MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

NILSA WAHLA

od 19. lipnja 2014. ( 1 )

Predmet C‑179/13

Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank

protiv

L. F. Evans

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Centrale Raad van Beroep (Nizozemska))

„Uredba (EEZ) br. 1408/71 — Određivanje zakonodavstva koje se primjenjuje na radnika u području socijalnog osiguranja — Primjenjivost — Zaposlenje pri konzulatu države koja nije članica — Bečka konvencija o konzularnim odnosima od 24. travnja 1963. — Izjava radnika kojom ta osoba izabire ne sudjelovati u sustavu socijalnog osiguranja države članice — Pojam ,diskriminacije'“

1. Može li nadležna institucija države članice pri izračunavanju starosne mirovine na koju radnik ima pravo isključiti razdoblja zaposlenja pri konzulatu države koja nije članica Unije jer tijekom tih razdoblja radnik nije bio osiguranik sustava socijalnog osiguranja države članice? To je u biti pitanje u pogledu kojeg sud koji je uputio zahtjev od Suda traži smjernice.

I – Pravni okvir

A – Međunarodno pravo

2. U članku 1. Bečke konvencije o konzularnim odnosima (u daljnjem tekstu: BKKO) ( 2 ) navedeno je sljedeće: „1. Za svrhu ove Konvencije sljedeći izrazi označuju kako je niže utvrđeno: […] (e) izraz ,konzularni službenik' označuje osobu koja obavlja administrativne ili tehničke poslove konzularnog ureda; […] 3. Poseban položaj članova konzularnog ureda koji su državljani države primateljice ili u njoj imaju svoje stalno boravište uređen je člankom 71. ove Konvencije.“ [neslužbeni prijevod]

3. Članak 48. BKKO‑a („Izuzeće od odredaba o socijalnom osiguranju“) glasi: „1. Uz rezervu odredaba stavka 3. ovoga članka, članovi konzularnog ureda i članovi njihovih obitelji koji žive u njihovom domaćinstvu izuzeti su, u vezi službe koju vrše za državu pošiljateljicu ( 3 ), od odredaba o socijalnom osiguranju koje su na snazi u državi primateljici ( 4 ). 2. Izuzeće predviđeno u stavku 1. ovoga članka primjenjuje se, također, na privatnu poslugu koja je isključivo u službi članova konzularnog ureda, pod uvjetom: (a) da se ne radi o državljanima države primateljice ili osobama koje imaju stalno boravište u toj državi; i (b) da se na njih primjenjuju odredbe o socijalnom osiguranju koje su na snazi u državi pošiljateljici ili u nekoj trećoj državi. 3. Članovi konzularnog ureda, u čijoj su službi osobe na koje se ne primjenjuje izuzeće predviđeno u stavku 2. ovoga članka, dužni su poštovati obveze što ih poslodavcu nameću odredbe države primateljice o socijalnom osiguranju. 4. Izuzeće predviđeno u stavcima 1. i 2. ovoga članka ne isključuje dobrovoljno sudjelovanje u režimu socijalnog osiguranja države primateljice, ukoliko ta država takvo sudjelovanje dopušta.“ [neslužbeni prijevod]

4. U članku 71. BKKO‑a („Državljani države primateljice ili osobe koje imaju stalno boravište u toj državi“) navodi se: „1. Ukoliko država primateljica nije odobrila dodatne olakšice, povlastice i imunitete, konzularni dužnosnici koji su državljani države primateljice, ili u njoj imaju svoje stalno boravište, uživaju samo imunitete od sudbenosti i osobnu nepovredivost, i to samo za službene radnje izvršene u obavljanju njihovih funkcija, kao i povlasticu predviđenu u stavku 3. članka 44. U pogledu tih dužnosnika; država primateljica je isto tako vezana obvezom predviđenom u članku 42. Ako je kazneni postupak pokrenut protiv takvog konzularnog dužnosnika, taj se postupak mora voditi, osim ako je osoba o kojoj se radi uhićena ili pritvorena, na način kako bi se što je moguće manje ometalo obavljanje konzularnih funkcija. 2. Ostali članovi konzularnog ureda koji su državljani države primateljice ili u njoj imaju stalno boravište, članovi njihovih obitelji i članovi obitelji konzularnih dužnosnika o kojima je riječ u stavku 1. ovoga članka, uživaju olakšice, povlastice i imunitete samo u onoj mjeri u kojoj ih odobri država primateljica. Članovi obitelji člana konzularnog ureda i članovi privatne posluge koji su i sami državljani države primateljice ili koji u njoj imaju svoje stalno boravište također uživaju olakšice, povlastice i imunitete samo u onoj mjeri u kojoj ih odobri država primateljica. Međutim, država primateljica mora provoditi svoju sudbenost nad tim osobama tako da neopravdano ne priječi obavljanje funkcija konzularnog ureda.“ [neslužbeni prijevod]

5. Kraljevina Nizozemska položila je svoj ratifikacijski instrument BKKO‑a iz 1963. Glavnom tajništvu Ujedinjenih naroda 17. prosinca 1985., čime je ta konvencija stupila na snagu u odnosu na Kraljevinu Nizozemsku 16. siječnja 1986. ( 5 ).

B – Pravo Unije

1. Uredba (EEZ) br. 1612/68 ( 6 )

6. U članku 7. Uredbe br. 1612/68 navodi se: „1. Prema radniku koji je državljanin države članice ne smije se zbog njegova državljanstva u drugoj državi članici postupati drukčije nego što se postupa prema domaćim radnicima kad je riječ o uvjetima zapošljavanja i rada, a posebno primicima od rada i otpuštanju te, ako postane nezaposlen, vraćanju na posao ili ponovnom zapošljavanju; 2. Takav radnik uživa jednake socijalne i porezne povlastice kao domaći radnici. […]“ [neslužbeni prijevod]

2. Uredba (EEZ) br. 1408/71 ( 7 )

7. Sukladno članku 2. stavku 1. („Obuhvaćene osobe“) Uredbe br. 1408/71, ta se uredba, među ostalim, odnosi na zaposlene osobe na koje se primjenjivalo ili se primjenjuje zakonodavstvo jedne ili više država članica, a koje su državljani jedne od država članica.

8. U članku 3. stavku 1. („Jednakost postupanja“) Uredbe br. 1408/71 navodi se da, u skladu s njezinim posebnim odredbama, osobe na koje se uredba primjenjuje podliježu istim obvezama i uživaju ista davanja prema zakonodavstvu bilo koje države članice kao državljani te države.

9. Prema članku 4. stavku 1. („Materijalno područje primjene“) Uredbe br. 1408/71, ona se primjenjuje na cjelokupno zakonodavstvo koje se odnosi na davanja za slučaj starosti.

10. U glavi II. Uredbe br. 1408/71 predviđena su pravila za određivanje primjenjivog zakonodavstva. U članku 13. („Opća pravila“) navodi se: „1. Podložno člancima 14.c i 14.f, na osobe na koje se primjenjuje ova Uredba primjenjuje se zakonodavstvo samo jedne države članice. To zakonodavstvo utvrđuje se u skladu s odredbama ove glave. 2. Ovisno o člancima 14. do 17.: (a) na osobu zaposlenu na području jedne države članice primjenjuje se zakonodavstvo te države, čak i ako boravi na području druge države članice ili ako se registrirano sjedište ili mjesto poslovanja poduzeća ili pojedinca koji ju zapošljava nalazi na području druge države članice; […]“

11. U članku 16. („Posebna pravila u vezi s osobama koje zapošljavaju diplomatske misije i konzularni uredi, i pomoćnim osobljem Europsk[e] [unije]“) Uredbe br. 1408/71 navodi se: „1. Odredbe članka 13. stavka 2. točke (a) primjenjuju se na osobe koje zapošljavaju diplomatske misije i konzularni uredi i na privatnu poslugu diplomatskih agenata takvih misija ili ureda. 2. Međutim, zaposlene osobe obuhvaćene stavkom 1. koje su državljani države članice koja je akreditirajuća država ili država pošiljateljica, mogu izabrati da se na njih primjenjuje zakonodavstvo te države. Takvo pravo izbora može se obnoviti na kraju svake kalendarske godine i nema retroaktivan učinak.“

C – Nizozemsko pravo

12. Članak 6. stavak 1. Zakona o općem sustavu osiguranja za slučaj starosti (Algemene Ouderdomswet, u daljnjem tekstu: AOW) predviđa, među ostalim, da se osobe koje borave u Nizozemskoj te su mlađe od određene dobi smatraju osiguranima u skladu s AOW‑om.

