci javnog prava prema nacionalnom pravu, i to čak i kad u državi članici kojoj stvarno nadležni sud namjerava uputiti predmet još nije u tijeku upravni ili sudski postupak. Ta se odredba, međutim, ne primjenjuje u slučaju da je nadležnost suda kojem se namjerava uputiti predmet uvjetovana time da podnositelj koji nije stranka u postupku pokrene postupak pred redovno nadležnim sudom.

B – Drugo do šestog prethodnog pitanja

59. Svojim drugim do šestog pitanja nacionalni sud traži pojašnjenje o uvjetima provedbe članka 15. Uredbe br. 2201/2003. Kao što sam to prethodno naveo, na ta ću pitanja dati općenit odgovor. Potrebno je, međutim, na početku utvrditi uvjete određene u članku 15. Uredbe br. 2201/2003 i njihovo područje primjene.

1. Uvjeti uvedeni člankom 15. stavkom 1. Uredbe br. 2201/2003 (treće prethodno pitanje)

60. Formalno, u članku 15. Uredbe br. 2201/2003 navode se tri uvjeta za upućivanje stvarno nadležnog suda predmeta drugom sudu. Dijete mora biti posebno povezano s drugom državom članicom, sud te druge države članice treba biti primjereniji za rješavanje predmeta i to mora biti u najboljem interesu djeteta.

61. Prvi uvjet detaljno je naveden u članku 15. stavku 3. Uredbe br. 2201/2003. O njemu ne treba mnogo raspravljati. S jedne strane, popis naveden u toj odredbi jest taksativan. Nije popraćen tekstom koji bi upućivao na to da se radi o oglednom popisu, poput priloga „inter alia” ili izraza „na primjer”. S druge strane, njime se navodi jedan od uvjeta za iznimku koji je odobren člankom 15. stavkom 1. U skladu s time, može ga se tumačiti samo restriktivno ( 24 ).

62. Nabrajanje iz članka 15. stavka 3. Uredbe br. 2201/2003 treba se stoga tumačiti kao taksativni popis situacija u kojima se smatra da je utvrđena posebna povezanost koja se zahtijeva stavkom 1. tog članka ( 25 ).

63. Tumačenje preostalih dvaju uvjeta – primjerenijeg suda i najboljeg interesa djeteta – problematičnije je jer ih zakonodavac Unije nije definirao niti je dao kriterije za njihovo ocjenjivanje.

64. Potrebno je ponajprije utvrditi radi li se o pitanju dvaju kumulativnih uvjeta koje je potrebno odvojeno ocjenjivati ili ih nacionalni sudovi mogu ispitati zajedno.

65. U svojem pisanom očitovanju Komisija zauzima stav da su oni neodvojivi i da kriterij „najboljeg interesa” samo utječe na diskrecijsko pravo koje je dodijeljeno sudu člankom 15. stavkom 1. Uredbe br. 2201/2003 ( 26 ). U tu svrhu, utvrđivanje primjerenijeg suda može se provesti samo uzimajući u obzir najbolje interese djeteta. Ta dva kriterija stoga će činiti dio istog evaluacijskog postupka.

66. Suglasan sam s ovim tumačenjem članka 15. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003, koje mi se čini u skladu s ciljevima koji se žele ostvariti tom uredbom.

67. Točno je da upotreba veznika „i” doista upućuje na razlikovanje između tih dvaju uvjeta. Izjava koja se tiče najboljih interesa djeteta, čini mi se, ipak ne predstavlja samostalni uvjet, već ponavljanje općeg cilja koji predstavlja temelj nadležnosti u stvarima roditeljske odgovornosti. Kao što sam to već istaknuo, ovi su temelji oblikovani u svjetlu najboljih interesa djeteta, posebno na kriteriju blizine ( 27 ).

