ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Ako se pojam „pravne osobe” iz članka 263. stavka 4. UFEU‑a nužno ne poklapa s onima iz različitih pravnih poredaka država članica, taj pojam podrazumijeva, u načelu, postojanje pravne osobnosti uspostavljene u skladu s pravom države članice ili treće države i stranačke sposobnosti priznate tim pravom. Stoga se samo u iznimnim okolnostima, osobito kada to nameću zahtjevi za osiguranjem djelotvorne sudske zaštite, može priznati dopuštenost tužbe subjekta koji u skladu s određenim nacionalnim pravom nema stranačku sposobnost. Postojanje pravne osobnosti i stranačke sposobnosti trebaju se ispitati u skladu s mjerodavnim nacionalnim pravom.

To pravo na podnošenje tužbe fizičkih i pravnih osoba na koje se odnosi članak 263. stavak 4. UFEU‑a ovisi o postojanju pravnog interesa u trenutku podnošenja tužbe koji je kao uvjet dopuštenosti različit od aktivne procesne legitimacije. Kao i predmet postupka, pravni interes mora i dalje postojati sve do donošenja sudske odluke, pod prijetnjom obustave postupka. Taj pravni interes pretpostavlja da poništenje pobijanog akta može samo po sebi imati pravne posljedice i da tužba tako može svojim rezultatom donijeti korist osobi koja ju je podnijela.

U odnosu na tužbu koju je podnio korisnik državnih potpora protiv odluke Komisije kojom proglašava te potpore nespojivim s unutarnjim tržištem i nezakonitim te nalaže njihovo vraćanje, navedena odluka, samo zbog toga, izmijenila je tužiteljevu pravnu situaciju koji nakon donošenja te odluke više nije imao pravo primati te potpore i mogao je načelno očekivati da će ih trebati vratiti. Taj zaključak nije doveden u pitanje likvidacijom tužitelja koja je uslijedila tijekom postupka, s obzirom na to da pobijana odluka nije bila ukinuta ili povučena te je predmet postupka ostao neizmijenjen. Osim toga, pravni učinci pobijane odluke nisu postali nevažeći samo zbog likvidacije tužitelja. Naime, sama okolnost da je poduzetnik u stečaju, osobito kada taj postupak dovodi do poduzetnikove likvidacije, ne dovodi u pitanje načelo povrata potpora. U tom pogledu, u takvom slučaju, uspostavljanje prethodnog stanja i uklanjanje narušavanja tržišnog natjecanja do kojeg je došlo zbog nezakonite isplate potpora može se načelno postići upisom u pasivi potraživanja povrata predmetnih potpora u obveze poduzetnika u likvidaciji.

Posljedično, s obzirom na pobijanu odluku, sporne potpore trebaju barem ostati u pasivi tužitelja jer čak i pod pretpostavkom da se ne mogu vratiti, više ne čine dio tužiteljeve imovine. Ipak, poništenje pobijane odluke bi za posljedicu imalo znatno poboljšanje tužiteljeve gospodarske situacije jer bi se sporne potpore mogle ponovno integrirati u njegovu imovinu.

(t. 51., 53., 55.‑58., 60., 61.)
Pravo na podnošenje tužbe fizičkih i pravnih osoba iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a ovisi o postojanju pravnog interesa u trenutku podnošenja tužbe koji je kao uvjet dopuštenosti različit od aktivne procesne legitimacije. Kao i predmet postupka, taj pravni interes mora i dalje postojati sve do donošenja sudske odluke, pod prijetnjom obustave postupka. Takav pravni interes pretpostavlja da poništenje pobijanog akta može samo po sebi imati pravne posljedice i da tužba tako može svojim rezultatom donijeti korist osobi koja ju je podnijela.

Kad je riječ o tužbi koju je poddržavno tijelo podnijelo protiv Komisijine odluke kojom se potpore koje je to tijelo dodijelilo proglašavaju nespojivima i nezakonitima te nalaže njihov povrat, takvom se odlukom tužitelju nanosi šteta s obzirom na to da on može imati koristi od njezina poništenja. Naime, samo zbog tog poništenja pravne bi se posljedice te odluke na valjanost tužiteljevih akata kojima se dodjeljuju sporne potpore i na obveze koje iz toga za njega proizlaze, to jest zabranu provedbe tih akata i obvezu povrata predmetnih potpora, njemu automatski prestale nametati i njegov bi se pravni položaj zbog toga nužno izmijenio.