13. Međutim, to je pravilo ublaženo dodjeljivanjem diskrecijske ovlasti izvršnim tijelima, na temelju različitih stavaka članka 6. AOW‑a, da usvoje pravni akt kojim se u pogledu nekih definiranih kategorija osoba isključuje primjena pravila navedenog u prethodnoj točki ( 8 ).

14. Prema zahtjevu za prethodnu odluku, u vrijeme nastanka činjeničnog stanja bila su usvojena tri takva pravna akta, a njima su bila predviđena posebna pravila u pogledu konzularnih dužnosnika i osoblja stranih država, od kojih su za potrebe dotičnog predmeta relevantne sljedeće odredbe: — članak 2. uredbe od 19. listopada 1976. o proširenju i ograničenju kategorije osiguranih osoba u pogledu nacionalnog osiguranja (u daljnjem tekstu: uredba iz 1976.) ( 9 ); — članci 11. i 12. uredbe od 3. svibnja 1989. o proširenju i ograničenju kategorije osiguranih osoba u pogledu nacionalnog osiguranja (u daljnjem tekstu: uredba iz 1989.) ( 10 ) i — članak 13. uredbe od 24. prosinca 1998. o proširenju i ograničenju kategorije osiguranih osoba u pogledu nacionalnog osiguranja (u daljnjem tekstu: uredba iz 1998.) ( 11 ).

15. Između 1. listopada 1976. i 1. srpnja 1989., uredbom iz 1976. bilo je predviđeno da konzularni dužnosnici i pomoćno osoblje nisu osigurani prema sustavu socijalnog osiguranja ako nisu nizozemski državljani.

16. U vrijeme kada je donesena uredba iz 1976. nizozemsko ministarstvo vanjskih poslova zauzelo je stajalište da se za konzularne službenike sa stranim državljanstvom koji žive u Nizozemskoj ne može smatrati da imaju stalno boravište u smislu članka 71. BKKO‑a. Međutim, u zahtjevu za prethodnu odluku objašnjeno je da je 1. kolovoza 1987. uvedena nova praksa (u daljnjem tekstu: nova praksa). Prema novoj praksi, za lokalno zaposlene članove osoblja smatralo se da imaju stalno boravište ako su u vrijeme zaposlenja već boravili u Nizozemskoj dulje od godinu dana. Nova se praksa primjenjivala samo na osobe zaposlene nakon 1. kolovoza 1987. te nije imala nikakav učinak na prethodno stečena prava i obveze osoba koje otprije rade u konzulatu.

17. Iz istog su razloga između 1. srpnja 1989. i 1. siječnja 1999., na temelju članka 12. uredbe iz 1989., članovi konzularnog ureda koji su bili nizozemski državljani ili su imali stalno boravište u Nizozemskoj bili osigurani u smislu sustava socijalnog osiguranja.

18. Unatoč tomu, sud koji je uputio zahtjev navodi da nova praksa nije bila dovoljno jasna te je stoga izmijenjena. Od 1. siječnja 1999. u članku 13. stavku 3. uredbe iz 1998. navodi se: „Članovi administrativnog, tehničkog i uslužnog osoblja diplomatske misije ili konzularnog ureda druge države nisu osigurani u smislu sustava socijalnog osiguranja ako su u tom svojstvu već bili zaposleni prije 1. kolovoza 1987. te ako su u tom svojstvu bili neprekidno zaposleni od 1. kolovoza 1987., osim ako: a. u Nizozemskoj obavljaju poslove osim onih navedenih u uvodnom stavku; ili b. primaju davanje nizozemskog socijalnog osiguranja. Odstupajući od prve rečenice, članovi osoblja i privatnog osoblja koji su u njoj navedeni osigurani su u smislu sustava socijalnog osiguranja ako su već bili osigurani na dan 31. srpnja 1987.“

19. U vezi s tim, nizozemsko ministarstvo vanjskih poslova dopustilo je osoblju stranih konzulata koje je ondje već radilo prije 1. kolovoza 1987. da do 15. prosinca 1999. izaberu žele li biti osigurani u nizozemskom sustavu socijalnog osiguranja.

II – Činjenično stanje, postupak i upućena pitanja

20. L. F. Evans britanska je državljanka rođena 1955. Tijekom 1972. i 1973. radila je u Ujedinjenoj Kraljevini, gdje je u to vrijeme boravila.

21. L. F. Evans 1973. nastanila se u Nizozemskoj. Od 7. studenoga 1973. do 31. ožujka 1977. uzastopno je radila za dva poduzeća sa sjedištem u Nizozemskoj. Od 18. travnja 1977. do kraja svibnja 1980. radila je pri Generalnom britanskom konzulatu u Rotterdamu te je nakon odlaska primala naknadu za nezaposlenost u Nizozemskoj.

22. L. F. Evans od 17. studenoga 1980. bila je zaposlena kao član administrativnog osoblja Generalnog konzulata Sjedinjenih Američkih Država u Amsterdamu (u daljnjem tekstu: konzulat SAD‑a). Nakon što je zaposlena, bila je osigurana kolektivnom policom zdravstvenog osiguranja koju je njezin poslodavac, konzulat SAD‑a, ugovorio kod nizozemskog privatnog osiguravatelja.

23. Nakon zapošljavanja u konzulatu SAD‑a, nizozemsko ministarstvo vanjskih poslova dodijelilo je L. F. Evans povlašteni status („geprivilegieerdenpas“; u daljnjem tekstu: njezin povlašteni status). Na temelju tog statusa bila je, među ostalim, izuzeta od plaćanja većine poreza i doprinosa. Prema informacijama koje je konzulat SAD‑a pružio sudu koji je uputio zahtjev, nakon što je L. F. Evans počela raditi za konzulat SAD‑a, iz njezine plaće nisu izdvajani nikakvi doprinosi za socijalno osiguranje.

24. Koristeći se mogućnošću izbora navedenom gore u točki 19., L. F. Evans izjavom od 5. prosinca 1999. (u daljnjem tekstu: izjava od 5. prosinca 1999.) izabrala je status „upućene osobe“, što je značilo da neće biti „osigurana na temelju [nizozemskog] sustava socijalnih osiguranja i stoga [neće imati] pravo na pokriće koje nudi“.

25. Odgovarajući na zahtjev koji je u tom smislu podnijela L. F. Evans, Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank (uprava banke za socijalno osiguranje, u daljnjem tekstu: Svb) 27. ožujka 2008. obavijestio ju je o razdobljima tijekom kojih je bila osigurana na temelju AOW‑a za potrebe njezine starosne mirovine. Svb je naveo da će se razdoblje od 7. studenoga 1973. do 18. studenoga 1980. uzeti u obzir, ali da smatra kako nije bila osigurana otkad je počela raditi za konzulat SAD‑a.