68. Takvo kombinirano tumačenje obaju kriterija iz članka 15. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003 u skladu je s namjerama zakonodavca kako je navedeno u uvodnim izjavama 12. i 13. te uredbe. U skladu s uvodnom izjavom 12., „[n]adležnost u predmetima povezanim s roditeljskom odgovornošću, utvrđena ovom Uredbom, temelji se u svjetlu zaštite interesa djeteta, posebno na kriteriju blizine”. Ipak, uvodna izjava 13. navodi da „[u] interesu djeteta, ova Uredba omogućuje, kao izuzetak i pod određenim uvjetima, da nadležni sud može prepustiti rješavanje predmeta sudu druge države članice ako je taj sud prikladniji za rješavanje tog predmeta” ( 28 ).

69. Ova analiza dodatno je ojačana uvodnom izjavom 33. Uredbe br. 2201/2003. U skladu s tom uvodnom izjavom, Uredbom se priznaju temeljna prava i poštuju načela Povelje Europske unije o temeljnim pravima. U tu svrhu, „[o]na posebno nastoji osigurati poštovanje temeljnih prava djeteta, opisanih u članku 24. Povelje o temeljnim pravima Europske unije”. Međutim, prema članku 24. stavku 2., „[u] svakom djelovanju koje se odnosi na djecu, bez obzira na to provode li ga tijela javne vlasti ili privatne institucije, primarni cilj mora biti zaštita interesa djeteta”.

70. Iz tih je uvodnih izjava razvidno da se iznimka od opće nadležnosti može primijeniti samo u korist suda koji je primjereniji imajući u vidu interes djeteta i da najbolji interesi djeteta u tu svrhu nisu uvjet te iznimke koji je potrebno odvojeno analizirati, već opći kriterij koji mora biti vodilja svake odluke o nadležnostima u stvarima roditeljske odgovornosti, neovisno o tome radi li se o odluci koja prati načelo ili predstavlja iznimku. Interes djeteta naveden je u uvodnoj izjavi 12. kao element osnovnog ocjenjivanja te se ponavlja u uvodnoj izjavi 13. kao uvod u iznimku. Iz tih uvodnih izjava slijedi da se „nadležnost u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću mora prije svega utvrditi s obzirom na prevagujući interes djeteta” ( 29 ).

71. U kontekstu članka 15. stavka 1. Uredbe br. 2201/2003, zakonodavac Unije odabrao je „posebnu povezanost” djeteta s drugom državom članicom kao okolnost koja može dovesti do odstupanja od kriterija blizine. Okolnosti navedene u stavku 3., međutim, ne znače nužno da je sud druge države članice primjereniji za rješavanje predmeta. Zbog toga redovno nadležni sud treba ocijeniti, imajući u vidu interese djeteta, je li to eventualno tako ( 30 ).

72. Stoga smatram da se člankom 15. stavkom 1. Uredbe br. 2201/2003 traži potvrda da je sud kojem redovno nadležni sud namjerava uputiti predmet primjereniji za donošenje presude u vezi s roditeljskom odgovornošću koja najbolje služi interesima djeteta. Također je u svjetlu samo tog kriterija da sud kojem je prenesena nadležnost odluči hoće li ili neće prihvatiti nadležnost na temelju članka 15. stavka 5. Uredbe br. 2201/2003. Stoga nije pitanje hoće li rješenje spora ići najviše u prilog interesima djeteta, već služi li prijenos nadležnosti tim interesima.

73. Drugim riječima, najbolji interesi djeteta uvjet su i temelj za donošenje odluka redovno nadležnog suda o upućivanju predmeta drugom sudu (članak 15. stavak 1.) i suda kojem se predmet prenosi da ga prihvati (članak 15. stavak 5.) ( 31 ).

74. Zaključno bih dodao kako mi se čini da nije od posebnog utjecaja pitanje analiziraju li se drugi i treći uvjet koji su uvedeni člankom 15. stavkom 1. Uredbe br. 2201/2003 odvojeno ili zajedno, s obzirom na to da u svakom slučaju moraju biti ispunjena sva tri uvjeta iz te odredbe.

75. Međutim, budući da se postavljeno pitanje tiče samo nadležnosti, a ne i merituma stvari, ne vidim kako bi sud mogao odlučiti da je drugi sud primjereniji za donošenje presude u predmetu povezanom s roditeljskom odgovornošću a da to nije u interesu djeteta. Slično tomu, ne vidim kako bi prijenos nadležnosti bio u interesu djeteta kad sud kojem se predmet prenosi ne bi bio primjereniji za donošenje presude u tom predmetu. Ispitivanje preduvjeta da je sud „primjereniji za rješavanje predmeta” i „najboljih interesa djeteta” treba, čini mi se, obuhvatiti oba uvjeta.

