ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
55

Stoga iz prethodno navedenih razmatranja suca privremene pravne zaštite proizlazi da je, što se tiče područja primjene članka 42.c Pravilnika o osoblju, on smatrao da se, na prvi pogled, ta odredba ne može primijeniti na dužnosnika koji je navršio „dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu”, s obzirom na to da bi ta primjena dovela do istodobnog slanja na dopust u interesu službe i automatskog umirovljenja.
151

Točno je, kao što to tvrdi tužitelj, da je Komisija, u svojim odlukama od 15. prosinca 2009. o državnoj potpori SA.14175 (ex E 2/2005 i N 642/2009) – Nizozemska – Existing and special projet aid to housing corporations (SL 2010., C 31, str. 4.) i od 30. kolovoza 2010. o državnoj potpori E/2005 – Nizozemska – Existing aid to housing corporations: decision amending paragraphs 22‑24 of the Commission Decision of 15 December 2009 (SL 2010., C 250, str. 1.), predložila nizozemskim tijelima da ne ukinu postojeći program potpora, nego da ga izmijene kako bi bio spojiv s pravilima Unije kojima se uređuju državne potpore.
89

No, činjenica da se u ovom predmetu razlika u postupanju temelji na sporazumu poput Sporazuma iz 1996., a ne na okolnosti da bolnički pružatelj zdravstvene zaštite jednostrano primjenjuje tarife koje se primjenjuju na skrb koja se pruža osiguranicima RCAM‑a, ne može dovesti u pitanje primjenu načela nediskriminacije na temelju državljanstva. Naime, kao što proizlazi iz točaka 55. do 64. ove presude, članak 18. UFEU‑a, koji sadržava to načelo, ne vezuje samo države članice, nego i institucije Unije tako da sklapanje sporazuma poput Sporazuma iz 1996. ne može dovesti do izuzimanja institucija Unije iz obveza koje imaju na temelju navedenog načela.
46

Nadalje, valja navesti da, iako, kao što to tvrdi Savezna Republika Njemačka, predložak tablice iz Priloga III. Uredbi br. 885/2006 ne nameće prima facie nikakvu izričitu obvezu knjiženja kamata u stupcu za ispravljanje glavne tražbine, iz sudske prakse proizlazi da, ako se kamate duguju na glavne tražbine, do kraja financijskog razdoblja, na temelju sektorskih pravila Unije, za takva potraživanja kamata treba smatrati da proizlaze iz iste nepravilnosti, u smislu članka 1. stavka 1. Uredbe br. 2988/95, kao što je ona koja je dovela do povrata iznosa koji su neopravdano primljeni, koji čine glavne tražbine (presuda od 2. ožujka 2017., Glencore Céréales France, C‑584/15, EU:C:2017:160, t. 42.). Budući da se iznos glavne tražbine svake godine mora prilagoditi prema djelomičnom ili potpunom povratu kamata na tu tražbinu, kamate valja ažurirati na kraju svakog razdoblja u obliku ispravljenog iznosa i zbog toga ih navesti zajedno s glavnom tražbinom u tablici u pogledu tih nepravilnosti. Iz toga nužno slijedi da se kamate moraju uknjižiti u stupcu u tablici iz Priloga III. Uredbi br. 885/2006 namijenjenom ispravku glavne tražbine.
35

Valja također uputiti na drugi tužbeni razlog za poništenje koji se temelji na povredi područja primjene zakona u okviru kojeg tužitelj ističe u biti da članak 42.c Pravilnika o osoblju nije primjenjiv na njega s obzirom na to da je prešao „dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu” u smislu prvog stavka te odredbe. Naime, jasno je da bi u slučaju da Opći sud prihvati taj tužbeni razlog to dovelo do poništenja pobijane odluke u cijelosti iz razloga što bi ona bila lišena pravne osnove, a ne do njezina djelomičnog poništenja samo u dijelu u kojem se njome tužitelja automatski umirovljuje.
33

