ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4

Članak 4. te Uredbe naslovljen „Regulator i koordinator” glasi kako slijedi: „1. Države članice odgovorne za [...] koordinirane zračne luke osiguravaju imenovanje kvalificirane fizičke ili pravne osobe kao [...] koordinatora nakon što se o tome savjetuje sa zračnim prijevoznicima koji redovito koriste tu zračnu luku, njihovim predstavničkim organizacijama te tijelom za upravljanje zračnom lukom i koordinacijskim odborom, ako takav odbor postoji. Isti [...] koordinator može biti imenovan za više zračnih luka. 2. Države članice odgovorne za [...] koordinirane zračne luke osiguravaju: [...] (b) nezavisnost koordinatora na koordiniranoj zračnoj luci funkcijski razdvajajući koordinatora od svake pojedine zainteresirane strane. Sustav financiranja aktivnosti koordinatora mora biti takav da osigura njegov nezavisan status. (c) da koordinator postupa u skladu s ovom Uredbom na neutralan, nediskriminacijski i transparentan način. [...] 5. Isključivo je koordinator slotova osoba odgovorna za dodjelu slotova. On dodjeljuje slotove u skladu s odredbama ove Uredbe i omogućuje, u hitnim slučajevima, dodjelu slotova izvan radnog vremena. 6. [...] Koordinator slotova je dužan nadzirati jesu li operacije zračnih prijevoznika u skladu sa slotovima koji su im dodijeljeni. Te provjere sukladnosti obavljaju se u suradnji s tijelom za upravljanje zračnom lukom i s nadležnom kontrolom zračnog prometa, pri čemu treba voditi računa o vremenu i drugim relevantnim parametrima koji se odnose na dotičnu zračnu luku. [...] [...] 8. Koordinator će, na zahtjev, u nekom razumnom roku besplatno dati na uvid zainteresiranim stranama, posebno članovima ili promatračima u koordinacijskom odboru, u pisanom obliku ili bilo kojem drugom lako dostupnom obliku sljedeće informacije: (a) kronološki redoslijed dodjele slotova svim zračnim prijevoznicima u dotičnoj zračnoj luci; (b) o zatraženim slotovima (prvi zahtjev) za sve zračne prijevoznike i to kronološkim redoslijedom; (c) o svim dodijeljenim slotovima i preostalim zahtjevima za slotove, navedene kronološkim redoslijedom po prijevoznicima, za sve zračne prijevoznike; (d) o svim preostalim raspoloživim slotovima; (e) sve pojedinosti o kriterijima za raspodjelu.”
7

Članci 7. do 9. Direktive 2003/96 propisuju da se najniže razine poreza koji se primjenjuju na pogonska goriva, odnosno na proizvode koji se koriste kao pogonska goriva za posebne industrijske i komercijalne potrebe kao i goriva za ogrjev određuju kako je predviđeno u Prilogu I. tablicama A do C te direktive.
38

S druge strane, Sud je presudio, što se tiče slobode poslovnog nastana, čak i ako bi porezni sustav jedne države članice bio često povoljniji prema nerezidentnim poreznim obveznicima, to ne znači da bi, ako se taj sustav pokaže nepovoljnim za te obveznike, to dovelo do nejednakog postupanja u odnosu na rezidentne obveznike i stvorilo prepreku slobodi poslovnog nastana (vidjeti, u tom smislu, presude od 14. prosinca 2000., AMID, C141/99, EU:C:2000:696, t. 27., i od 22. ožujka 2007., Talotta, C383/05, EU:C:2007:181, t. 31.). Isto tako, Sud je već presudio da se okolnost da nacionalni propis dovodi u nepovoljni položaj nerezidente ne može kompenzirati činjenicom da u drugim situacijama, taj isti propis ne pogađa nerezidente u odnosu na rezidente (presuda od 18. srpnja 2007., Lakebrink i Peters‑Lakebrink, C‑182/06, EU:C:2007:452, t. 23.).
15

Izjavom (Deed Poll) od 26. srpnja 2004., registriranom 22. rujna 2004. pri službama Supreme Court of England and Wales (Vrhovni sud Engleske i Walesa, Ujedinjena Kraljevina) i objavljenom u The London Gazette od 8. studenoga 2004., tužitelj u glavnom postupku promijenio je svoje ime tako da se prema britanskom pravu zove „Peter Mark Emanuel Graf von Wolffersdorff Freiherr von Bogendorff”.
31

