39.

Kao treće, žalitelj u biti prigovara Općem sudu, s jedne strane, to što je smatrao da je on „svjesno ili namjerno“ sudjelovao u aktivnosti čiji je cilj ili učinak bio izbjegavanje mjera. On tvrdi da je Opći sud taj element istaknuo po službenoj dužnosti, iako to nije bio predmet spora između stranaka. Podredno, budući da za transakcije, kao prvo, nisu bila potrebna odobrenja, kao drugo, da su bile dozvoljene ili, kao treće, da su bile odobrene na temelju članka 21. Uredbe br. 961/2010, on smatra da Opći sud nije mogao presuditi da je EIH‑ovo sudjelovanje u manevru u svrhu izbjegavanja mjera ograničavanja bilo „svjesno ili namjerno“, kako to članak 16. stavak 4. Uredbe br. 961/2010 zahtijeva za uvrštenje na popis, to više što je EIH od Bundesbanka dobio jamstva glede zakonitosti dotičnih transakcija. Ne može se od EIH‑a zahtijevati da on dokazuje da nije prekršio članak 16. stavak 4. navedene uredbe. Ne može mu se ni prigovoriti da nije zahtijevao detaljnije podatke od Bundesbanka vezano za predviđene transakcije. Naime, ovaj navod, prvi put istaknut u pobijanoj presudi, bio je istaknut po službenoj dužnosti a da se o tome nije raspravljalo između stranaka. Osim toga, EIH je primio stručno mišljenje nadležnog nacionalnog tijela, u ovom slučaju Bundesbanka, koji je u više navrata ponovio svoje stajalište. EIH je s njim bio u redovitom kontaktu, što je i dokazao, ali je Opći sud očito pogrešno ocijenio kronologiju korespondencije s Bundesbankom. Obveza neprestanog praćenja kojoj je žalitelj bio podvrgnut primjenjuje se u pogledu iranskih fizičkih i pravnih osoba, ali nikako i u pogledu podataka i jamstava koja daje sâm Bundesbank. Žalitelj, s druge strane, prigovara Općem sudu da je pogriješio kada je odbio kao dokaz tri dopisa Austrijske nacionalne banke koja je podnio EIH, iako oni potvrđuju stajalište Bundesbanka u pogledu transakcija izvršenih prema postupku preko trećih osoba u odnosu na ranije aktivnosti i iako iz navedenih dopisa proizlazi da to stajalište dijele i sâmo Vijeće, države članice i pravna služba Europske komisije. Naposljetku, žalitelj osporava zaključke koje je Opći sud izveo iz revizorskih izvješća na koja se žalitelj pozvao. Dakle, Opći sud ne može relativizirati dokaznu snagu navedenih izvješća s obrazloženjem da se temelje jedino na analizi uzoraka transakcija, s obzirom na to da je riječ o redovitoj praksi u tom području. Opći sud također je propustio uzeti u obzir činjenicu da su se dva Bundesbankova supervizora nalazila in situ, unutar EIH‑a, kako bi redovito podnosila izvješća saveznom tijelu za financijski nadzor. Osim toga, Opći sud ograničio se na utvrđivanje da jedno od izvješća izričito naglašava da transakcije izvršene u okviru postupka preko trećih osoba mogu ugroziti ciljeve politike sankcija Unije ( 27 ), iako je to isto izvješće potvrđivalo, među ostalim, da, „s obzirom na sljedeće zaključke i pod pretpostavkom mogućnosti dodatnih provjera u pojedinačnim slučajevima, smatramo da su EIH‑ova postupanja, kako bi poštovao pravila sankcija, ispunjavala zahtjeve koje propisuje zakon“ ( 28 ). Činjenična utvrđenja Općeg suda koja se odnose na revizorska izvješća stoga moraju biti poništena jer su nespojiva s dokumentima podnesenima u spis i stoga su u osnovi netočna. Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava kada je presudio da postupak preko trećih osoba predstavlja povredu zabrane zaobilaženja mjera ograničavanja iz članka 16. stavka 4. Uredbe br. 961/2010.