2. Elementi koji se mogu uzeti u obzir prilikom ocjene koji je sud najprimjereniji za rješavanje predmeta

a) Opažanja o granicama ovlasti koje ima Sud (šesto prethodno pitanje)

76. Prije svega napominjem da na temelju članka 13. stavka 2. UEU‑a Sud djeluje u granicama ovlasti koje su mu dodijeljene Ugovorima. U kontekstu članka 267. UFEU‑a, Sud je nadležan odlučivati o valjanosti i tumačenju akata institucija.

77. Odgovarajući u tom smislu na šesto prethodno pitanje, stoga smatram da nije na Sudu da navodi popis određenih pitanja koja nacionalni sud treba ispitati kako bi utvrdio koji je sud primjereniji za donošenje odluke jer zakonodavac Unije nije ni sam smatrao da je to prikladno ( 32 ).

78. Međutim, zadatak je Suda dati smjernice nacionalnom sudu u pogledu tumačenja koje mu pomaže u donošenju presude u predmetu koji rješava.

b) Potreba uzimanja u obzir materijalnog prava, postupovnih odredaba ili sudske prakse države članice koja bi mogla biti nadležna (četvrto prethodno pitanje)

79. Svojim četvrtim pitanjem nacionalni sud pita treba li sud koji namjerava primijeniti članak 15. stavak 1. Uredbe br. 2201/2003 uzeti u obzir materijalno pravo, postupovne odredbe ili sudsku praksu druge države članice koja bi mogla biti nadležna.

80. Irska navodi da sud ne treba provoditi takvu vrstu usporednog ocjenjivanja postupovnih odredaba, pravila materijalnoga prava ili sudske prakse vezane uz ta pravila ( 33 ). Komisija nije tako kategorična. Mišljenja je da sud ne bi trebao „sustavno” provoditi analizu postupovnih odredaba, pravila o sukobu zakona i mjerodavnih materijalnih prava ( 34 ).

81. Mišljenja sam da je isključivanje analize materijalnog prava iz primjene članka 15. Uredbe br. 2201/2003 u skladu s načelom uzajamnog povjerenja na kojem se temelji ta cijela uredba.

82. Kao što je to Sud već imao prilike pobliže odrediti, upravo je uzajamno povjerenje omogućilo uspostavu obveznog sustava nadležnosti, koji trebaju poštovati svi sudovi u okviru područja primjene Uredbe br. 2201/2003 ( 35 ).

83. To je povjerenje toliko da je čak omogućilo uvođenje posebnog uređenja kako bi se olakšalo izvršenje presuda o pravima na pristup, koja se smatraju ključnima za zaštitu temeljnog prava djeteta na održavanje odnosa i izravnog kontakta s obama roditeljima, utvrđenog u članku 24. stavku 3. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.

84. Sud je presudio da „[t]o uređenje počiva na načelu uzajamnog povjerenja među državama članicama u pogledu činjenice da njihovi odnosni nacionalni pravni poreci mogu pružiti ekvivalentnu i djelotvornu zaštitu temeljnih prava zajamčenih na razini Unije, a osobito u Povelji Europske unije o temeljnim pravima (presuda Aguirre Zarraga, C‑491/10 PPU, EU:C:2010:828, t. 70.) i isključuje svaki oblik preispitivanja odluke koju je donio sud države podrijetla” ( 36 ).

85. Iz toga slijedi da sud koji je prvotno nadležan treba ocijeniti samo forum koji je najprikladniji za zaštitu interesa djeteta ( 37 ). U tu će svrhu imati na umu „da se nadležnost u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću mora prije svega utvrditi s obzirom na prevagujući interes djeteta” ( 38 ).