Taj zaključak nije doveden u pitanje zato što je tijekom postupka pokrenut postupak likvidacije korisnika potpora, s obzirom na to da pobijana odluka nije bila stavljena izvan snage ili povučena, tako da predmet postupka ostaje neizmijenjen. Nadalje, pobijana odluka nastavlja proizvoditi učinke u odnosu na tužitelja, koji nisu postali nevažeći samo zato što je u odnosu na korisnika potpora pokrenut postupak likvidacije. Naime, sama okolnost da je u odnosu na poduzetnika pokrenut stečajni postupak, osobito kad taj postupak dovodi do poduzetnikove likvidacije, ne dovodi u pitanje načelo povrata potpore. U tom pogledu, u takvom slučaju, ponovna uspostava prethodnog stanja i uklanjanje narušavanja tržišnog natjecanja do kojeg je došlo zbog nezakonite isplate potpora može se u načelu postići unosom obveze koja se odnosi na povrat dotičnih potpora u popis obveza poduzetnika u likvidaciji. Stoga tužitelju ostaje najmanje obveza osiguranja da se potraživanja koja ima prema korisniku na ime dijela već isplaćenih spornih potpora unese u njegov popis obveza. Nadalje, pitanje može li korisnik nastaviti obavljati svoju gospodarsku djelatnost i, slijedom toga, pitanje ima li tužitelj interes da se ta djelatnost nastavi, ne utječu na postojanje tužiteljeva pravnog interesa. Isto tako, s obzirom na to da tužitelj ima pravo podnijeti tužbu ne u svojstvu korisnikova vjerovnika, već u svojstvu javnog tijela koje je osiguralo sporne potpore, okolnost da on kao korisnikov vjerovnik, zbog likvidacije potonjeg, nema interes za poništenje pobijane odluke je irelevantna.

(t. 45., 50., 56.‑58., 60., 63., 64.)
Akte ili odluke koji mogu biti predmet tužbe za poništenje mogu predstavljati samo one mjere koje proizvode obvezujuće pravne učinke koji utječu na interese tužitelja, mijenjajući na određeni način njegov pravni položaj. U tom pogledu, uvjet izravnog utjecaja zahtijeva postojanje dvaju kumulativnih kriterija, odnosno osporavana mjera Unije, kao prvo, mora izravno proizvoditi učinke na pravnu situaciju pojedinca i, kao drugo, ne smije davati nikakvu diskrecijsku ovlast adresatima te mjere koji su zaduženi za njezinu provedbu s obzirom na to da je ona potpuno automatska i proizlazi isključivo iz propisa Unije, bez primjene drugih posrednih pravila.

Kad je riječ o Komisijinoj odluci kojom se državi članici odbija dodjela financijskog doprinosa iz EFRR‑a za veliki nacionalni projekt, prvi kriterij izravnog utjecaja nije ispunjen u slučaju tužbe koju je protiv te odluke podnio poduzetnik koji je u zahtjevu za doprinos koji je podnijela država članica označen kao poduzetnik odgovoran za izvršenje projekta i koji je s navedenom državom članicom sklopio ugovor o dodjeli subvencije za provedbu tog projekta. S jedne strane, navedena odluka ne proizvodi učinke na pravni položaj takvog poduzetnika jer je predmetna država članica ta koja je nositeljica prava na financijsku pomoć Unije o kojoj je riječ. Naime, iz odredbi Uredbe br. 1083/2006 o utvrđivanju općih odredaba o Europskom fondu za regionalni razvoj, Europskom socijalnom fondu i Kohezijskom fondu proizlazi da se samo u okviru odnosa između Komisije i države članice odvijaju operacije na temelju kojih Komisija ocjenjuje i potvrđuje hoće li država članica dobiti financijski doprinos iz EFRR‑a za veliki projekt. To je u skladu s činjenicom da je pomoć iz EFRR‑a zamišljena kao sustav između Komisije i predmetne države članice. U tom pogledu, to što je u odluci o dodjeli financijske pomoći Unije iz EFRR‑a subjekt naznačen kao tijelo koje je odgovorno za provedbu projekta ne znači da je taj subjekt sam nositelj prava na navedenu pomoć. To je tim više relevantno kad pomoć iz EFRR‑a još nije bila dodijeljena državi članici, te je time odnos između subjekta imenovanog odgovornim za provedbu projekta, koji je odgovoran za zahtjev za pomoć, ili korisnika pomoći EFRR‑a i pomoći EFRR‑a, još neizravniji.