26. L. F. Evans pobijala je tu odluku pred Rechtbankom Amsterdam (Okružni sud u Amsterdamu). Rechtbank Amsterdam presudom od 15. ožujka 2011. zaključio je da je, sukladno članku 3. Uredbe br. 1408/71 i presudi Suda u predmetu Boukhalfa ( 12 ), L. F. Evans trebalo smatrati osiguranom na temelju AOW‑a za razdoblje od 18. studenoga 1980. do 12. ožujka 2008. Osim toga, taj je sud zaključio da L. F. Evans ima stalno boravište u Nizozemskoj te da njezin povlašteni status u tom pogledu nema nikakav utjecaj.

27. Svb je protiv te presude podnio žalbu Centrale Raad van Beroep (Viši sud za socijalno osiguranje). S obzirom na to da nije bio siguran u pogledu pravilnog tumačenja Uredbe br. 1612/68 i Uredbe br. 1408/71, taj je sud odlučio prekinuti postupak i uputiti sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li članak 2. i/ili članak 16. Uredbe br. 1408/71 tumačiti u smislu da osoba kao što je L. F. Evans, koja je državljanka države članice, koja je koristila svoje pravo na slobodu kretanja radnika, na koju se primjenjivalo nizozemsko zakonodavstvo u području socijalne sigurnosti i koja je zatim radila kao član osoblja u Generalnom konzulatu Sjedinjenih Američkih Država u Nizozemskoj, nije više obuhvaćena osobnim područjem primjene Uredbe br. 1408/71 nakon što je započela s tim radom? Ako je odgovor na prvo pitanje negativan: 2. (a) Treba li članak 3. Uredbe br. 1408/71 i/ili članak 7. stavak 2. Uredbe br. 1612/68 tumačiti u smislu da je primjena povlaštenog statusa na L. F. Evans, koji se u ovom slučaju sastoji, između ostalog, u izostanku obveznog osiguranja kod socijalnih osiguranja te u neplaćanju doprinosa na tom temelju, dostatno opravdanje za diskriminaciju na temelju državljanstva? (b) Kakvu važnost u tom pogledu treba pridati činjenici da je L. F. Evans, kad joj je postavljen upit o tom pitanju u prosincu 1999., odabrala zadržati svoj povlašteni status?“

28. Pisana očitovanja podnijeli su L. F. Evans, Svb, nizozemska i portugalska vlada te Komisija. Te su stranke, osim portugalske vlade, iznijele i usmena očitovanja na raspravi 9. travnja 2014.

III – Analiza

A – Uvodna zapažanja

29. Uvodno valja napomenuti da, s obzirom na to da se dotični predmet odnosi na obvezno osiguranje u radnom odnosu koji je završio prije 1. svibnja 2010., treba ga analizirati na osnovi Uredbe br. 1408/71.

30. Prvo pitanje odnosi se na to je li osoba u položaju u kakvom je L. F. Evans bila tijekom svojeg zaposlenja u konzulatu SAD‑a obuhvaćena ratione personae područjem primjene iz članka 2. Uredbe br. 1408/71 ( 13 ). Svb s pravom ne osporava činjenicu da se razdoblja tijekom kojih je L. F. Evans u Nizozemskoj bila zaposlena prije nego što je počela raditi za konzulat SAD‑a trebaju uzeti u obzir pri izračunavanju njezine starosne mirovine. Kao i Komisiji, teško mi je zamisliti da L. F. Evans u pogledu tih razdoblja ne bi bila obuhvaćena ratione personae područjem primjene Uredbe br. 1408/71.

31. Drugo pitanje, koje je postavljeno ako bi Sud odlučio da se Uredba br. 1408/71 primjenjuje na razdoblje tijekom kojeg je L. F. Evans bila zaposlena pri konzulatu SAD‑a, odnosi se na to predstavlja li činjenica da se to razdoblje nije uzelo u obzir pri izračunavanju njezine starosne mirovine zbog njezina povlaštenog statusa i izjave od 5. prosinca 1999. neopravdanu diskriminaciju na osnovi državljanstva.

32. U pogledu obaju pitanja treba uzeti u obzir odredbe BKKO‑a o povlasticama i izuzećima. Međutim, te odredbe u Nizozemskoj nisu stupile na snagu do 16. siječnja 1986., odnosno više od pet godina nakon što je L. F. Evans počela raditi pri konzulatu SAD‑a. Uvodno je stoga potrebno razmotriti je li se u vrijeme nastanka činjeničnog stanja BKKO mogao smatrati dijelom međunarodnog običajnog prava.

B – Uvodno pitanje: primjenjivost BKKO‑a ratione temporis

33. Nizozemska vlada poziva se na određene odredbe BKKO‑a o konzularnim povlasticama i imunitetima, prije svega u prilog svojoj tvrdnji da L. F. Evans tijekom zaposlenja pri konzulatu SAD‑a nije bila obuhvaćena ratione personae područjem primjene Uredbe br. 1408/71. Međutim, kada se L. F. Evans ondje zaposlila, ta konvencija, formalno gledano, u Nizozemskoj nije bila na snazi, već se to dogodilo tek 16. siječnja 1986. Neovisno o tome, te bi odredbe svejedno mogle biti relevantne s obzirom na to da samo kodificiraju običajna pravila međunarodnog prava u pogledu tog pitanja. Ako je to doista tako, moraju se uzeti u obzir pri tumačenju odredaba prava Unije (vidjeti točku 52. u nastavku).

34. Koliko znam, Sud se do sada nije imao priliku baviti pitanjima koja se odnose na BKKO. Međutim, znatna količina sudske prakse postoji u pogledu „sestrinske konvencije“ BKKO‑a, odnosno Bečke konvencije o diplomatskim odnosima (u daljnjem tekstu: BKDO) ( 14 ).

35. Sud je zaključio da BKDO predstavlja konvenciju međunarodnog javnog prava koju su sklopile države članice i države koje nisu članice u okviru izvršavanja svojih ovlasti u pogledu diplomatskih odnosa. BKDO‑om su uređeni, načelno, dvostrani odnosi između država, a ne odnosi između država i Europske unije, koja osim toga nije stranka te konvencije ( 15 ). Sud je dalje istaknuo da države u zemljama u koje je poslan dužnosnik predstavljaju veleposlanstva ili diplomatske misije te stalna predstavništva pri međunarodnim organizacijama u skladu s pravilima međunarodnog običajnog prava. Ta su pravila „osobito kodificirana“ BKDO‑om ( 16 ).

36. Što se tiče odredaba o povlasticama i imunitetima konzularnih dužnosnika i konzularnih službenika, Međunarodni sud pravde (u daljnjem tekstu: ICJ) zaključio je da predstavljaju načela koja su duboko ukorijenjena u međunarodnom pravu ( 17 ). Iako nije naveo da BKKO predstavlja kodifikaciju pravila međunarodnog običajnog prava, ICJ je svejedno zauzeo stajalište da su u objema „Bečkim konvencijama, kojima je kodificirano pravo diplomatskih i konzularnih odnosa, navedena načela i pravila koja su bitna za održavanje mirnih odnosa između država te koja diljem svijeta prihvaćaju nacije svih vjera, kultura i političkih uređenja“ ( 18 ).

37. Stoga, u svjetlu sudske prakse Suda u pogledu BKDO‑a kao i sudske prakse ICJ‑a u pogledu obiju konvencija, smatram da je člancima 48. i 71. BKKO‑a (čije su danas stranke sve države članice) o povlasticama i imunitetima kodificirano međunarodno običajno pravo, kako ističe i nizozemska vlada.