Tijekom poreznog nadzora kojem je bio podvrgnut Polihim, bugarska carinska tijela su utvrdila da je to društvo, na potvrdama o trošarinama izdanima za porezna razdoblja od 1. do 30. lipnja 2012. kao i od 1. do 30. rujna 2012., izjavilo da je u korist društva Petros Ojl osam puta stavilo u potrošnju teška loživa ulja obuhvaćena oznakom KN 2710 19 64, ali je napomenulo da u tom pogledu nije bilo obveznik nikakve trošarine, s obzirom na to da je ta roba bila namijenjena proizvodnji električne energije, u smislu članka 24. stavka 2. točke 3. Zakona o trošarinama.
65

Međutim, u glavnom predmetu nije sporno da je neispunjavanje navedene obveze bilo utvrđeno nakon ponovnog izvoza predmetne robe. Slijedom toga, ta je roba bila obuhvaćena postupkom carinskog skladištenja sve do svojeg ponovnog izvoza te nije sporno da nije postojao nikakav rizik da će ona ući u gospodarske tokove Unije. Naime, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 97. svojeg mišljenja, dug po osnovi PDV‑a mogao bi se dodati carinskom dugu ako nezakonito postupanje koje je dovelo do tog duga omogućuje pretpostavku da je predmetna roba ušla u gospodarske tokove Unije i da je, dakle, mogla biti predmet potrošnje, stvarajući tako događaj koji dovodi do plaćanja PDV‑a.
53

Činjenica da je, suprotno situaciji koja je dovela do presude od 4. listopada 2012., Komisija/Austrija (C‑75/11, EU:C:2012:605), student dužan vratiti gospodarsku prednost koja proizlazi iz davanja za troškove prijevoza ako ne stekne diplomu unutar deset godina ne znači da ta prednost ulazi u pojam „studentskih stipendija ili studentskih zajmova” predviđen člankom 24. stavkom 2. Direktive 2004/38. S obzirom na to da je vezano za uvjet stjecanja diplome unutar deset godina, to davanje predstavlja prije uvjetni dar nego zajam.
30

Taj sud smatra da mehanizam zamjene lijeka predviđen u članku 129. SGB‑a V ne daje takvu konkurentsku prednost u slučaju pristupanja sustavu sporazuma o rabatu u smislu članka 130.a stavka 8. tog propisa. Situacija je s tim u vezi drukčija kad je takav sporazum o rabatu sklopljen u okviru postupka javne nabave. U potonjem slučaju posljedica isključivosti koju uživa uspješni ponuditelj jest to da se on nalazi u posebnom konkurentskom položaju, s obzirom na to da dodjela ugovora ima odlučujući utjecaj na tržišno natjecanje. Nasuprot tomu, u slučaju kad su takvi sporazumi sklopljeni sa svim zainteresiranim subjektima, do zamjene lijeka ne dolazi na temelju izbora javnog naručitelja, nego ljekarnika ili pacijenta, ovisno o uvjetima prodaje koje predlože subjekti koji su pristupili sustavu sporazuma o rabatu. Stoga je moguće da proizvodi nekih od subjekata koji su pristupili budu vrlo rijetko kupovani. Isto bi vrijedilo i da je, kao u ovom slučaju, pristupio samo jedan subjekt. Naime, dodjeljivanjem prava pristupanja u svakom trenutku svakom zainteresiranom subjektu javni naručitelj odustaje od izvršavanja utjecaja na konkurentsku situaciju, koja ne ovisi o mogućnosti zamjene lijekova subjekata koji su pristupili, nego o odluci svakog od potencijalno zainteresiranih subjekata o tome hoće li ili neće sudjelovati u sustavu sporazuma o rabatu.
45

U takvom slučaju, koji je na sudu koji je uputio zahtjev da potvrdi, i da pritom nema potrebe odlučiti o spojivosti mehanizma, poput onog iz članka 2. stavka 3. ErbStG‑a, s pravom Unije, valja navesti da, s obzirom na to da su sva stjecanja nerezidenta podvrgnuta potpunom oporezivanju, to što se kod zbrajanja uzima u obzir dulje razdoblje za darovanja između nerezidenata od darovanja u kojima je najmanje jedna stranka rezident može, ako je to slučaj, dovesti do toga da se olakšica primjenjuje na poreznu osnovicu koja je za prvu kategoriju darovanja viša od druge kategorije te je stoga ta prva kategorija opovrgnuta porezu na darovanju koji je veći od onog koji se obračunava za drugu kategoriju darovanja. Učinak takvog mehanizma je ograničenje kretanje kapitala, s obzirom na to da može smanjiti vrijednost dara koji uključuje i nekretnine (vidjeti analogijom presudu od 22. travnja 2010., Mattner, C‑510/08, EU:C:2010:216, t. 27.).
8