86. Stoga se ne postavlja pitanje utvrđivanja mjesta gdje će se ostvariti najbolji ishod u pogledu merituma predmeta, već identificiranja suda koji je najprimjereniji za određivanje tog ishoda. U tu svrhu, ispitivanje postupovnih pravila koja uređuju izvršavanje nadležnosti drugog suda ili praksi koje se slijedi može se pokazati korisnim. To su, po definiciji, pravila koja „uređuju” izvršavanje nadležnosti.

87. Budući da je opći okvir za analizu bolje definiran, sada ću pokušati identificirati neke od konkretnih elemenata, osobito među postupovnim pravilima, koji se mogu uzeti u obzir za potrebe utvrđivanja najprimjerenijeg suda za rješavanje predmeta.

c) Elementi koji se mogu uzeti u obzir (drugo, treće i peto prethodno pitanje)

88. Kao što sam to već u nekoliko navrata istaknuo, u ustaljenoj sudskoj praksi potvrđeno je da su propisi za nadležnost iz Uredbe br. 2201/2003 oblikovani s obzirom na kriteriji blizine, u cilju osiguranja da lokalni sud koji je najbliže povezan s djetetom odlučuje u najboljem interesu tog djeteta ( 39 ).

89. Kao što sam to već naveo u točki 70. ovog mišljenja, iz uvodnih izjava 12. i 13. razvidno je da je najbolji interes djeteta opći kriterij koji mora biti vodilja svake odluke o nadležnosti u stvarima roditeljske odgovornosti, neovisno o tome je li načelna ili iznimna.

90. Ako želi primijeniti članak 15. stavak 1. Uredbe br. 2201/2003, redovno nadležni sud stoga treba pronaći elemente koji mogu opovrgnuti snažnu pretpostavku u korist države u kojoj dijete ima uobičajeno boravište. Takvo se ispitivanje treba provesti na temelju analize in concreto ( 40 ), s obzirom na to da sud treba analizirati zbog čega točno ti elementi imaju prednost pred njegovom nadležnosti.

91. Konačno, redovno nadležni sud treba osigurati da će presudu u pogledu roditeljske odgovornosti donijeti sud koji je najbliže povezan s elementima određenog predmeta.

92. Kako bi se utvrdio taj sud, dijelim stajalište nezavisnog odvjetnika Pedra Cruza Villalóna u vezi s utvrđivanjem uobičajenog boravišta djeteta, prema kojem se „takvo ispitivanje [...] mora provesti sa stajališta djeteta, a nikad sa stajališta roditelja, bez obzira na legitimnost njihova zahtjeva u odnosu na dijete” ( 41 ).

93. U skladu s time, reproducirajući primjer koji je nacionalni sud dao u svojem petom pitanju, želja majke da izmakne socijalnoj službi svoje države podrijetla u drugu državu članicu čiji sustav socijalne službe smatra povoljnijim ne čini mi se sama po sebi relevantnom za utvrđivanje najprimjerenijeg suda za rješavanje predmeta. Drugim riječima, taj se element može razmatrati samo ako može utjecati na sposobnost suda da rješava predmet u interesu djeteta.

94. Slijedeći navedeni argument, razmatranje slobode kretanja dotičnih osoba ima smisla samo ako ono može utjecati na utvrđivanje sposobnosti suda da rješava predmet u interesu djeteta.

95. Međutim, elementi poput jezika postupka, dostupnosti relevantnih dokaza o, primjerice, sposobnosti jednog ili obaju roditelja da osiguraju obrazovanje i uzdržavanje, mogućnosti pozivanja odgovarajućih svjedoka i vjerojatnosti da će se ti svjedoci pojaviti na sudu, dostupnosti medicinskih i socijalnih izvještaja i mogućnosti njihova aktualiziranja, gdje je to prikladno, odnosno rok unutar kojeg se presuda može donijeti ( 42 ) mogu izravno utjecati na sposobnost suda da riješi predmet u interesu djeteta. Zbog toga se oni mogu uzeti u razmatranje.

96. Lokacija tih elemenata ili nekih od njih na teritoriju države članice različite od one redovno nadležnog suda ne smije umanjiti važnost okruženja u kojem se dijete razvija – a to je okruženje njegova uobičajenog boravišta – i mogućeg utjecaja na njegovu fizičku i moralnu dobrobit zbog preseljenja povezanog s prijenosom predmeta sudu u drugoj državi članici.