38. Budući da se dotični predmet djelomično odnosi na razdoblje (od 17. studenoga 1980. do 16. siječnja 1986.) prije nego što je BKKO stupio na snagu u Nizozemskoj, ali nakon što su donesene gore navedene presude ICJ‑a u pogledu teheranske talačke krize, pravila BKKO‑a o povlasticama i imunitetima primjenjuju se, kao običajno pravo, i na to razdoblje.

C – Prvo pitanje: ratione personae područje primjene Uredbe br. 1408/71

39. Sud odmah na početku mora utvrditi je li se, na temelju članka 2. Uredbe br. 1408/71, na L. F. Evans primjenjivalo zakonodavstvo države članice ( 19 ).

40. Koliko znam, Sud se do sada nije bavio specifičnim slučajem radnog odnosa između radnika i strane države ( 20 ) pri njezinu veleposlanstvu u državi članici čije državljanstvo radnik nema ( 21 ). Mogući su različiti pristupi.

41. Primjerice, Rechtbank Amsterdam za zaključak da je L. F. Evans bila obuhvaćena područjem primjene Uredbe br. 1408/71 pozivao se, među ostalim, na presudu Boukhalfa ( 22 ). Međutim, sudska praksa čiji je presuda Boukhalfa dio ( 23 ) odnosi se na predmete u kojima su se poslovi izvršavali izvan područja Europske unije ili u kojima je barem bilo nejasno treba li se područje Europske unije smatrati lokacijom izvršavanja poslova.

42. Nasuprot tomu, dotični se predmet odnosi na slučaj u kojem je radnik nedvojbeno radio na području Europske unije ( 24 ). Sud stoga ne mora birati između načela teritorijalnosti i načela „dovoljno uske veze“ s Europskom unijom kako je razvijeno u presudi Boukhalfa ( 25 ): jednostavno, primjenjuje se prvonavedeno načelo.

43. Stoga ne bi bilo pretjerano tvrditi da se, isključivo na temelju načela teritorijalnosti, na L. F. Evans primjenjuje zakonodavstvo države članice te da je, posljedično, Uredba br. 1408/71 primjenjiva na njezin položaj. U prilog takvom stajalištu privlačno je pozvati se na sudsku praksu prema kojoj građanin Unije koji radi u državi članici koja nije država njegova porijekla ne gubi svoj status radnika u smislu članka 45. UFEU‑a zapošljavanjem u međunarodnoj organizaciji (kao što su to Europska svemirska agencija, Eurocontrol ili Europska patentna organizacija). To vrijedi čak i ako su pravila u pogledu njegova ulaska u zemlju u kojoj je zaposlen i boravka u njoj uređena međunarodnim sporazumom sklopljenim između međunarodne organizacije i države u kojoj ona ima sjedište ( 26 ).

44. Međutim, zbog sljedećih razloga to stajalište smatram neprihvatljivim.

45. Dotični se predmet odnosi na poseban slučaj u kojem međunarodno pravo državi boravišta daje mogućnost da primijeni – ili da ne primijeni – svoja pravila o socijalnom osiguranju na konzularne službenike koji imaju stalno boravište u toj državi. Doista, sukladno članku 48. stavku 1. BKKO‑a, država primateljica općenito nema pravo od konzularnih službenika strane države tražiti da plaćaju doprinose za socijalno osiguranje ( 27 ). Odstupajući od te odredbe, člankom 71. stavkom 2. BKKO‑a predviđeno je da konzularni službenici koji imaju stalno boravište u državi primateljici uživaju olakšice, povlastice i imunitete samo ako im ih je ta država odobrila.

46. Drugim riječima, međunarodno pravo ne zahtijeva od pojedinačnih država, niti im to zabranjuje, da izuzmu konzularne službenike sa stalnim boravištem, već im daje diskrecijsku ovlast da to same odrede u nacionalnom pravu.

47. U dotičnom predmetu Nizozemska je uredbom iz 1976. prvotno izuzela sve konzularne službenike sa stalnim boravištem koji nisu imali nizozemsko državljanstvo od obveze plaćanja doprinosa za socijalno osiguranje. Međutim, nakon usvajanja nove prakse, Nizozemska je od 1. kolovoza 1987. izjednačila nizozemske konzularne službenike i strane konzularne službenike sa stalnim boravištem, zahtijevajući i od jednih i od drugih da doprinose nizozemskom sustavu socijalnog osiguranja.

48. Budući da je prije tog datuma bila zaposlena pri konzulatu SAD‑a, L. F. Evans nije bila obvezno osigurana na temelju nizozemskog sustava socijalnog osiguranja.

49. Unatoč tomu – kao i drugi u sličnoj situaciji – L. F. Evans 1999. dobila je mogućnost sudjelovanja u nizozemskom sustavu socijalnog osiguranja, što je odbila. Dakle, izabrala je da ne bude osigurana u nizozemskom sustavu socijalnog osiguranja te nije doprinosila tom sustavu. Osim toga, L. F. Evans zbog svojeg povlaštenog statusa bila je izuzeta od plaćanja poreza u Nizozemskoj.

50. Iz toga slijedi da se na L. F. Evans nije primjenjivalo zakonodavstvo države članice tijekom njezina zaposlenja pri konzulatu SAD‑a. Drugim riječima, Uredba br. 1408/71 tijekom tog se razdoblja na nju nije primjenjivala ( 28 ) jer nisu bili ispunjeni svi uvjeti iz njezina članka 2.

51. S obzirom na takvo stajalište, odnosnoj se državi članici ne može prigovarati zato što je zakonito izvršila svoju diskrecijsku ovlast na temelju međunarodnog prava da od 1. kolovoza 1987. od stalno nastanjenih konzularnih službenika zahtijeva da doprinose njezinu sustavu socijalnog osiguranja.

52. Kao prvo, podsjetio bih da Europsku uniju obvezuju pravila međunarodnog običajnog prava ( 29 ) te da se pravo Unije – uključujući Uredbu br. 1408/71 – mora tumačiti u skladu s tim pravilima ( 30 ), kao što je članak 71. stavak 2. BKKO‑a. Sud je u potpunosti toga svjestan jer je već tumačio Uredbu br. 1408/71 u svjetlu općih načela međunarodnog prava ( 31 ). Iako se člankom 73. BKKO‑a ( 32 ), koji je spomenuo sud koji je uputio zahtjev, daje prednost ostalim međunarodnim sporazumima na snazi – kao što su to Osnivački ugovori Europske unije ( 33 ) – ta se hijerarhija primjenjuje samo u slučaju sukoba te ne isključuje obvezu tumačenja prava Unije u skladu s pravilima BKKO‑a o imunitetima i povlasticama ( 34 ). S obzirom na to, ideja o primjenjivosti zakonodavstva države članice iz članka 2. Uredbe br. 1408/71 mora se tumačiti u svjetlu članka 71. stavka 2. BKKO‑a.

53. Kao drugo, svaka reforma – kao što je to usvajanje nove politike – po definiciji znači promjenu postojećeg stanja, u vezi s čime treba predvidjeti prijelazne odredbe. Ta se pravila moraju prihvatiti pod uvjetom da ne ometaju neopravdano valjano stečena prava.

54. Naposljetku, diskrecijsko pravo u pogledu primjene nacionalnog zakonodavstva u konačnici je bilo u rukama osoba u položaju poput L. F. Evans, s obzirom na to da su imale mogućnost izbora između zadržavanja svojeg povlaštenog statusa i pristupanja nizozemskom sustavu socijalnog osiguranja. Međutim, mora se naglasiti da takav izbor ne može utjecati na zakonitost, na temelju međunarodnog prava, diskrecijskih ovlasti koje države imaju u tom pogledu.