S druge strane, valja ustvrditi da provedba pobijane odluke od strane predmetne države članice ne dovodi, na temelju same pobijane odluke ili odredaba prava Unije kojima se nastoji urediti njezin učinak, ni do kakve posljedice za tužitelja jer su njezini učinci ograničeni samo na odnose između Unije, osobito EFRR‑a, i navedene države članice. Stoga pobijana odluka ne sprječava tužitelja da provede projekt ili državu članicu da ga financira financijskim sredstvima različitima od onih koja potječu iz EFRR‑a. Isto tako, pobijana odluka ne nalaže toj državi članici da raskine ugovor ili da vrati iznose koje je isplatila tužitelju za provedbu projekta. U tim okolnostima nijedna posljedica po tužitelja ne proizlazi izravno iz pobijane odluke na temelju prava Unije ili same odluke i stoga ni drugi kriterij izravnog utjecaja nije ispunjen u ovom slučaju.

(t. 23., 32., 37.‑40., 45., 54., 64., 65., 67.)
Nije prikladno da se državnom potporom otkloni sav rizik ulaganja povezan s posebnim projektom. Takvi su rizici, naprotiv, odgovornost poduzetnika korisnika potpore, to više što nisu bili brojčano određeni ili djelomično nisu čak bili unaprijed brojčano odredivi. Prilikom ocjene svrhovitosti potpore relevantan je kriterij samo to je li potpora bila potrebna da se projekt ulaganja provede u dotičnoj potpomognutoj regiji.

U okviru ispitivanja regionalne potpore za velike projekte ulaganja, analiza razmjernosti potpore također mora biti provedena na dan odluke o ulaganju, to jest u kontekstu u kojem poduzetnik korisnik odlučuje o lokaciji svojeg projekta. To, naime, proizlazi već iz logike stavka 21. Komunikacije o kriterijima za dubinsku ocjenu regionalnih potpora velikim projektima ulaganja, koji upućuje na točku 68. Smjernica za nacionalne regionalne potpore za 2007. – 2013. i obvezuje Komisiju da provjeri je li potpora potrebna kako bi se osigurao poticajni učinak ulaganja. Osim činjenice da se poticajni učinak mora ocijeniti čak i prije odluke o ulaganju, treba dodati da upućivanje na pitanje je li potpora potrebna u tom pogledu spada u analizu njezine proporcionalnosti. Nemoguće je razdvojiti te kriterije na način da se jedan ocjenjuje a priori, a drugi a posteriori.

U tom pogledu treba dodati da bi drugačije rješenje dovelo do situacije u kojoj bi se čak i za državnu potporu koja premašuje ono što je strogo potrebno glede cilja koji se želi postići moglo smatrati da ima poticajni učinak i da je proporcionalna samo zbog toga što bi mogla dovesti do provedbe projekta poput onoga iz stavka 22. Komunikacije o kriterijima za dubinsku ocjenu regionalnih potpora velikim projektima ulaganja a da se ne uzme u obzir pitanje nije li ta potpora zapravo plaćanje koje dovodi do poboljšanja financijskog položaja poduzetnika korisnika, a da nije potrebna za postizanje ciljeva iz članka 107. stavka 3. UFEU-a. To tumačenje, koje se odnosi na analizu i nužnosti potpore i njezina poticajnog učinka u trenutku ulaganja, i dalje je sukladno stavku 29. Komunikacije o kriterijima za dubinsku ocjenu regionalnih potpora velikim projektima ulaganja kao i njezinu stavku 26., koji se, među ostalim, odnosi na dokumente podnesene odboru za ulaganja i koji su predstavljali različite scenarije ulaganja.

Međutim, ne može se ocijeniti neproporcionalnim to što je Komisija analizirala elemente koje je imala tijekom ocjene je li potpora potrebna i ima li poticajni učinak, vodeći računa o situaciji na dan odluke kojom je omogućen konačan izbor lokacije projekta ulaganja.

(t. 127.-129., 135.)
Nasuprot tomu, nije potrebno provjeriti dovode li te mreže do sprečavanja svakog oblika tržišnog natjecanja. Naime, s obzirom na to da su kriteriji navedeni u ovoj presudi ispunjeni, to je dovoljno kako bi se smatralo da je selektivni sustav element tržišnog natjecanja, u skladu s člankom 101. stavkom 1. UFEU-a.