Članak 15. stavak 7. Uredbe br. 3821/85, kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 561/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. ožujka 2006. (SL 2006., L 102, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 167., u daljnjem tekstu: izmijenjena Uredba br. 3821/85), određuje: „(a) Kada vozač upravlja vozilom opremljenim uređajem za bilježenje u skladu s Prilogom I., vozač mora predočiti uvijek kada to zatraži nadzorni službenik: i) zapisne listove za tekući tjedan i one koje je koristio prethodnih 15 dana; ii) karticu vozača, ako je posjeduje; i iii) svu ručnu evidenciju i ispis učinjen tijekom tekućeg tjedna i prethodnih 15 dana kako se to zahtijeva na temelju ove Uredbe i Uredbe [br. 561/2006]. Međutim, nakon 1. siječnja 2008., vremenska razdoblja navedena u alinejama i. i iii. obuhvaćaju tekući dan i prethodnih 28 dana. (b) Kada vozač upravlja vozilom koje je opremljeno tahografom u skladu s Prilogom I.B, vozač mora predočiti uvijek kada to nadzorni službenik zatraži: i. karticu vozača čiji je on vlasnik; ii. svu ručnu evidenciju i ispis učinjen tijekom tekućeg tjedna i prethodnih 15 dana kako se to zahtijeva na temelju ove Uredbe i Uredbe [br. 561/2006]; i, iii) ispisne listove koji odgovaraju istom razdoblju navedenom u prethodnom podstavku tijekom kojeg je on upravljao vozilom opremljenim tahografom u skladu s Prilogom I. Međutim, nakon 1. siječnja 2008., vremenska razdoblja navedena u alineji ii. obuhvaćaju tekući dan i prethodnih 28 dana. (c) Ovlašteni nadzorni službenik može provjeriti sukladnost s Uredbom [br. 561/2006] analizom ispisnih listova, podataka na displeju ili ispisu koji su zabilježeni pomoću uređaja za bilježenje ili kartice vozača ili, ako to ne postoji, analizom svih ostalih popratnih dokumenata kojima se opravdava nepridržavanje odredaba, kako su utvrđene u članku 16. stavcima 2. i 3.”
34

Taj je sud međutim smatrao da to u konkretnom primjeru nije bio slučaj, kao što se moglo zaključiti iz uvjeta izdavanja. On je dodao da ti uvjeti nisu predviđali da se predmetne tražbine konačno neće dugovati u slučaju ako vlastiti kapital padne ispod minimalne nadzorne granice, već samo to da se one neće moći potraživati sve dok ne budu ispunjeni minimalni zahtjevi.
27

Osim toga, kad je riječ o eventualnim financijskim posljedicama na sustav osiguranja troškova pravne zaštite, valja podsjetiti da, čak i da do njih dođe, one ne mogu dovesti do uskog tumačenja članka 4. stavka 1. točke (a) Direktive 87/344. Naime, cilj Direktive 87/344 nije potpuno usklađivanje pravila primjenjivih na ugovore o osiguranju troškova pravne zaštite i prema trenutačnom stanju prava Unije države članice ostaju slobodne odrediti sustav primjenjiv na te ugovore, pod uvjetom da načela predviđena tom direktivom ne budu lišena svoje biti (vidjeti u tom smislu presudu Stark, C‑293/10, EU:C:2011:355, t. 31.). Stoga to što osiguranik izvršava pravo slobodnog izbora svojega zastupnika ne isključuje mogućnost da se u određenim slučajevima postave ograničenja troškova koje će snositi osiguravatelji (vidjeti presudu Sneller, C‑442/12, EU:C:2013:717, t. 26.).
87

Imajući to na umu, valja istaknuti da, kako to proizlazi iz odluke o upućivanju zahtjeva, sud koji je uputio zahtjev posebno želi znati treba li članak 48. stavak 3. Direktive 2004/18, koji svakom gospodarskom subjektu priznaje pravo da se za određeni ugovor može osloniti na sposobnost drugih subjekata, tumačiti uzimajući u obzir sadržaj članka 63. stavka 1. Direktive 2014/24, s obzirom na to da je riječ o odredbi koja odgovara navedenom članku 48.
1