No, kao što proizlazi iz točke 16. Kodeksa najbolje prakse, povodom pretprijave ne donosi se takva odluka, nego se zauzima stajalište koje, poput spornog dokumenta, nije obvezujuće i samo izražava mišljenje koje je Komisija mogla donijeti na temelju primljenih informacija glede slučaja koji joj je podnesen, pri čemu, kao što je to ona navela na raspravi, ta institucija ostaje slobodna izmijeniti to mišljenje ovisno o podacima koje bi mogla kasnije pribaviti.
64

Kao drugo, kada je riječ o dokazima koje je tužitelj podnio pred Odborom za lijekove za rijetke bolesti, tužitelj je htio dokazati da – unatoč tome što u većini država članica postoje regulatorni mehanizmi za uvoz referentnog lijeka– ipak postoje „logističke i administrativne” prepreke koje sprječavaju učinkovit pristup navedenom lijeku. U tom pogledu, tužitelj svoje tvrdnje temelji na rezultatima ankete koju je proveo kod regulatornih agencija za lijekove u 26 država članica, 18 liječnika u 15 država članica i udruga pacijenata u 11 država članica. Komisija je dokumentirala odgovore u tabličnom sažetku, koji je priložen kao Prilog 10. tužbi, koji države članice svrstava u tri skupine, i to u one u kojima je dostupnost referentnog lijeka „ograničena/nepostojeća” (7 država članica), one u kojima je dostupnost „umjerena” (4 države članice) i u one u kojima je dostupnost „dobra” (9 država članica). Problemi glede dostupnosti otkriveni u 11 država članica u kojima je dostupnost „ograničena/nepostojeća” ili „umjerena” su prema rezultatima te ankete posljedica činjenice da nema povrata troškova referentnog lijeka i problema s opskrbom.
2

Europska je komisija Odlukom C(2017) 900 final od 8. veljače 2017. u vezi s postupkom na temelju članka 101. UFEU‑a (predmet AT.40018 – Recikliranje automobilskih akumulatora) (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) utvrdila da je došlo do povrede članka 101. UFEU‑a u sektoru kupnje otpadnih olovnih automobilskih akumulatora koji su se upotrebljavali za proizvodnju recikliranog olova. Ta je povreda, u kojoj su sudjelovala četiri poduzetnika ili skupine poduzetnika, i to prvo, Campine NV i Campine Recycling NV (u daljnjem tekstu, zajedno nazvani: Campine), drugo, Eco‑Bat Technologies Ltd, Berzelius Metall GmbH i Société de traitement chimique des métaux SAS (u daljnjem tekstu, zajedno nazvani: Eco‑Bat), treće, Johnson Controls, Inc., Johnson Controls Tolling GmbH & Co. KG i Johnson Controls Recycling GmbH (u daljnjem tekstu, zajedno nazvani: JCI), i četvrto, Recylex, počinjena u razdoblju od 23. rujna 2009. do 26. rujna 2012. (uvodne izjave 1. i 2., te članak 1. stavak 1. pobijane odluke).
150

Naposljetku,tužitelj ne može valjano isticati da je objava predmetnih dokumenata bila djelo njegove majke ili s njom povezanih osoba. Naime, osim činjenice da je malo vjerojatno da su predmetni dokumenti objavljeni na njegovoj vlastitoj internetskoj stranici uz pomoć trećih osoba, barem ne bez njegova pristanka, prosljeđivanje tih dokumenata njegovoj majci je povreda uvjeta odobrenja koje mu je dano. Usto, čak i u slučaju da dužnosnik ili službenik redovito prosljeđuje trećoj osobi povjerljiv dokument uz primjenu odobrenja za otkrivanje, on se mora uvjeriti da će ta treća osoba i sama poštovati uvjete tog odobrenja. Stoga, čak i pod pretpostavkom da je do samog objavljivanja došlo bez sudjelovanja tužitelja, treba ipak zaključiti da je, prelaženjem granica odobrenja za otkrivanje koje mu je dodijeljeno, on objektivno stvorio rizik da će doći do tog objavljivanja i da je u njega uključen (vidjeti u tom smislu rješenje od 16. ožujka 2016., One of Us i dr./Komisija, T‑561/14, neobjavljeno, EU:T:2015:917, t. 58. i 59.).
46