Primjenjivost članka 101. UFEU-a na neki sporazum ne dovodi u pitanje primjenu članka 102. UFEU-a na ponašanja stranaka tog istog sporazuma, ako su ispunjeni uvjeti primjene za svaku tu odredbu. To što je djelovanje operatera podvrgnutih stvarnom tržišnom natjecanju odobreno na temelju članka 101. UFEU-a, posljedično ne znači da to isto djelovanje poduzetnika u vladajućem položaju ne bi nikad činilo zlouporabu tog položaja. Stoga, činjenica da je neko ponašanje dopušteno na temelju članka 101. UFEU-a načelno ne podrazumijeva da je to ponašanje dopušteno na temelju članka 102. UFEU-a, nego je za to potrebno provjeriti jesu li ispunjeni uvjeti primjene potonje odredbe.

Međutim, budući da sustav selektivnog popravljanja satova nije obuhvaćen člankom 101. stavkom 1. UFEU-a, s obzirom na to da ga se smatra elementom tržišnog natjecanja zbog poštovanja određenih uvjeta, Komisija u okviru izvršenja široke diskrecijske ovlasti kojom raspolaže u okviru postupanja s pritužbom kojom se prijavljuje postojanje sporazuma ili usklađenog djelovanja i u kojoj se navodi zlouporaba vladajućeg položaja koja proizlazi iz navedenog sustava selektivnog popravljanja može smatrati da usklađenost takvog sustava s člankom 101. stavkom 1. UFEU-a čini indiciju koja je takva da se njome u kombinaciji s drugim elementima može utvrditi kako postoji mala vjerojatnost da bi taj sustav doveo do sprečavanja svakog oblika tržišnog natjecanja u smislu sudske prakse koja se odnosi na članak 102. UFEU-a.

(t. 94. i 96.)
Činjenica da u Uredbi br. 6/2002 o dizajnu Zajednice nije izričito naveden prigovor nezakonitosti kao uzgredni pravni put kojim se pojedinci mogu poslužiti pred Općim sudom kada zahtijevaju poništenje ili preinaku odluke žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo, ne sprječava te pojedince da takav prigovor istaknu u okviru takve tužbe. To pravo proizlazi iz općeg načela prema kojem članak 277. UFEU-a svakoj stranci jamči pravo da u svrhu poništenja odluke koja se na nju odnosi izravno i osobno osporava valjanost ranijih akata institucije koji čine pravni temelj pobijane odluke ako ta stranka nije na temelju članka 263. UFEU-a imala pravo podnošenja izravne tužbe protiv tih akata, čije štetne posljedice trpi a da nije imala mogućnost zahtijevati njihovo poništenje.

Postupak pred žalbenim vijećima Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo nije sudske naravi, nego upravne. Naime, već je presuđeno da se ni jednom pravnom pravilu ni načelu ne protivi to da uprava istim službenicima povjeri ispitivanje predmeta radi izvršenja presude kojom je poništena odluka i da se ne može pod opće načelo, koje proizlazi iz dužnosti nepristranosti, podvesti to da upravno ili sudsko tijelo ima obvezu vraćanja predmeta drugom tijelu ili organizaciji koja je drukčije sastavljena od tog tijela. Stoga valja zaključiti da time što je nakon poništenja predsjedništvo vratilo predmet, u skladu s člankom 1.d Uredbe br. 216/962 o utvrđivanju pravila postupka žalbenih vijeća Ureda za usklađivanje na unutarnjem tržištu (žigovi i dizajni), istom žalbenom vijeću koje je prethodno odlučivalo, bez obveze da to vijeće ima različit sastav, nije prekršena obveza nepristranosti uprave u smislu članka 41. stavka 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.

(t. 38.-40.)
Trajanjem postupka u dvama predmetima iz područja tržišnog natjecanja pred Općim sudom koje je iznosilo gotovo 5 godina i 9 mjeseci, koje se ne može opravdati nijednom okolnošću koja je svojstvena navedenim predmetima krši se članak 47. drugi stavak Povelje Europske unije o temeljnim pravima jer je trajao dulje od razumnog roka za suđenje, što predstavlja dovoljno ozbiljnu povredu pravnog pravila Unije kojim se pojedincima dodjeljuju prava.