Svojim žalbama društva ArcelorMittal Tubular Products Ostrava a.s., ArcelorMittal Tubular Products Roman SA, Benteler Deutschland GmbH, prije Benteler Stahl//Rohr GmbH, Ovako Tube & Ring AB, Rohrwerk Maxhütte GmbH, Dalmine SpA, Silcotub SA, TMK‑Artrom SA, Tubos Reunidos, SA, Vallourec Oil and Gas France, prije Vallourec Mannesmann Oil & Gas France SAS, Vallourec Tubes France SAS, prije V & M France SAS, Vallourec Deutschland GmbH, prije V & M Deutschland GmbH, voestalpine Tubulars GmbH & Co. KG, Železiarne Podbrezová a.s (u daljnjem tekstu zajedno: ArcelorMittal i dr.) i Vijeće Europske unije zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 29. siječnja 2014., Hubei Xinyegang Steel/Vijeće (T‑528/09, EU:T:2014:35; u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je taj sud prihvatio zahtjev društva Hubei Xinyegang Steel Co. Ltd (u daljnjem tekstu: Hubei) za poništenje Uredbe Vijeća (EZ) br. 926/2009 od 24. rujna 2009. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe uvedene na uvoz određenih bešavnih cijevi od željeza ili čelika podrijetlom iz Narodne Republike Kine (SL L 262, str. 19.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 54., str. 286.; u daljnjem tekstu: sporna uredba).
24

U tom pogledu je potrebno utvrditi da, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točkama 38. do 42. svojeg mišljenja, nagodba s vjerovnicima, kako ju je opisao sud koji je uputio zahtjev i kako je izložena u točkama 6. do 8. ove presude, podvrgnuta je strogim pretpostavkama za primjenu čija je svrha pružiti jamstva posebice što se tiče podmirenja povlaštenih tražbina, dakle i tražbina s osnove PDV‑a.
3

Uvodne izjave 2. i 3. Direktive 86/653 glase: „budući da razlike u nacionalnim pravima, koje se odnose na trgovačko zastupanje, značajno utječu na uvjete tržišnog natjecanja i na provođenje djelatnosti zastupanja unutar [Europske unije], te su štetne kako za zaštitu koja se pruža trgovačkim zastupnicima u odnosu na njihove nalogodavce, tako i za sigurnost trgovačkih poslova; budući da su, štoviše, te razlike takve da u značajnoj mjeri sprečavaju sklapanje i izvršavanje ugovora o trgovačkom zastupanju u kojima nalogodavac i trgovački zastupnici imaju poslovni nastan u različitim državama članicama; budući da bi se trgovina robom između država članica trebala odvijati pod uvjetima sličnim onima na jedinstvenom tržištu, te da to iziskuje usklađivanje pravnih sustava država članica do one mjere koja osigurava uredno djelovanje zajedničkog tržišta; budući da u tom pogledu kolizijska pravila ne uklanjaju u području trgovačkog zastupanja prethodno opisane nedosljednosti, niti bi to bio slučaj čak i da ih se učini jednoobraznima, te je stoga predloženo neophodno usklađivanje bez obzira na postojanje tih pravila”.
20

U svojoj odluci od 18. prosinca 2006. Ministarstvo integracija – uzimajući osobito u obzir to što je C. Genc rođen u Turskoj, gdje je proveo cijelo svoje djetinjstvo i obrazovao se sve do tog dana, to što nikada nije bio u Danskoj, što govori jedino turski, što ne postoji ništa što ga povezuje s danskim društvom i što ga je otac u posljednje dvije godine vidio samo u dva navrata – zaključilo je da u mladosti na tužitelja u glavnom postupku danske norme nisu utjecale u takvom stupnju da on ima dovoljnu vezu ili ima mogućnost uspostave dovoljnih veza s Danskom da postoji temelj za uspješnu integraciju.
14

U skladu s člankom 6. navedene uredbe, naslovljenim „Najveća količina za izdavanje”: „1. Za svako od tri podrijetla i za svako od tromjesečja navedenih u Prilogu I. dozvole se izdaju za najveću količinu koja je jednaka: (a) količini navedenoj u Prilogu I. za to tromjesečje i za to podrijetlo; (b) količinama za koje tijekom prethodnog tromjesečja za to podrijetlo nisu podneseni zahtjevi; (c) količinama koje nisu bile iskorištene za to podrijetlo iz ranije izdanih dozvola, a o kojima je Komisija bila obaviještena. [...] 2. Za svako od tri podrijetla i za svako od tromjesečja navedenih u Prilogu I., najveća količina izračunata u skladu sa stavkom 1. raspodjeljuje se kako slijedi: (a) 70 % za tradicionalne uvoznike; (b) 30 % za nove uvoznike. Međutim, od prvog ponedjeljka drugog mjeseca svakog tromjesečja dostupne količine dodjeljuju se bez razlikovanja dviju kategorija uvoznika.” [neslužbeni prijevod]
28