Naime, prema tužiteljevu mišljenju, kad bi se to rasuđivanje primijenilo izvan ovog predmeta, tu bi funkciju stoga imala svaka posebno zabrinjavajuća tvar koja je prisutna u recikliranom materijalu, odnosno funkciju smanjenja količine neprerađene posebno zabrinjavajuće tvari u materijalu. To bi rasuđivanje imalo za učinak to da bi svaka uporaba posebno zabrinjavajuće tvari koja je prisutna u oporabljenom materijalu bila odobrena samo na temelju činjenice da je upotrijebljen reciklirani materijal. U tim bi se okolnostima nužno trebali odobriti svi zahtjevi za davanje autorizacije koji se odnose na uporabu recikliranih materijala. Međutim, činjenica da se odobrava „recikliranje materijala koji sadržavaju posebno zabrinjavajuću tvar” bila bi izravno protivna ciljevima Uredbe br. 1907/2006. Naime, cilj potonje uredbe nije promicati recikliranje materijala koji sadržavaju posebno zabrinjavajuće tvari, nego naprotiv postupno zamijeniti ili čak ukloniti potonje tvari, bez obzira na to gdje se nalaze i koliko se dugo upotrebljavaju u određenim primjenama.
93

Potrebno je utvrditi, naposljetku, da je, s obzirom na to da iz uvodnih izjava 1. do 6. Odluke 2015/1836 proizlazi da mjere ograničavanja iz Odluke 2011/273 nisu dovele do okončanja represije koju provodi sirijski režim nad sirijskim civilnim stanovništvom, Vijeće, uzimajući u obzir ozbiljnost stanja u Siriji, odlučilo, u okviru članka 29. UEU‑a, zadržati te mjere ograničavanja i osigurati njihovu učinkovitost na način da ih razvija, zadržavajući pritom svoj ciljani i diferencirani pristup i imajući na umu humanitarnu situaciju sirijskog stanovništva.
44

Komisija tvrdi da je u okviru spora o naknadi štete cilj kompenzacijskih kamata prije svega naknaditi štetu uzrokovanu padom vrijednosti valute nakon nastanka štetnog događaja do plaćanja naknade štete i što je više moguće ponovno uspostaviti imovinu oštećenog (načelo restitutio in integrum). Tako se kompenzacijske kamate dodjeljuju ako se ispune uvjeti za izvanugovornu odgovornost, koja u ovom slučaju nije nastala. U svakom slučaju, te se kamate trebaju izračunati na temelju stvarno pretrpljene štete, koja se u pravilu određuje vodeći računa o stopi inflacije koju za dotično razdoblje utvrđuje Eurostat u državi članici u kojoj tužitelj ima poslovni nastan. Međutim, u ovom slučaju tijekom referentnog razdoblja od 13. ožujka 2015. do 1. veljače 2017. stopa inflacije u Španjolskoj iznosila je 0 %. Čak i ako su se kompenzacijske kamate trebale izračunati na temelju stope refinanciranja ESB‑a (vidjeti točku 24. ove presude), a ne stope inflacije, primjenjiva stopa refinanciranja nije ona od 0,05 %, na snazi 9. ožujka 2015., već ona na snazi u referentnom razdoblju, koja je od 16. ožujka 2016. određena u visini od 0 %. Isključilo bi se povećanje od 2 postotna boda jer se kompenzacijskim kamatama dužniku ne žele nametnuti dodatni troškovi kako bi se izbjeglo ili smanjilo kašnjenje u ispunjavanju obveze plaćanja, što bi bilo predmet zateznih kamata. Komisija osporava da je tužitelj pretrpio štetu zbog privremenog plaćanja novčane kazne i korištenja izvorima financiranja koji su prouzročili troškove. Što se tiče zateznih kamata izrečenih zbog zakašnjenja u izvršenju obveza plaćanja određenog iznosa, ona u biti navodi da se one trebaju izračunati od datuma presude kojom se proglašava ta obveza do datuma njezine potpune isplate. Za razliku od kompenzacijskih kamata, kamatna stopa koja se primjenjuje na navedene zatezne kamate jest stopa refinanciranja ESB‑a uvećana za 2 postotna boda. Stoga se ne može odobriti povećanje od 3,5 postotnih bodova, zatraženo po analogiji s kamatnom stopom primijenjenom u slučaju neplaćanja novčane kazne u Odluci iz 2014.
25