55. Ostaje za utvrditi utječe li na to na neki način članak 16. Uredbe br. 1408/71, odredba koju je sud koji je uputio zahtjev izričito naveo. Ta odredba sadržava posebno pravilo u pogledu osoba zaposlenih pri diplomatskim misijama i konzularnim uredima. Prema pravilnom tumačenju tog pravila, jesu li svi građani Unije koji su zaposleni pri diplomatskim misijama i konzularnim uredima obuhvaćeni područjem primjene Uredbe br. 1408/71?

56. Smatram da nisu.

57. Odstupajući od općeg pravila iz članka 13. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 1408/71 (kojim je državi članici zaposlenja, u skladu s načelom lex loci laboris, dana prednost pred državom članicom boravišta ili onom u kojoj poslodavac ima sjedište) – pravila koje se, na temelju članka 16. stavka 1. te uredbe, primjenjuje i na „osobe zaposlene u diplomatskim misijama i konzularnim uredima te na privatnu poslugu diplomatskih agenata takvih misija ili ureda“ – člankom 16. stavkom 2. osiguranoj osobi koja je državljanin „države članice koja je akreditirajuća država ili država pošiljateljica“ daje se pravo da se na nju primjenjuje zakonodavstvo „te države“ ( 35 ). Smatram da se stavci 1. i 2. članka 16. trebaju zajedno tumačiti jer se ne čini da članak 16. stavak 1. sâm uređuje pitanje koje nije već obuhvaćeno načelom lex loci laboris, sadržanim u članku 13. stavku 2. točki (a) ( 36 ). Stoga je učinak članka 16. da upućenim diplomatskim ili konzularnim službenicima pruža mogućnost izbora između primjene prava mjesta zaposlenja i mjesta porijekla.

58. Ipak, u tekstu engleske verzije članka 16. stavka 2. Uredbe br. 1408/71 nije precizirano primjenjuje li se ta odredba samo na zaposlenike diplomatskih misija i konzularnih ureda država članica Unije ili i na zaposlenike koji rade u Europskoj uniji za diplomatske misije i konzularne urede stranih država ( 37 ). Međutim, jezična usporedba pokazuje da danska, nizozemska i njemačka verzija članka 16. stavka 2. Uredbe br. 1408/71 imaju donekle drukčiju i precizniju strukturu od mnogih drugih, utoliko što se u njima navode samo radnici koji su državljani države članice pošiljateljice ( 38 ). Stoga te jezične verzije pojašnjavaju da se članak 16. stavak 2. ne primjenjuje na slučajeve u kojima je država pošiljateljica strana država, kao u dotičnom predmetu.

59. Međutim, osim tog jezičnog pitanja, čini se da struktura i cilj Uredbe br. 1408/71 isključuju i radne odnose pri veleposlanstvima i konzulatima država članica koji se nalaze u trećim zemljama i radne odnose pri veleposlanstvima i konzulatima stranih država koji se nalaze na području Unije.

60. Doista, što se tiče strukture Uredbe br. 1408/71, u članku 2., kako je gore navedeno, spominje se „zakonodavstvo jedne ili više država članica“, a ne zakonodavstvo treće zemlje.

61. Osim toga, članci 6. do 9. Uredbe br. 1408/71, u kojima su utvrđena pravila o odnosu između te uredbe i određenih međunarodnih konvencija, bili bi beznačajni ako bi se ona (ili određene njezine odredbe) smatrala primjenjivom na takve slučajeve ( 39 ).

62. Što se tiče glavnog cilja Uredbe br. 1408/71, to je usklađivanje zakonodavstva o socijalnom osiguranju država članica u kontekstu unutar Unije. To očito proizlazi iz nekoliko uvodnih izjava u preambuli Uredbe ( 40 ). Dodao bih da je Sud ustaljeno zaključivao da „odredbe Uredbe br. 1408/71 o određivanju mjerodavnog zakonodavstva čine cjelovit sustav kolizijskih pravnih pravila koja djeluju na način da nacionalnim zakonodavcima oduzimaju ovlast određivanja dosega i pretpostavki primjene njihovog zakonodavstva u tom području u pogledu osoba koje su mu podvrgnute i u pogledu područja na kojem nacionalni propisi proizvode učinke“ (moje isticanje) ( 41 ). Ne bi imalo smisla tumačiti da taj navod uključuje zakonodavna tijela trećih zemalja, u pogledu kojih Europska unija nema nikakve ovlasti. To dodatno podupire činjenica da se sustav usklađivanja zakonodavstva o socijalnom osiguranju iz Uredbe br. 1408/71 odnosi na države koje nisu članice samo ako je to posebno odobreno u zakonodavstvu Unije ( 42 ).

63. Čini se da presuda u predmetu Aldewereld potvrđuje stajalište da je namjena članka 16. Uredbe br. 1408/71 riješiti unutarnji problem Europske unije. Doista, bez mogućnosti izbora predviđene člankom 16., državi članici bilo bi teško izbjeći probleme pri zapošljavanju vlastitih državljana koji mogu proizići iz primjene zakonodavstva države članice u kojoj su zaposleni ako im je zakonodavstvo o socijalnom osiguranju države članice porijekla povoljnije ( 43 ). Nasuprot tomu, čini se da cilj članka 48. BKKO‑a nije točno taj ( 44 ).

64. U tom bi svjetlu automatsko uključenje osoba koje rade pri veleposlanstvima i konzulatima stranih država u opseg usklađivanja sustava socijalnog osiguranja predviđenog Uredbom br. 1408/71 (pa čak i sama pretpostavka u tom smislu) bilo teško pomiriti s izuzećima iz članka 33. stavka 1. BKDO‑a i članka 48. stavka 1. BKKO‑a.

65. Stoga članak 16. Uredbe br. 1408/71 ne mijenja moje osnovno stajalište da se na L. F. Evans tijekom njezina zaposlenja pri konzulatu SAD‑a nije primjenjivalo zakonodavstvo države članice te da, posljedično, Uredba nije bila primjenjiva. Činjenica da L. F. Evans tvrdi da je žrtva nezakonite diskriminacije na osnovi državljanstva sâma po sebi ne čini Uredbu primjenjivom na odnosni slučaj.

66. Naposljetku, kako Komisija ispravno ističe, činjenica da je L. F. Evans bila osigurana kolektivnim zdravstvenim osiguranjem koje je konzulat SAD‑a ugovorio kod nizozemskog poduzeća za osiguranje nije relevantna jer kolektivni sporazumi ni u kojem slučaju nisu obuhvaćeni područjem primjene Uredbe br. 1408/71 (vidjeti njezin članak 1. točku (j)) ( 45 ).

67. Na temelju toga, predlažem da Sud na prvo pitanje odgovori na način da se, sukladno ispravnom tumačenju članaka 2. i 16. Uredbe br. 1408/71, ona ni u jednom trenutku tijekom radnog odnosa ne primjenjuje na državljanina države članice koji u drugoj državi članici radi kao član upravnog ili tehničkog uslužnog osoblja konzulata države koja nije članica, ako je prema zakonodavstvu države članice domaćina usvojenom na temelju članka 71. stavka 2. Bečke konvencije o konzularnim odnosima ta osoba isključena iz njezina sustava socijalnog osiguranja.

D – Drugo pitanje: pitanje diskriminacije

68. Drugo je pitanje alternativne naravi. Ukratko ću na njega odgovoriti za slučaj da Sud ne bude dijelio moje stajalište da se Uredba br. 1408/71 ne primjenjuje na slučaj pred sudom koji je uputio zahtjev.

69. Sud svojim drugim pitanjem u biti želi doznati da li se L. F. Evans, zbog svojeg povlaštenog statusa i izjave od 5. prosinca 1999., ne može u dotičnom predmetu opravdano smatrati žrtvom diskriminacije na osnovi državljanstva ( 46 ).