97. U tom pogledu, smatram da se određeni dokumenti koji su korisni za ocjenu predmeta mogu, primjerice, jednostavno pribaviti putem zahtjeva za suradnju određenog u članku 15. stavku 5. Uredbe br. 2201/2003.

3. Međuzaključak

98. S obzirom na prethodna razmatranja, stoga smatram da se člankom 15. stavkom 1. Uredbe br. 2201/2003 nalaže redovno nadležnom sudu da provjeri je li sud kojem namjerava uputiti predmet primjereniji za donošenje presude u vezi s roditeljskom odgovornošću koja bolje služi najboljim interesima djeteta.

99. U tu svrhu, prvi sud treba se uvjeriti da će presudu u vezi s roditeljskom odgovornošću donijeti sud koji je najbliže povezan s relevantnim elementima određenog predmeta. Ispitivanje se mora provesti sa stajališta djeteta radi zaštite njegovih interesa, a redovno nadležni sud ne treba provoditi usporednu analizu materijalnog prava koje će primijeniti sudovi druge države članice. Ipak, analiza mjerodavnih postupovnih odredaba ili praksi sudova te druge države članice može biti korisna. Mogu se uzeti u razmatranje elementi poput jezika postupka, dostupnosti relevantnih dokaza, mogućnosti pozivanja odgovarajućih svjedoka i vjerojatnosti da će se ti svjedoci pojaviti na sudu, dostupnosti medicinskih i socijalnih izvještaja i mogućnosti njihova ažuriranja, gdje je to prikladno, kao i rok unutar kojeg se presuda može donijeti.

100. Lokacija tih elemenata ili nekih od njih na teritoriju države članice različite od one redovno nadležnog suda ne smije umanjiti važnost okruženja u kojem se dijete razvija i mogućeg utjecaja na njegovu fizičku i moralnu dobrobit zbog preseljenja povezanog s prijenosom predmeta sudu u drugoj državi članici.

VI – Zaključak

101. U svjetlu prethodnih razmatranja, predlažem da Sud na prethodna pitanja koja je postavio Supreme Court (Vrhovni sud, Irska) odgovori na sljedeći način: (1) Članak 15. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000, može se primijeniti na postupke zaštite djece koji su kvalificirani kao postupci javnog prava prema nacionalnom pravu, i to čak i kad u državi članici kojoj stvarno nadležni sud namjerava uputiti predmet još nije u tijeku upravni ili sudski postupak. Ta se odredba, međutim, ne primjenjuje u slučaju da je nadležnost suda kojem se namjerava uputiti predmet uvjetovana time da podnositelj koji nije stranka u postupku pokrene postupak pred redovno nadležnim sudom. (2) Člankom 15. stavkom 1. Uredbe br. 2201/2003 nalaže se da stvarno nadležni sud utvrdi da je sud kojem namjerava prenijeti predmet primjereniji za donošenje presude u vezi s roditeljskom odgovornošću koja najbolje služi interesima djeteta. U tu svrhu, sud treba osigurati da će presudu u vezi s roditeljskom odgovornošću donijeti sud koji je najbliže povezan s elementima određenog predmeta. Ispitivanje se mora provesti sa stajališta djeteta kako bi se zaštitili njegovi interesi, a stvarno nadležni sud ne treba provoditi usporednu analizu materijalnog prava koje će primijeniti sudovi druge države članice. Ipak, analiza mjerodavnih postupovnih odredaba ili praksi sudova te druge države članice može biti korisna. Mogu se uzeti u razmatranje elementi poput jezika postupka, dostupnosti relevantnih dokaza, mogućnosti pozivanja odgovarajućih svjedoka i vjerojatnosti da će se ti svjedoci pojaviti na sudu, dostupnosti medicinskih i socijalnih izvještaja i mogućnosti njihova ažuriranja, gdje je to prikladno, kao i rok unutar kojeg se presuda može donijeti. Lokacija tih elemenata ili nekih od njih na teritoriju države članice različite od one redovno nadležnog suda ne smije umanjiti važnost okruženja u kojem se dijete razvija i mogućeg utjecaja na njegovu fizičku i moralnu dobrobit zbog preseljenja povezanog s prijenosom predmeta sudu u drugoj državi članici.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) SL 2003., L 338, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 133.)