Parlament u tom pogledu ističe da je u presudi od 11. rujna 2013., L/Parlament (T‑317/10 P, EU:T:2013:413, t. 68. do 70.), Opći sud smatrao da se postojanje odnosa povjerenja ne temelji na objektivnim čimbenicima te po svojoj naravi nije predmet sudskog nadzora s obzirom na to da Opći sud ne može svojom ocjenom zamijeniti ocjenu tijela nadležnog za sklapanje ugovora, „već se ogranič[ava] na nadzor materijalne točnosti činjenica koje [je] institucija istaknula, a koje su dovele do odluke”. To je slučaj u ovom predmetu. Odnos povjerenja između zastupnika u Parlamentu i tužitelja prekinut je zbog činjenice da je tužitelj obavljao vanjske djelatnosti protivno članku 12.b stavku 1. Pravilnika o osoblju. Parlament ponajprije ističe da je nesporno da tužitelj nije ni zatražio ni dobio ikakvo dopuštenje za obavljanje vanjske djelatnosti u skladu s tom odredbom. Nadalje, tijekom sastanka s tijelom nadležnim za sklapanje ugovora i miriteljem, tužitelj je u više navrata priznao da je obavljao takve djelatnosti. Naposljetku, tužitelj je izričito potvrdio postojanje vanjskih djelatnosti u obavijesti od 9. svibnja 2016.
33

Osim toga, upitan o tome u okviru mjere upravljanja postupkom, EUIPO je potvrdio da to što je žalbeno vijeće uzelo u obzir proizvode i usluge za koje ispitivač nije uložio prigovor samo po sebi nema nikakvog utjecaja na tužiteljeva prava na traženu registraciju žigova za te proizvode i usluge. Naime, prema EUIPO‑ovu mišljenju, ta se prava mogu dovesti u pitanje samo ako je ispitivač, po službenoj dužnosti, ispitao apsolutne razloge za odbijanje koji bi mogli spriječiti registraciju žigova za koje je podnesena prijava iz razloga koje nije prethodno naveo. To bi zatim dovelo do donošenja novih odluka, koje mogu biti predmet žalbe pred žalbenim vijećem, a razlikuju se od onih na koje se odnose ovi sudski postupci.
106

U tom pogledu iz sudske prakse proizlazi da pojam zloupotrebe javnih sredstava obuhvaća svaki akt koji se sastoji od nezakonitog korištenja sredstvima koja stoje na raspolaganju javnim tijelima ili su stavljena pod njihov nadzor i to u svrhe kojima ona nisu namijenjena, osobito u one privatne. Kako bi bilo obuhvaćeno tim pojmom, to korištenje mora dovesti do ugroze financijskih interesa tih tijela i izazvati štetu koja se može izraziti u financijskom obliku (vidjeti presudu od 22. ožujka 2018., Stavytskyi/Vijeće, T‑242/16, neobjavljenu, EU:T:2018:166, t. 107. i navedenu sudsku praksu).
61