70. Ako bi se zaključilo da se na L. F. Evans tijekom njezina zaposlenja pri konzulatu SAD‑a primjenjivalo zakonodavstvo države članice, tada se, istom logikom, moraju primjenjivati načelo nediskriminacije iz članka 45. UFEU‑a, članak 7. Uredbe br. 1612/68 i članak 3. Uredbe br. 1408/71.

71. Međutim, načelo nediskriminacije iz tih odredaba zahtijeva ne samo da se usporedive situacije ne smiju različito tretirati već i da se različite situacije ne smiju jednako tretirati. Takav tretman može biti opravdan samo ako se temelji na objektivnim okolnostima neovisnima o državljanstvu odnosne osobe te ako je proporcionalan predviđenom zakonitom cilju ( 47 ).

72. U dotičnom predmetu sud koji je uputio zahtjev u biti traži smjernice o tome je li poseban status L. F. Evans dovoljno različit da bi je razlikovao od osobe koja radi pri konzulatu strane države te koja je ili (i) građanin Unije sa stalnim boravištem u Nizozemskoj nakon 1. kolovoza 1987. ili (ii) nizozemski državljanin (u daljnjem tekstu: druge dvije vrste konzularnih službenika).

73. U tom smislu, Svb i nizozemska vlada smatraju da se položaj L. F. Evans ne može usporediti s položajem drugih dviju vrsta konzularnih službenika. Alternativno, te stranke tvrde da se u pravilima uredbe iz 1976., uredbe iz 1989. i uredbe iz 1998. ne pravi razlika između osoba na osnovi njihova državljanstva te da su u svakom slučaju opravdana na temelju međunarodnog javnog prava.

74. Smatram da se u dotičnom predmetu ne radi o diskriminaciji jer položaj L. F. Evans nije usporediv s položajem drugih dviju vrsta konzularnih službenika.

75. Prema članku 71. stavku 2. BKKO‑a, sudjelovanje L. F. Evans u nizozemskom sustavu socijalnog osiguranja bilo je uređeno nacionalnim pravom. Ako bi Sud zaključio da njezin položaj već zbog samo tog čimbenika nije izvan područja primjene Uredbe br. 1408/71, istaknuo bih da je on objektivno činjenično i pravno različit od položaja drugih dviju vrsta konzularnih službenika.

76. Naime, položaj L. F. Evans pravno je različit utoliko što je ona, za razliku od drugih dviju vrsta konzularnih službenika koji su obvezno osigurani te dužni doprinositi nizozemskom sustavu socijalnog osiguranja, prvotno bila izuzeta od tog sustava te kasnije u položaju da bira hoće li u njemu sudjelovati ( 48 ). Položaj L. F. Evans činjenično je različit utoliko što je, na temelju te pravne razlike i izbora za koji se odlučila, nakon 17. kolovoza 1980. nastavila ne plaćati nikakve doprinose nizozemskom sustavu socijalnog osiguranja. Stoga radnik u položaju poput onoga L. F. Evans ne može razumno imati ista očekivanja u pogledu socijalnog osiguranja kao druge dvije vrste konzularnih službenika.

77. Na temelju toga, ako bi Sud odlučio da je Uredba br. 1408/71 primjenjiva, ne bih preporučio donošenje zaključka da su okolnosti dotičnog predmeta primjer neopravdane diskriminacije.

78. Ako bi se smatralo da se pitanjem 2. (b) pita je li, u svjetlu izjave od 5. prosinca 1999., L. F. Evans bila žrtva nezakonite diskriminacije, iz stajališta koje sam zauzeo gore u točki 76. proizlazi da je moj odgovor „ne“. Međutim, ako pitanjem 2. (b) sud koji je uputio zahtjev od Suda traži da pojasni – u slučaju kad bi Sud položaj L. F. Evans smatrao usporedivim s položajem drugih dviju vrsta konzularnih službenika te zaključio da je drukčije tretirana zbog svojeg državljanstva – može li izjava od 5. prosinca 1999. ispraviti takvu nezakonitu situaciju, moja su stajališta sljedeća.

79. Osnovna pravila o slobodi kretanja iz UFEU‑a, uključujući ona iz članka 45., pravila su primarnog prava koja pojedincima daju prava koja nacionalni sudovi moraju štititi ( 49 ). Ta pravila praktično predstavljaju temeljni kamen unutarnjeg tržišta. U tom bih pogledu podsjetio da su države članice čak bile smatrane odgovornima ako nisu učinile dovoljno da osiguraju slobodu kretanja ( 50 ). Pod određenim okolnostima, čak ni pojedinci ne mogu zaobići zabranu diskriminacije na osnovi državljanstva iz članka 45. UFEU‑a ( 51 ).

80. Osim toga, pojam „diskriminacije“ iz članka 45. UFEU‑a objektivan je pojam. Prema mišljenju Suda, sloboda kretanja radnika unutar Europske unije podrazumijeva uklanjanje svake diskriminacije na osnovi državljanstva između radnika država članica u pogledu zapošljavanja, primitaka od rada i drugih uvjeta rada i zapošljavanja ( 52 ).

81. Stoga smatram da subjektivne okolnosti ovdje nemaju veliku važnost. Drugim riječima, postojanje diskriminacije u konkretnom slučaju ne ovisi o tome je li osoba prihvatila da trpi diskriminaciju ili ne. Sukladno tomu, nisam spreman prihvatiti da bi L. F. Evans, zbog izjave od 5. prosinca 1999., moglo biti onemogućeno, na temelju načela venire contra factum proprium, isticati da je bila izložena diskriminaciji.

82. Zastupati suprotno stajalište značilo bi poticati države članice da pritišću pojedince kako bi prihvatili nepropisnu situaciju te, kako je L. F. Evans isticala na raspravi, odustali od ostvarivanja svojih prava koja im odredbe o slobodnom kretanju iz Ugovora izravno dodjeljuju ( 53 ). Posljedično, ako bi Sud zaključio da je Uredba br. 1408/71 primjenjiva i da predmetna nizozemska pravila povređuju načelo nediskriminacije na osnovi državljanstva, sumnjam da bi izjava od 5. prosinca 1999. mogla spriječiti L. F. Evans u ostvarenju prava, koje joj je izravno dodijeljeno člankom 45. UFEU‑a, da ne bude izložena diskriminaciji.

IV – Zaključak

83. U svjetlu navedenog, predlažem da Sud na pitanja koja je uputio Centrale Raad van Beroep (Nizozemska) odgovori na sljedeći način: Sukladno pravilnom tumačenju članaka 2. i 16. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, ta se uredba ni u jednom trenutku tijekom radnog odnosa ne primjenjuje na državljanina države članice koji u drugoj državi članici radi kao član upravnog ili tehničkog uslužnog osoblja konzulata države koja nije članica, ako je prema zakonodavstvu države članice domaćina usvojenom na temelju članka 71. stavka 2. Bečke konvencije o konzularnim odnosima od 24. travnja 1963. ta osoba isključena iz njezina sustava socijalnog osiguranja.

( 1 ) Izvorni jezik: engleski

( 2 ) Bečka konvencija o konzularnim odnosima, sklopljena u Beču 24. travnja 1963., Zbornik sporazuma Ujedinjenih naroda, svezak 596., str. 261.

( 3 ) U ovom se mišljenju pojam „država pošiljateljica“ navodi i kao „država porijekla“.

( 4 ) U ovom se mišljenju pojam „država primateljica“ navodi i kao „država domaćin“ ili „država boravišta“.