To je pitanje postavljeno s obzirom na to da je u navedenom članku 28., u vrijeme donošenja odluke predsjednika UKE‑a, bila predviđena samo obveza za države članice da osiguraju da konačni korisnici mogu pristupiti nezemljopisnim brojevima na njihovu državnom području, gdje je to tehnički i ekonomski moguće, osim u slučajevima kada je nazvani pretplatnik zbog poslovnih razloga odabrao ograničiti pristup pozivateljima koji su locirani na posebnim zemljopisnim područjima, dok je u članku 28. stavku 1. točki (a) navedene direktive, kako je izmijenjena Direktivom 2009/136, sada predviđeno da „države članice osiguravaju da [...] odgovarajuća državna tijela poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da krajnji korisnici imaju mogućnost pristupa i korištenja usluga korištenjem nezemljopisnih brojeva unutar [Unije] [...]”.
23

Sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje je li obavljanje djelatnosti njemačke kreditne institucije koja je otvorila podružnicu u Austriji otežano zbog istodobnog postojanja obveze prijenosa informacija, predviđene člankom 33. stavkom 1. ErbStG‑a, i obveze da u Austriji poštuje bankarsku tajnu, zaštićenu člankom 38. stavkom 2. i člankom 101. BWG‑a. U tom smislu, taj sud navodi da je kreditna institucija koja se nalazi u položaju tužitelja u glavnom postupku, sukladno članku 38. stavku 2. točki 5. BWG‑a, dužna od svojih klijenata zahtijevati pristanak kako bi njemačkim tijelima eventualno prenijela informacije koje se na njih odnose, a sve to kako bi postupila u skladu s tim dvjema obvezama. Posljedica činjenice da je potrebno dati takav pristanak može biti to da se mogući klijenti austrijske podružnice takve kreditne institucije eventualno odluče za poslovanje s austrijskim bankama ili austrijskim društvima kćerima njemačkih banaka, s obzirom na to da ni jedni ni drugi ne podliježu sličnoj obvezi prijenosa informacija.
16

M. Khachab potom je podnio upravnu pritužbu protiv te odluke vladinom predstavništvu, koja je odbijena odlukom od 25. svibnja 2012. zbog sljedećih razloga: „[...] U prilog svojem zahtjevu [M. Khachab] podnio je ugovor o radu na određeno vrijeme koji je sklopio s društvom ‚Construcciones y distribuciones constru‑label SL’. Međutim, sustav informacija o radu u sklopu sustava socijalnog osiguranja pokazao je da je on prestao raditi za to društvo 1. ožujka 2012., da je radio samo 15 dana u toj godini i 48 dana u cijeloj 2011. godini. Iz prethodno navedenoga proizlazi da on na dan donošenja odluke nije obavljao nikakvu profesionalnu aktivnost, što je još uvijek slučaj, i da nije dokazao da ima dovoljne izvore prihoda za uzdržavanje svoje obitelji nakon spajanja. Istoga datuma ništa nije upućivalo na to da će imati takve izvore prihoda za godinu koja slijedi nakon podnošenja zahtjeva za spajanje obitelji. Stoga nijedan od uvjeta za dodjelu boravišne dozvole radi spajanja obitelji nije ispunjen.”
98

To je tumačenje u skladu s ciljevima i općom strukturom Direktive 93/13. U tom pogledu, s obzirom na prirodu i značaj javnog interesa koji predstavlja temelj zaštite zajamčene potrošačima, tom je direktivom naloženo državama članicama, kako to proizlazi iz članka 7. stavka 1., da osiguraju primjerena i djelotvorna sredstva za „sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredbi u ugovorima koje prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima”. Međutim, ako bi nacionalni sud mogao izmijeniti sadržaj nepoštenih uvjeta, to bi moglo ugroziti ostvarenje dugoročnog cilja iz članka 7., budući da bi se time doprinijelo slabljenju preventivnog učinka na prodavatelje robe ili pružatelje usluga, koji postoji samom činjenicom neprimjene takvih nepoštenih uvjeta na potrošače (presuda od 30. svibnja 2013., Asbeek Brusse i de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, t. 58. i navedena sudska praksa).
48