Međutim, iako tužitelj tvrdi da se može osloniti na neprekinuti lanac uporabe i svoja prava na „žig” i na tvrtku koja sadržava element „swemac” u različitim razdobljima prije registracije ranijeg znaka (1991., 1995., prosinac 1998., 2001., 2004.), on nije pružio nikakav dokaz u tom smislu. Kao što je to žalbeno vijeće navelo u točkama 62. i 64. pobijane odluke i kao što to u biti ističu EUIPO i intervenijent, tužitelj EUIPO‑ovim tijelima nije podnio ni jedan element koji dokazuje uporabu osporavanog žiga ili drugog znaka koji sadržava element „swemac”. Dokazi koje je prvi put iznio pred Općim sudom ne mogu se, kao što je to navedeno u točki 19. ove presude, uzeti u obzir. Stoga tužitelj nije ni na koji način dokazao in concreto da ispunjava uvjete za primjenu odredaba poglavlja 1. švedskog zakona o žigovima, na koje se pozvao. Konkretnije, tužitelj ničim nije dokazao da je njegovo navodno ranije pravo obuhvaćeno područjem primjene članaka 7. i 15. poglavlja 1. švedskog zakona o žigovima, to jest da je poznato na tržištu ili znatnom dijelu relevantne javnosti kao oznaka relevantnih proizvoda ili usluga, i to prije ili poslije registracije ranijeg znaka.
122

Istodobno valja istaknuti da su, kao što to Vijeće također pravilno tvrdi, ti dužnosnici poslani na dopust u interesu službe pod razumnim financijskim uvjetima. Naime, valja, među ostalim, podsjetiti da dotični dužnosnici primaju mjesečnu naknadu do kraja dopusta čiji izračun, pojašnjen u točki 89. ove presude, Opći sud ne smatra nerazumnim. Osim toga, kao što to proizlazi iz članka 42.c osmog podstavka Pravilnika o osoblju, dotični dužnosnici mogu nastaviti uplaćivati doprinose u sustav mirovinskog osiguranja i na taj način povećati iznos svoje mirovine. Uvjet koji se odnosi na deset godina službe, predviđen člankom 42.c Pravilnika o osoblju, također pridonosi proporcionalnosti mjere predviđene tom odredbom na način da, kao što to pravilno napominje Parlament, dovodi do ograničavanja primjene te mjere na dužnosnike čija su visina plaće i mirovinska prava takva da umanjuju negativne financijske učinke dopusta. Konačno, valja podsjetiti da, kao prvo, mjera predviđena člankom 42.c Pravilnika o osoblju podliježe nizu uvjeta predviđenih u prvom stavku te odredbe, kao drugo, njezino donošenje nije obvezno za institucije, koje raspolažu širokom marginom prosudbe u pogledu tog donošenja, i, kao treće, ukupan godišnji broj dužnosnika na koje se ta mjera može odnositi ne može biti veći od 5 % dužnosnika svih institucija koji su umirovljeni prethodne godine (vidjeti točku 95. ove presude).
86

U tom pogledu, u odgovoru spomenutom u točki 84. ove presude, Komisija je naime također navela da je, u skladu s člankom 41. Uvjeta zaposlenja, stopa doprinosa sustava mirovinskog osiguranja Unije (koja je postotak osnovne plaće) „ista bez obzira na to je li službenik dužnosnik ili član privremenog osoblja”. Stoga, u tužiteljičinu posebnom slučaju, iako je, kao što to ističe Komisija, „[njezina] osnovna plaća znatno varirala s obzirom na to da je bila dužnosnik razreda AD 8, stupnja 1., kada je uzela dopust kako bi radila za agenciju Frontex kao član privremenog osoblja razreda AD 12, stupnja 2. [te zatim kada] ju je agencija EMSA zaposlila u razredu AD 12, stupnju 3.”, ona ipak nikad nije prestala biti osiguranik u navedenom sustavu mirovinskog osiguranja i uplaćivati doprinose upravo zbog tih različitih osnovnih plaća.
48