( 5 ) Zbornik sporazuma Ujedinjenih naroda, svezak 1413., A-8638

( 6 ) Uredba Vijeća od 15. listopada 1968. o slobodi kretanja radnika unutar Zajednice [neslužbeni prijevod] (SL, posebno izdanje na engleskom jeziku, 1968.(II), str. 475.), kako je izmijenjena

( 7 ) Uredba Vijeća od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice (SL, posebno izdanje na engleskom jeziku 1971(II), str. 416.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 5., str. 7.), kako je izmijenjena

( 8 ) Od 25. studenoga 1975. do 1. travnja 1985., ta je mogućnost bila predviđena člankom 6. stavkom 3. AOW‑a te između 1. travnja 1985. i 1. srpnja 1998. člankom 6. stavkom 2. tog zakona. Od 1. srpnja 1998. ta je mogućnost bila ponovno dopuštena na temelju članka 6. stavka 3. AOW‑a.

( 9 ) Besluit uitbreiding en beperking kring verzekerden volksverzekeringen van 19 oktober 1976, Staatsblad 1976., 557.; izmijenjena kraljevskom uredbom od 7. srpnja 1982., Staatsblad 1982., 457. i kraljevskom uredbom od 20. kolovoza 1984., Staatsblad 1984., 398.

( 10 ) Besluit uitbreiding en beperking kring verzekerden volksverzekeringen van 3. mei 1989., Staatsblad 1989., 164.

( 11 ) Besluit uitbreiding en beperking kring verzekerden volksverzekeringen van 24. december 1998., Staatsblad 1998., 746.

( 12 ) C‑214/94, EU:C:1996:174

( 13 ) Iz kojeg, kao i nizozemska vlada, zaključujem da je bila konzularni službenik kako je definiran u članku 1. točki (e) BKKO‑a.

( 14 ) Bečka konvencija o diplomatskim odnosima, sklopljena u Beču 18. travnja 1961., Zbornik sporazuma Ujedinjenih naroda, sv. 500., str. 95. U pogledu imuniteta veleposlanstva od sudske nadležnosti strane države vidjeti presudu od 19. srpnja 2012., Mahamdia (C‑154/11, EU:C:2012:491).

( 15 ) Presuda od 22. ožujka 2007., Komisija protiv Belgije, C‑437/04, EU:C:2007:178, t. 33.

( 16 ) Presuda od 21. lipnja 2007., Komisija protiv Hosman‑Chevalier, C‑424/05 P, EU:C:2007:367, t. 39. (moje isticanje). Također vidjeti presude od 29. studenoga 2007., Salvador García protiv Komisije, C‑7/06 P, EU:C:2007:724, t. 51.; Herrero Romeu protiv Komisije, C‑8/06 P, EU:C:2007:725, t. 45.; Salazar Brier protiv Komisije, C‑9/06 P, EU:C:2007:726, t. 49. i De Bustamante Tello protiv Vijeća, C‑10/06 P, EU:C:2007:727, t. 41.

( 17 ) Vidjeti rješenje ICJ‑a od 15. prosinca 1979. u predmetu Diplomatsko i konzularno osoblje Sjedinjenih Država u Teheranu (Sjedinjene Države protiv Irana), privremene mjere, I. C. J. Reports 1979, str. 7., t. 40.

( 18 ) Vidjeti presudu ICJ‑a u predmetu Diplomatsko i konzularno osoblje Sjedinjenih Država u Teheranu, I. C. J. Reports 1980, str. 3., t. 45.

( 19 ) Radi cjelovitosti, treba istaknuti da nizozemska vlada, osim što ne prihvaća da se nizozemsko pravo primjenjuje na L. F. Evans, smatra kako ona ne predstavlja „zaposlenu osobu“ u smislu članka 2. Uredbe br. 1408/71, s obzirom na to da, prema mišljenju te vlade, ne ispunjava uvjete definicije iz članka 1. točke (a) te uredbe zbog činjenice da nije ni obvezno ni dobrovoljno osigurana u skladu s tom definicijom. Međutim, to drugo pitanje izravno je povezano s prvim te se njime više neću zasebno baviti.

( 20 ) U ovom mišljenju pod pojmom „strane države“ podrazumijevam treće zemlje.

( 21 ) Presuda od 3. lipnja 1999., Gómez Rivero, (C‑211/97, EU:C:1999:275) odnosila se na suprugu španjolskog državljanina koji je radio u Generalnom španjolskom konzulatu u Hanoveru (Njemačka), a ne u konzulatu države koja nije članica.

( 22 ) EU:C:1996:174

( 23 ) Vidjeti, među ostalim, presude od 29. lipnja 1994., Aldewereld, C‑60/93, EU:C:1994:271 i od 17. siječnja 2012., Salemink, C‑347/10, EU:C:2012:17.

( 24 ) Prema međunarodnom pravu, zgrade stranog predstavništva ne mogu se smatrati dijelom područja države koju ono predstavlja; vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika Légera u predmetu Boukhalfa (EU:C:1995:381), t. 26. i ondje navedenu sudsku praksu. Također vidjeti Denza, E., Diplomatic Law. Commentary on the Vienna Convention on Diplomatic Relations, Oxford University Press, New York: 2008. (3. iz.), str. 136. do 137. i Crawford, J., Brownlie’s Principles of Public International Law, Oxford University Press, Oxford: 2012. (8. izd.), str. 397.

( 25 ) Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika Cruza Villalóna u predmetu Salemink, EU:C:2011:562, t. 39. kao i točke 2. te 38. do 42. tog mišljenja.

( 26 ) Vidjeti presude od 15. ožujka 1989., Echternach i Moritz, 389/87 i 390/87, EU:C:1989:130, t. 11. i 12. i od 27. svibnja 1993., Schmid, C‑310/91, EU:C:1993:221, t. 20. Također vidjeti presudu od 4. srpnja 2013., Gardella, C‑233/12, EU:C:2013:449, t. 25. i 26.

( 27 ) To nije isto što i dati konzularnim službenicima mogućnost da izaberu sudjelovati u sustavu socijalnog osiguranja države primateljice, što je moguće ako ta država to dopusti, vidjeti članak 48. stavak 4. BKKO‑a.

( 28 ) Nasuprot tomu, vidjeti presudu od 30. travnja 1996., Boukhalfa (EU:C:1996:174, t. 16.), gdje je Sud naglasio da je I. Boukhalfa bila osigurana u njemačkom sustavu socijalnog osiguranja te je bila djelomično obvezna plaćati porez na dohodak. Nezavisni odvjetnik Léger u svojem je mišljenju u tom predmetu (EU:C:1995:381, t. 5.) dalje istaknuo da je I. Boukhalfa plaćala doprinose u tom sustavu.

( 29 ) Vidjeti presude od 16. lipnja 1998., Racke, C‑162/96, EU:C:1998:293, t. 45. i od 21. prosinca 2011., Air Transport Association of America i drugi, C‑366/10, EU:C:2011:864, t. 101.

( 30 ) Vidjeti presudu od 24. studenoga 1992., Poulsen i Diva Navigation, C‑286/90, EU:C:1992:453, t. 9.

( 31 ) U vezi s pravom koje se odnosi na pravno uređenje koje se primjenjuje na epikontinentalni pojas, vidjeti presudu od 17. siječnja 2012., Salemink, EU:C:2012:17, t. 31.

( 32 ) Ta odredba glasi: „1. Odredbe [BKKO‑a] ne diraju u druge međunarodne sporazume koji su na snazi između država stranaka tih sporazuma. 2. Ništa u [BKKO‑u] ne priječi države da zaključe međunarodne sporazume kojima bi potvrdile, dopunile ili razvile odredbe te konvencije ili proširile njezinu primjenu.“ [neslužbeni prijevod]

( 33 ) Međutim, prema Nacrtu pravila o konzularnim odnosima, svrha je članka 73. „istaknuti da [BKKO] ne dira u međunarodne konvencije ili druge sporazume između ugovornih stranaka u području konzularnih odnosa i imuniteta“ (moje isticanje) (Yearbook of the International Law Commission, 1961., sv. II., str. 128., o nacrtu članka 71.).

