Naposljetku, izbor države članice da primijeni metodu odbitka različitu od one predviđene Šestom direktivom ne dovodi u pitanje mogućnost te države članice da odredi da porezni obveznici nisu obvezni pripisati svaku od robe i usluga uporabljenih za stjecanje ili izgradnju zgrade mješovite namjene određenoj transakciji, s obzirom na to da se zahtjev preciznosti odnosi na način izračuna dijela iznosa PDV‑a koji se može odbiti, a ne na pripisivanje uporabljenih roba i usluga.

Članak 17. stavak 5. Šeste direktive 77/388 o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet, kako je izmijenjena Direktivom 95/7, treba tumačiti na način da, u slučaju da se zgrada koristi za obavljanje određenih izlaznih transakcija u odnosu na koje postoji pravo na odbitak i drugih u odnosu na koje to pravo ne postoji, države članice nisu dužne propisati da se ulazna roba i usluge koji se koriste za izgradnju, stjecanje, uporabu, očuvanje i održavanje te zgrade moraju prvo pripisati tim različitim transakcijama ako je takvo pripisivanje teško provedivo, kako bi se, slijedom toga, samo pravo na odbitak za onu robu i usluge koji se koriste kako za određene transakcije kod kojih postoji pravo na odbitak tako i za druge kod kojih to pravo ne postoji odredilo primjenom ključa raspodjele na temelju prometa ili površine, pod uvjetom da potonja metoda jamči preciznije određivanje udjela odbitka.

Opća načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja zaštićena pravom Unije treba tumačiti na način da im se ne protivi primjenjivo nacionalno zakonodavstvo koje izričito ne propisuje ispravak pretporeza u smislu članka 20. Šeste direktive 77/388 o usklađivanju zakonodavstava država članica koja se odnose na poreze na promet, kako je izmijenjena Direktivom 95/7, slijedom izmjene ključa raspodjele poreza na dodanu vrijednost koji se koristi za izračun određenih odbitaka niti predviđa prijelazne odredbe, iako je vrhovni sud raspodjelu pretporeza poreznog obveznika na temelju ključa raspodjele primjenjivog prije te izmjene priznao kao općenito primjerenu.

Naime, što se tiče činjenice da se u nacionalnom zakonodavstvu izričito ne spominje obveza provedbe ispravka u slučaju izmjene metode izračuna prava na odbitak, treba podsjetiti da takva obveza proizlazi iz odredaba članka 20. Šeste direktive. Države članice su prilikom primjenjivanja odredbi svojeg unutarnjeg prava kojima se prenosi direktiva dužne tumačiti te odredbe što je više moguće u skladu s tom direktivom

Slijedi da se načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja ne mogu tumačiti na način da je obveza ispravka prava na odbitak u slučaju izmjene metode izračuna tog prava trebala biti izričito predviđena nacionalnim zakonodavstvom kojim je ta promjena provedena kako bi se mogao nametnuti takav ispravak.

Međutim, u određenim situacijama, kada se to zahtijeva u skladu s načelima pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja, usvajanje takvih odredbi prilagođenih okolnostima može biti nužno. Tako nacionalni zakonodavac može povrijediti načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja ako iznenada i neočekivano donese novi zakon koji ukida pravo koje su do tada uživali porezni obveznici a da im ne ostavi vrijeme potrebno za prilagodbu, iako to nije bilo potrebno u skladu s ciljem koji se nastoji ostvariti. Porezni obveznici osobito moraju imati vremena za prilagodbu ako ih ukidanje prava koja su do tada uživali obvezuje da izvrše znatne gospodarske prilagodbe.

Međutim, čak i uz pretpostavku da se izmjena nacionalnog zakonodavstva koje utvrđuje metodu izračuna prava na odbitak može smatrati iznenadnom i neočekivanom, treba istaknuti, s jedne strane, da učinak izmjene metode izračuna nije ukidanje prava na odbitak kojim raspolažu porezni obveznici, nego izmjena njegova opsega.

S druge strane, takva izmjena sama po sebi načelno ne znači da porezni obveznici izvršavaju znatne gospodarske prilagodbe, pa se ne čini da je nužno potrebno vrijeme prilagodbe.

(t. 52‑54., 57.‑62., 65. i t. 3. izreke)