Iako je točno, kao što to Komisija ističe, da se u sudskoj praksi navedenoj u točki 45. ove presude ne zahtijeva održavanje saslušanja i da se o navedenom saslušanju sastavi izvješće ili zapisnik kako bi se poštovalo pravo na saslušanje, ostaje činjenica da je u slučaju da član privremenog osoblja osporava, kao u ovom slučaju, da je saslušan, na Komisiji da podnese dokaz o tome da je zainteresiranoj osobi omogućeno podnošenje njezinih očitovanja o namjeri Komisije da otkaže njezin ugovor pozivajući se na gubitak povjerenja. Usto, na temelju same okolnosti koju Komisija naglašava da su uredi članova Komisije subjekti male veličine ne može se smatrati dokazanim da je službenik koji obnaša dužnosti unutar jednog od tih ureda bio valjano saslušan prije nego što je protiv njega donesena odluka o otkazu. Naposljetku, iako tužitelj ne daje objašnjenje ili opravdanje glede sastanaka iz rujna i prosinca 2015. koje Komisija navodi, dovoljno je utvrditi da on osporava Komisijine tvrdnje da je tijekom tih sastanaka on bio valjano saslušan pri čemu Komisijinim pukim tvrdnjama nije moguće dati prednost u odnosu na nijekanja druge stranke (vidjeti u tom smislu presudu od 6. prosinca 2007., Marcuccio/Komisija, C‑59/06 P, EU:C:2007:756, t. 69. i 70.).
58

U tom pogledu, najprije valja navesti, kako to u bitnome ističe Portugalska Republika, da bi nepoštovanje članka 11. stavka 1. Uredbe br. 885/2006 navedeno u točki 18. ove presude na temelju kojeg je Komisija dostavila dopis od 12. rujna 2013. moglo lišiti postupovno jamstvo njegova sadržaja koje je dodijeljeno državama članicama člankom 31. stavkom 4. točkom (c) Uredbe br. 1290/2005 koji, kako je to bilo navedeno u točki 16. ove presude, vremenski ograničava izdatke koje EPFRR može odbiti financirati (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 24. veljače 2005., Grčka/Komisija, C‑300/02, EU:C:2005:103, t. 70.).
60

Suprotno onomu što tužitelj u biti tvrdi, figurativni element žiga za koji je podnesena prijava nije ni prevladavajući ni razlikovni element tog žiga. S jedne strane, on ne prevladava na žigu za koji je podnesena prijava ni po svojoj veličini, jednakoj onoj verbalnog elementa, ni po položaju unutar žiga. Naprotiv, kao što je žalbeno vijeće točno navelo u točki 31. pobijane odluke, zbog svojeg položaja iznad drugog velikog slova „C” verbalnog elementa, on naglašava to slovo, tim više što ga se može percipirati kao stilizirano slovo „c”. S druge strane, uzimajući u obzir relevantnu javnost u ovom slučaju i kao što je to naveo EUIPO, figurativni element žiga za koji je podnesena prijava ne može se shvatiti kao kineski izraz koji navodno simbolizira. Prije će se percipirati, s obzirom na jednostavne geometrijske oblike od kojih se sastoji, odnosno kvadrat unutar kruga, kao da ukrašava verbalni element „CCB”, za koji se može primijetiti da se sastoji od inicijala tužiteljeva naziva i da se njime tako utvrđuje podrijetlo usluga odnosnog poduzetnika, što je obilježje pojma razlikovnog karaktera.
60

Kao što to proizlazi iz točaka 42. do 44. i 47. ove presude, Komisija je dužna zajamčiti djelotvornost prava na saslušanje te je, posljedično, dužna dokazati da je tužitelju omogućila učinkovito iznošenje njegova stajališta o elementima na kojima je namjeravala temeljiti svoju odluku. U ovom se slučaju Komisija nije mogla zadovoljiti potvrdom o pročitanoj poruci, za koju priznaje da je riječ o poruci elektroničke pošte koju adresatov informatički sustav šalje automatski, a kako bi tvrdila, kao što je to učinila u pobijanoj odluci, da je tužitelju bilo omogućeno upoznavanje sa spornim dopisom, ali da se on o njemu nije očitovao.
7