( 34 ) U vezi s tim, skrenuo bih pozornost na činjenicu da ni Europskoj uniji nisu strani pojmovi imuniteta i povlastica jer su pravila u pogledu toga predviđena u primarnom pravu Unije te, konkretno, u člancima 16. i 17. Protokola (br. 7) o povlasticama i imunitetima Europske unije.

( 35 ) U vezi s tom odredbom vidjeti presudu od 3. lipnja 1999., Gómez Rivero, EU:C:1999:275, t. 22. do 23.

( 36 ) Mnogo je pozornosti posvećeno pitanju – koje se javlja zbog razlika između jezičnih verzija – je li L. F. Evans, „konzularna službenica“ u smislu članka 1. točke (e) BKKO‑a, obuhvaćena osobnim područjem primjene članka 16. Uredbe br. 1408/71. Međutim, kao i Komisija, naglasio bih da u Uredbi br. 1408/71 nema očite pravne osnove za primjenu definicija iz BKKO‑a na članak 16. te uredbe. Međutim, još je važnije da pitanje je li L. F. Evans obuhvaćena osobnim područjem primjene članka 16., prema mojem mišljenju, nije ključno. Stoga ga nije potrebno dalje analizirati.

( 37 ) U engleskom je jeziku pojam „akreditirajuća država“ moguće razumjeti da znači država pošiljateljica (iako bi takvo tumačenje značilo da članak 16. stavak 2. sadržava tautologiju). Takvo tumačenje u skladu je s drugim jezičnim verzijama, kao što je to francuska, u kojoj se koristi izraz „l’État membre accréditant“, a ne „l’État membre accréditaire“ (vidjeti i zapažanja iz te u pogledu sljedeće bilješke).

( 38 ) DA: „De i stk. 1 nævnte arbejdstagere, der er statsborgere i den medlemsstat, som den pågældende mission eller det pågældende konsulat repræsenterer […]“; DE: „Die in Absatz 1 bezeichneten Arbeitnehmer, die Staatsangehörige des entsendenden Mitgliedstaats sind […]“; NL: „Niettemin mogen de in lid 1 bedoelde werknemers die onderdaan zijn van de Lid‑Staat welke zendstaat is […]“. Osim toga, kako se upućuje u prethodnoj bilješci, u francuskoj verziji članka 16. stavka 2. Uredbe spominje se „l’État membre accréditant“ i „l’État membre d’envoi“, ali se nigdje ne spominje strana država.

( 39 ) Osobito, u članku 6. točki (b) Uredbe br. 1408/71 navodi se: „Podložno odredbama članaka 7., 8. i članka 46. stavka 4., ova Uredba u pogledu osoba i pitanja koje obuhvaća, zamjenjuje odredbe svake konvencije o socijalnom osiguranju koja je obvezujuća za [...] najmanje dvije države članice i jednu ili više drugih država, kada rješavanje određenih slučajeva ne obuhvaća nijednu ustanovu jedne od tih drugih država“ (moje isticanje). U toj se odredbi,stoga izričito pravi razlika između država članica i stranih država.

( 40 ) Vidjeti osobito uvodne izjave 2. i 5. do 8. u preambuli Uredbe br. 1408/71.

( 41 ) Vidjeti, među ostalim, presudu od 14. listopada 2010., van Delft i drugi, C‑345/09, EU:C:2010:610, t. 51. i navedenu sudsku praksu.

( 42 ) U tom smislu vidjeti presude od 18. studenoga 2010., Xhymshiti, C‑247/09, EU:C:2010:698, t. 31. do 36.; od 26. rujna 2013., Ujedinjena Kraljevina protiv Vijeća, C‑431/11, EU:C:2013:589, t. 47. i od 27. veljače 2014., Ujedinjena Kraljevina protiv Vijeća, C‑656/11, EU:C:2014:97, t. 57. do 59. i 63.

( 43 ) Vidjeti presudu od 29. lipnja 1994., Aldewereld, EU:C:1994:271, t. 19.

( 44 ) Prema Nacrtu pravila o konzularnim odnosima, „[i]zuzeće [predviđeno člankom 48. BKKO‑a] od odredbi o socijalnom osiguranju opravdavaju razlozi praktičnosti. Ako je u bilo kojem trenutku tijekom svoje karijere član konzulata bio upućen u druge zemlje, na njega se prestalo primjenjivati zakonodavstvo o socijalnom osiguranju države pošiljateljice (zdravstveno osiguranje, osiguranje za slučaj starosti, osiguranje u slučaju invaliditeta itd.), te ako se u svakoj takvoj prilici od njega očekivalo da poštuje odredbe zakonodavstva različitog od zakonodavstva države pošiljateljice, za odnosnog bi dužnosnika ili službenika nastale značajne poteškoće. Stoga je u interesu svih država da odobre izuzeće predviđeno ovim člankom, kako bi se na članove konzulata neprekidno nastavilo primjenjivati njihovo nacionalno zakonodavstvo o socijalnom osiguranju“ (moje isticanje) (Yearbook of the International Law Commission, 1961., sv. II., str. 119. do 120.).

( 45 ) U tom smislu također vidjeti presudu od 17. siječnja 2012., Salemink, EU:C:2012:17, t. 44.

( 46 ) Dodao bih da je diskriminacija, koje je L. F. Evans, kako tvrdi, bila žrtva, paradoksalna posljedica nacionalnog pravila za koje se – barem na temelju uredbe iz 1976. – prvotno činilo da se odnosi na slučaj obrnute diskriminacije nizozemskih državljana koji općenito nisu mogli (te još ne mogu) steći povlašteni status.

( 47 ) Vidjeti, među ostalim, presude od 2. listopada 2003., Garcia Avello, C‑148/02, EU:C:2003:539, t. 31. i od 16. prosinca 2008., Huber, C‑524/06, EU:C:2008:724, t. 75.

( 48 ) Što se tiče mogućnosti da osigurane osobe biraju zakonodavstvo koje se na njih primjenjuje, za usporedbu vidjeti presudu od 29. lipnja 1994., Aldewereld, (EU:C:1994:271, t. 18.), gdje je Sud zaključio da je u glavi II. Uredbe br. 1408/71 članak 16. jedina odredba koja radniku omogućuje izbor. U vezi s tim pitanjem, dodatno vidjeti moje mišljenje u predmetu I (C‑255/13, EU:C:2014:178, t. 59. do 61.).

( 49 ) U tom smislu vidjeti presudu od 5. ožujka 1996., Brasserie du pêcheur i Factortame, C‑46/93 i C‑48/93, EU:C:1996:79, t. 54.

( 50 ) Vidjeti, među ostalim, presude od 9. prosinca 1997., Komisija protiv Francuske, C‑265/95, EU:C:1997:595, t. 30. do 32. i od 12. lipnja 2003., Schmidberger, C‑112/00, EU:C:2003:333, t. 58.

( 51 ) Vidjeti presude od 6. lipnja 2000., Angonese, C‑281/98, EU:C:2000:296, t. 36. i 17. srpnja 2008., Raccanelli, C‑94/07, EU:C:2008:425, t. 45. i 46.

( 52 ) Vidjeti presude od 6. lipnja 2000., Angonese, EU:C:2000:296, t. 29. i od 17. srpnja 2008., Raccanelli, EU:C:2008:425, t. 41.

( 53 ) Slično tomu, iako u pogledu znatno drukčijeg pitanja, vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika Bota u spojenim predmetima Bero i Bouzalmate (C‑473/13 i C‑514/13) i Pham (C‑474/13), koji su trenutačno u tijeku, t. 190. i 201.