Naime, u razdoblju između završetka pisanog dijela postupka obilježenog podnošenjem odgovora na repliku i otvaranja usmenog dijela postupka provode se, među ostalim, sažetak argumenata stranaka, priprema predmeta, činjenična i pravna analiza sporova i priprema usmenog dijela postupka. Tako trajanje tog razdoblja osobito ovisi o složenosti spora kao i o ponašanju stranaka te naknadnim postupovnim pitanjima.

Kad je riječ o složenosti spora, prije svega, tužbe koje se odnose na Komisijinu primjenu prava tržišnog natjecanja složenije su od drugih vrsta predmeta s obzirom na, među ostalim, dužinu pobijane odluke, obujam spisa i potrebu provedbe temeljite ocjene brojnih složenih činjenica koje su često raspršene u vremenu i prostoru. Tako je trajanje od 15 mjeseci između završetka pisanog dijela postupka i otvaranja usmenog dijela postupka u načelu primjereno za postupanje u predmetima koji se odnose na primjenu prava tržišnog natjecanja. Nadalje, s tužbama koje su podnesene protiv iste odluke koju je Komisija donijela na temelju prava tržišnog natjecanja Unije u načelu je potrebno postupati usporedno, uključujući kada te tužbe nisu spojene. To je usporedno postupanje osobito opravdano povezanošću navedenih tužbi kao i potrebom da se osigura dosljednost njihove analize i odgovora koji na njih valja dati. Tako se usporednim postupanjem u povezanim predmetima može opravdati to da se za svaki dodatni povezani predmet razdoblje između završetka pisanog dijela postupka i otvaranja usmenog dijela postupka produlji za jedan mjesec. Naposljetku, stupanj činjenične, pravne i postupovne složenosti predmeta ne opravdava dulje trajanje s obzirom na to da između završetka pisanog dijela postupka i otvaranja usmenog dijela postupka postupak nije bio prekidan ni u kašnjenju zbog toga što je Opći sud donio neku mjeru upravljanja postupkom.

Što se tiče ponašanja stranaka i naknadnih postupovnih pitanja, činjenica da su tužitelji zatražili ponovno pokretanje pisanog dijela postupka ne može opravdati rok od 3 godine i 8 mjeseci koji je već prošao od podnošenja odgovora na repliku.

Stoga, iz razdoblja od 46 mjeseci koje je prošlo između završetka pisanog dijela postupka i otvaranja usmenog dijela postupka proizlazi neopravdano razdoblje nedjelovanja od 20 mjeseci u svakom od tih predmeta.

(t. 61., 64., 66., 67., 69., 70., 74.-76., 78.)
Postupkom u predmetu iz područja prava tržišnog natjecanja pred Općim sudom povrijeđen je članak 47. drugi stavak Povelje Europske unije o temeljnim pravima jer je trajao 20 mjeseci dulje od razumnog roka za suđenje, što predstavlja dovoljno ozbiljnu povredu pravnog pravila Unije kojim se pojedincima dodjeljuju prava.

Naime, u razdoblju između završetka pisanog dijela postupka obilježenog podnošenjem odgovora na repliku i otvaranja usmenog dijela postupka, provode se, među ostalim, sažetak argumenata stranaka, priprema predmeta, činjenična i pravna analiza sporova i priprema usmenog dijela postupka. Tako trajanje tog razdoblja osobito ovisi o složenosti spora kao i o ponašanju stranaka te naknadnim postupovnim pitanjima.

Kad je riječ o složenosti spora, prije svega, tužbe koje se odnose na Komisijinu primjenu prava tržišnog natjecanja složenije su od drugih vrsta predmeta s obzirom na, među ostalim, dužinu pobijane odluke, obujam spisa i potrebu provedbe temeljite ocjene brojnih složenih činjenica koje su često raspršene u vremenu i prostoru. Tako je trajanje od 15 mjeseci između završetka pisanog dijela postupka i otvaranja usmenog dijela postupka u načelu primjereno za postupanje u predmetima koji se odnose na primjenu prava tržišnog natjecanja. Nadalje, s tužbama koje su podnesene protiv iste odluke koju je Komisija donijela na temelju prava tržišnog natjecanja Unije u načelu je potrebno postupati usporedno, uključujući kada te tužbe nisu spojene. To je usporedno postupanje osobito opravdano povezanošću navedenih tužbi kao i potrebom da se osigura dosljednost njihove analize i odgovora koji na njih valja dati. Tako se usporednim postupanjem u povezanim predmetima može opravdati to da se za svaki dodatni povezani predmet razdoblje između završetka pisanog dijela postupka i otvaranja usmenog dijela postupka produlji za jedan mjesec. Naposljetku, stupanj činjenične, pravne i postupovne složenosti predmeta ne opravdava dulje trajanje s obzirom na to da, među ostalim, između završetka pisanog dijela postupka i otvaranja usmenog dijela postupka postupak nije bio prekidan ni u kašnjenju zbog toga što je Opći sud donio neku mjeru upravljanja postupkom.