Komisija je Odlukom C(2017) 3130 final od 4. svibnja 2017. (u daljnjem tekstu: druga pobijana odluka) odbila tužiteljev zahtjev. Ona je prije svega podsjetila na to da su predmetni dokumenti dio upravnog spisa vezanog uz postupak nadzora državnih potpora i, pozivajući se na sudsku praksu, zaključila da su, kao takvi, obuhvaćeni općom pretpostavkom povjerljivosti koja se temelji na izuzećima iz članka 4. stavka 2. prve i treće alineje Uredbe br. 1049/2001, i to i nakon konačnog zatvaranja istrage. Ona je osobito podsjetila na to da, u vezi s postupcima nadzora državnih potpora, Uredba Vijeća (EU) 2015/1589 od 13. srpnja 2015. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka 108. [UFEU‑a] (SL 2015., L 248, str. 9.) sadržava posebna pravila u vezi s postupanjem s podacima dobivenima u okviru postupka nadzora državnih potpora i da bi stoga odobravanje pristupa spisu o tom postupku trećim stranama različitima od uključene države članice na temelju Uredbe br. 1049/2001 dovelo do zadiranja u ravnotežu koju je zakonodavac želio uspostaviti između obveza država članica da Komisiji priopćavaju osjetljive podatke, uključujući one u vezi s uključenim poduzetnicima, i jamstva pojačane zaštite, na temelju Uredbe 2015/1589, podataka koji se na taj način prenose Komisiji. Usto, podsjećajući na to da Uredba 2015/1589 zahtijeva zaštitu profesionalne tajne i pozivajući se na sudsku praksu, Komisija je zaključila da su, u mjeri u kojoj sadržavaju osjetljive podatke koji se odnose na gospodarske aktivnosti uključenih poduzetnika, predmetni dokumenti obuhvaćeni općom pretpostavkom povjerljivosti prema kojoj bi njihovo otkrivanje u načelu ugrozilo zaštitu komercijalnih interesa tih poduzetnika, čak i nakon zatvaranja istrage.
37

Prema ustaljenoj sudskoj praksi, upravna žalba i njezino izričito ili prešutno odbijanje sastavni su dio složenog postupka i predstavljaju samo preduvjet za pokretanje postupka pred sudom (presude od 21. rujna 2011., Adjemian i dr./Komisija, T‑325/09 P, EU:T:2011:506, t. 32. i od 15. rujna 2017., Skareby/ESVD, T‑585/16, EU:T:2017:613, t. 18.). Prema tome, s obzirom na to da u sustavu Pravilnika o osoblju zainteresirana osoba treba podnijeti žalbu protiv odluke koju osporava, naknadna tužba smatra se dopuštenom, bez obzira na to je li usmjerena protiv same odluke koja je predmet žalbe, protiv odluke o odbijanju žalbe ili protiv tih dviju odluka zajedno, pod uvjetom da su žalba i tužba podnesene u rokovima koji su propisani člancima 90. i 91. Pravilnika o osoblju (presude od 26. siječnja 1989., Koutchoumoff/Komisija, 224/87, EU:C:1989:38, t. 7. i od 5. studenoga 2014., Komisija/Thomé, T‑669/13 P, EU:T:2014:929, t. 21.). Međutim, u skladu s načelom ekonomičnosti postupka, sud može odrediti da nije potrebno konkretno odlučiti o zahtjevima usmjerenima protiv odluke o odbijanju žalbe ako utvrdi da oni nemaju samostalan sadržaj i da se zapravo podudaraju s onima usmjerenima protiv odluke protiv koje je podnesena žalba (vidjeti presude od 17. siječnja 1989., Vainker/Parlament, 293/87, EU:C:1989:8, t. 7. i 8. i od 24. travnja 2017., HF/Parlament, T‑584/16, EU:T:2017:282, t. 72.). To osobito može biti slučaj ako utvrdi da odluka o odbijanju žalbe samo potvrđuje odluku koja je predmet žalbe i da stoga njezino poništenje ne bi stvorilo nikakav poseban pravni učinak na pravni položaj dotične osobe u odnosu na pravni učinak poništenja prvotne odluke (vidjeti u tom smislu presudu od 21. rujna 2011., Adjemian i dr./Komisija, T‑325/09 P, EU:T:2011:506, t. 33.).
10

Tužitelj je 8. srpnja 2015. podnio žalbu EUIPO‑u na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009 (koji su postali članci 66. do 71. Uredbe 2017/1001) protiv odluke odjela za poništaje jer on opozvao njegova prava u odnosu na sporne proizvode.