( 3 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 27. studenoga 2007., C (C‑435/06, EU:C:2007:714, t. 46.).

( 4 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 27. studenoga 2007., C (C‑435/06, EU:C:2007:714, t. 47. i 48.).

( 5 ) Vidjeti u tom smislu presude od 27. studenoga 2007., C (C‑435/06, EU:C:2007:714, t. 51.) i od 2. travnja 2009., A (C‑523/07, EU:C:2009:225, t. 27.). U pogledu irskog zakonodavstva vidjeti presudu od 26. travnja 2012., Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, t. 60.).

( 6 ) Prema članku 1. stavku 2. točki (d) Uredbe br. 2201/2003, smještaj djeteta kod udomitelja ili u ustanovu pitanje je roditeljske odgovornosti.

( 7 ) Presuda od 2. travnja 2009., A (C‑523/07, EU:C:2009:225, t. 26.)

( 8 ) Presuda od 27. studenoga 2007., C (C‑435/06, EU:C:2007:714, t. 45.)

( 9 ) Vidjeti, inter alia, A. Dutta i A. Schultz, „First Cornerstones of the EU Rules on Cross‑border Child Cases: the Jurisprudence of the Court of Justice of the European Union on the Brussels IIA Regulation from C to Health Service Executive”, Journal of Private International Law, 2014., str. 1. do 40., posebno str. 5. do 7.; E. Gallant, „Règlement (CE) No 2201/2003 du 27 novembre 2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement No 1347/2000”, u Torck, S., Cadiet, L. i Jeuland, E., (ur.), Droit processuel civil de l’Union européenne, LexisNexis, 2011., str. 59. do 98., posebno br. 177.

( 10 ) Kao primjer primjene ovih načela na tumačenje odredbe Uredbe br. 2201/2003 vidjeti, inter alia, presudu od 12. studenoga 2014., L (C‑656/13, EU:C:2014:2364).

( 11 ) Moje isticanje

( 12 ) Vidjeti u tom smislu presude od 2. travnja 2009., A (C‑523/07, EU:C:2009:225, t. 35.); od 23. prosinca 2009., Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, t. 35.); od 22. prosinca 2010., Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, t. 46.); od 1. listopada 2014., E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, t. 44.) i od 12. studenoga 2014., L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, t. 48.). Vidjeti također presudu od 15. srpnja 2010., Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, t. 91.).

( 13 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 12. studenoga 2014., L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, t. 48.).

( 14 ) Presuda od 12. studenoga 2014., L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, t. 45.)

( 15 ) Presuda od 12. studenoga 2014., L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, t. 46.)

( 16 ) Presuda od 12. studenoga 2014., L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, t. 48.)

( 17 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 23. prosinca 2009., Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, t. 38.).

( 18 ) Članak 15. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 2201/2003

( 19 ) Članak 15. stavak 1. točka (b) Uredbe br. 2201/2003

( 20 ) Moje isticanje

( 21 ) Moje isticanje

( 22 ) Točka 17. zahtjeva za prethodnu odluku

( 23 ) Moje isticanje

( 24 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 23. prosinca 2009., Detiček, (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, t. 38.).

( 25 ) Pregledana pravna literatura čini se usuglašenom u tom pogledu. Vidjeti, inter alia, Franck, St., „La responsabilité parentale en droit international privé. Entrée en vigueur du règlement Bruxelles II bis et du Code de droit international privé”, Revue trimestrielle de droit familial, 2005., str. 700.; Gallant, E., „Règlement (CE) No 2201/2003 du 27 novembre 2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement No 1347/2000”, u Torck, S., Cadiet, L. i Jeuland, E. (ur.), Droit processuel civil de l’Union européenne, LexisNexis, 2011., str. 59. do 98., posebno br. 177; Ancel, B. i Muir Watt, H., „L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis’, Revue critique de droit international privé, 2005., str. 569. et seq., posebno br. 29.