Što se tiče ponašanja stranaka i naknadnih postupovnih pitanja u predmetu o kojem je riječ, na razdoblje koje je prošlo između završetka pisanog dijela postupka i otvaranja usmenog dijela postupka ni u kojem pogledu nisu utjecali takvo ponašanje ili takva naknadna pitanja.

Stoga, iz razdoblja od 46 mjeseci koje je prošlo između završetka pisanog dijela postupka i otvaranja usmenog dijela postupka proizlazi neopravdano razdoblje nedjelovanja od 20 mjeseci u tom predmetu.

(t. 48., 49., 51., 52., 54., 55., 59.-61., 63.)
Uredba Europskog parlamenta i Vijeća o usklađivanju primitaka od rada i mirovina dužnosnika i ostalih službenika Europske unije kao i koeficijenata ispravka koji utječu na te primitke od rada i mirovine, donesena na temelju članka 336. UFEU‑a, u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom, pripada kategoriji općih akata zakonodavne prirode u pogledu kojih se člankom 263. četvrtim podstavkom UFEU‑a dopuštenost tužbe za poništenje koju podnosi fizička ili pravna osoba uvjetuje poštovanjem uvjeta izravnog i osobnog utjecaja.

Kad je riječ o tužbi koju su podnijela sindikalna ili strukovna udruženja, okolnost da su oni koristili pravo obavještavanja i savjetovanja u pogledu prijedloga usklađivanja primitaka od rada i mirovina koje je Komisija podnijela Parlamentu i Vijeću, na temelju čega je donesena pobijana uredba, ne može dokazati da je ta uredba na njih izravno utjecala. Naime, činjenicom da osoba sudjeluje na bilo koji način u postupku čiji je rezultat donošenje akta Unije izdvaja tu osobu pojedinačno u pogledu predmetnog akta samo ako se važećim propisom Unije toj osobi dodjeljuju određena postupovna jamstva. Osim ako je izričito propisano suprotno, ni postupkom izrade općih akata ni samim tim aktima ne zahtijeva se, na temelju općih načela prava Unije, kao što je pravo na saslušanje i obavještavanje, sudjelovanje osoba na koje utječe, jer interese tih osoba zastupaju politička tijela koja donose te akte.

U tom pogledu, članak 10. Priloga XI. Pravilniku o osoblju, koji omogućava, pod određenim uvjetima, odbacivanje uobičajene metode godišnjeg usklađivanja primitaka od rada iz članka 3. tog priloga, nije primjenjiv u okviru postupka koji je doveo do donošenja predmetne uredbe. Stoga se tužitelji ne mogu pozivati na postupovna prava na temelju te odredbe kako bi dokazali svoju aktivnu procesnu legitimaciju. Tako proizlazi iz članka 10.a i članka 9. stavka 3. Pravilnika o osoblju, članka 1. Priloga II. Pravilniku te članka 24.b i članka 55. Pravilnika o osoblju. Okolnost da se sindikalne ili strukovne organizacije ne mogu pozivati na postupovna prava iz tih odredbi ne isključuje mogućnost da ta prava koriste na temelju drugih odredbi prava Unije, uključujući Pravilnik o osoblju. Članci 10.b i 10.c Pravilnika o osoblju nude Komisiji mogućnost savjetovanja s navedenim predstavničkim udruženjima o prijedlogu revizije Pravilnika o osoblju i mogućnost da svaka institucija sklopi s tim organizacijama koje se unutar nje nalaze sporazume u vezi sa svojim osobljem. Okolnost da takvi sporazumi ne mogu dovesti ni do kakvih izmjena Pravilnika o osoblju, ni do kakve proračunske obveze, ni odnositi se na funkcioniranje institucije i da sindikalne ili strukovne organizacije potpisnici moraju djelovati u svakoj instituciji poštujući statutarne ovlasti odbora osoblja, ne čini po sebi prepreku tomu da predmet tih sporazuma bude dodjela postupovnih jamstava navedenim udruženjima.

(t. 52.‑54., 69., 89., 95., 97.‑99., 101.)