Osim toga, iako je točno, kao što je to Amazon istaknuo, da stavljanje na tržište medija za bilježenje samo po sebi nije nezakonito i da je, s obzirom na to da je Republika Austrija odlučila uvesti iznimku privatnog reproduciranja predviđenu člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2001/29, umnožavanje za privatnu uporabu putem takvih medija dopušteno austrijskim pravom, to pravo u skladu sa spomenutom odredbom kao uvjet za privatno reproduciranje propisuje to da nositelji prava prime „pravičnu naknadu”, odnosno u ovom slučaju naknadu propisanu člankom 42.b stavkom 1. UrhG‑a.
18

Tužitelj u glavnom postupku podnio je žalbu u kasacijskom postupku sudu koji je uputio zahtjev. Taj je sud, nakon što je naveo da u Uredbi br. 1186/2009 nije dana definicija pojma „uobičajeno boravište”, istaknuo da pristup Gerechtshofa Amsterdam (Žalbeni sud u Amsterdamu) dovodi do pitanja je li tužitelj u glavnom postupku imao, u razmatranom razdoblju, uobičajeno boravište i u Nizozemskoj i u Kataru. On je naglasio da, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, ni mogućnost postojanja uobičajenog boravišta i u Nizozemskoj i u Kataru kao ni primjena oslobođenja od uvoznih carina iz članka 3. navedene uredbe nisu protivni ciljevima te uredbe, s obzirom na to da je tužitelj u glavnom postupku odustao od svojeg boravišta u Kataru te je prenio svoje osobno vlasništvo u Nizozemsku.
19

Porezna uprava smatrala je da poreznu osnovicu koju valja upotrijebiti prilikom davanja u zakup predmetnog poslovnog objekta trebaju činiti troškovi povezani s dovršetkom izgradnje, uvećani za kapitaliziranu vrijednost svih zakupnina. Oudelandu je dostavljeno rješenje o ponovnom razrezu poreza za razdoblje od 1. do 30. lipnja 2004., za iznos koji odgovara razlici između porezne osnovice koju je izračunao Oudeland i one koju je utvrdila porezna uprava. Unatoč Oudelandovu prigovoru, to je rješenje održano na snazi.
(25)

Ograničenje iz članka 10.a stavka 5. Direktive [2003/87] jest 809315756 [jedinica] za [2013.]. Kako bi utvrdila to ograničenje, Komisija je najprije od država članica te država EGP‑a i EFTA‑e prikupila informacije o tome jesu li ta postrojenja proizvođači električne energije ili druga postrojenja obuhvaćena člankom 10.a stavkom 3. Direktive [2003/87]. Komisija je zatim za razdoblje od 2005. do 2007. odredila udjel emisija iz postrojenja koja nisu obuhvaćena tom odredbom, ali su uključena u EU [sustav trgovanja jedinicama] u razdoblju od 2008. do 2012. Komisija je zatim primijenila udjel od 34,78289436 % na količinu (1976784044 [jedinica]) određenu na temelju članka 9. Direktive [2003/87]. Rezultatu toga izračuna Komisija je nakon toga pribrojila 121733050 [jedinica], na temelju prosječnih godišnjih verificiranih emisija u razdoblju od 2005. do 2007. iz odgovarajućih postrojenja, uzimajući u obzir revidirano područje primjene EU [sustava trgovanja jedinicama] od 2013. nadalje. S time u vezi, Komisija se za prilagodbu gornje granice služila informacijama koje su dostavile države članice te države EGP‑a i EFTA‑e. Ako nisu bile dostupne godišnje verificirane emisije za razdoblje od 2005. do 2007., Komisija je u mjeri u kojoj je to bilo moguće relevantne iznose emisija ekstrapolirala iz verificiranih emisija iz kasnijih godina primjenom faktora od 1,74 % u suprotnom smjeru. Komisija se savjetovala s tijelima [...] država članica o za to uporabljenim informacijama i podacima te je od njih dobila potvrdu. Usporedbom ograničenja iz članka 10.a stavka 5. Direktive [2003/87] sa zbrojem preliminarnih godišnjih količina besplatno dodijeljenih [jedinica] bez primjene faktora iz Priloga VI. Odluci [2011/278] dobiva se godišnji [faktor korekcije] kako je određen u Prilogu II. ovoj Odluci.”