( 26 ) Vidjeti točku 33. pisanog očitovanja Komisije.

( 27 ) Vidjeti točku 43. ovog mišljenja i sudsku praksu navedenu u bilješci 12.

( 28 ) Moje isticanje

( 29 ) Presuda od 1. listopada 2014., E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, t. 45.) Moje isticanje.

( 30 ) Vidjeti u tom smislu Dutta, A. i Schultz, A., „First Cornerstones of the EU Rules on Cross‑border Child Cases: the Jurisprudence of the Court of Justice of the European Union on the Brussels II A Regulation from C to Health Service Executive”, Journal of Private International Law, 2014., str. 1. do 40., posebno str. 8.; Gallant, E., „Règlement (CE) No 2201/2003 du 27 novembre 2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement No 1347/2000”, u Torck, S., Cadiet, L. i Jeuland, E. (ur.), Droit processuel civil de l’Union européenne, LexisNexis, 2011., str. 59. do 98., posebno br. 217.

( 31 ) Vidjeti u tom smislu Ancel, B. i Muir Watt, H., „L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis”, Revue critique de droit international privé, 2005., str. 569. et seq., posebno br. 29.

( 32 ) Vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisne odvjetnice E. Sharpston u spojenim predmetima Sturgeon i dr., C‑402/07 i C‑432/07, EU:C:2009:416, t. 94.

( 33 ) Vidjeti točku 46. pisanog očitovanja Irske.

( 34 ) Vidjeti točku 28. Komisijina pisanog očitovanja.

( 35 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 15. srpnja 2010., Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, t. 72.).

( 36 ) Presuda od 9. rujna 2015., Bohez (C‑4/14, EU:C:2015:563, t. 58.)

( 37 ) Vidjeti u tom smislu Henricot, C., „Le mécanisme de renvoi dans l’article 15 du règlement Bruxelles II bis”, Revue trimestrielle de droit familial, 2008., str. 526. do 533., posebno str. 529., kao i Ancel, B. i Muir Watt, H., „L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis”, Revue critique de droit international privé, 2005., str. 569. et seq., posebno br. 28.

( 38 ) Presuda od 1. listopada 2014., E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, t. 45.). Moje isticanje.

( 39 ) Vidjeti točke 43. i 67. ovog mišljenja i sudsku praksu navedenu u bilješci 12.

( 40 ) Vidjeti u tom smislu Henricot, C., „Le mécanisme de renvoi dans l’article 15 du règlement Bruxelles II bis”, Revue trimestrielle de droit familial, 2008., str. 526. do 533., posebno str. 530.

( 41 ) Stajalište nezavisnog odvjetnika P. Cruza Villalóna u predmetu Mercredi, C‑497/10 PPU, EU:C:2010:738, t. 93.

( 42 ) Neki su autori izrazili sumnje u pogledu relevantnosti tog kriterija, uzimajući u obzir „opasnu” prirodu bilo kojeg oblika predviđanja suda druge države članice u pogledu udovoljavanja u razumnom roku (vidjeti u tom smislu Wautelet, P., „Règlement (CE) No 2201/2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement (CE) No 1347/2000 (dit ‚Bruxelles II bis’)”, u Droit judiciaire européen et international, La jurisprudence du code judiciaire commentée, sv. 5. La Charte, 2012., str. 363. do 482., a posebno str. 424.). Prema mojem mišljenju, međutim, važnost donošenja brze odluke u sporovima koji uključuju dijete ima prednost pred poteškoćama ocjenjivanja takvog roka. Kao što to Dutta, A. i Schultz, A. navode u uvodnom dijelu, „uobičajeno je da u stvarima koje se tiču djeteta čimbenik vremena igra važnu ulogu: prekogranični sporovi o djetetu su utrka s vremenom […]” (Dutta, A. i Schultz, A., „First Cornerstones of the EU Rules on Cross‑border Child Cases: the Jurisprudence of the Court of Justice of the European Union on the Brussels IIA Regulation from C to Health Service Executive”, Journal of Private International Law, 2014., str. 1. do 40., posebno str. 2.).