ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
19

Komisija je 20. prosinca 2019. Vijeću poslala radni dokument svojih službi, naslovljen „Union submission to the seventh meeting of the [ISWG‑GHG] of the IMO in London from 23 to 27 March 2020 on the introduction of lifecycle guidelines to estimate well‑to[‑]tank greenhouse gas (GHG) emissions of sustainable alternative fuels to incentivise the uptake of sustainable alternative fuels at global level” (Podnesak Unije za sedmi sastanak [ISWG‑GHG] IMO‑a, u Londonu od 23. do 27. ožujka 2020., o uvođenju smjernica o životnom ciklusu za procjenu emisija stakleničkih plinova iz održivih alternativnih goriva u fazi „od izvora do spremnika” s ciljem poticanja korištenja održivih alternativnih goriva na svjetskoj razini) (SWD (2019) 456 final).
34

U tom pogledu valja podsjetiti na to da se uvjeti korišteni za utvrđivanje izuzećâ iz članka 132. Direktive o PDV‑u trebaju strogo tumačiti jer oni predstavljaju iznimke od općeg načela da se PDV obračunava na sve isporuke usluga koje je porezni obveznik obavio uz naplatu. Međutim, tumačenje tih izraza mora poštovati zahtjeve načela fiskalne neutralnosti svojstvenog zajedničkom sustavu PDV‑a i biti u skladu s ciljevima koji se nastoje postići navedenim izuzećima. Stoga to pravilo strogog tumačenja ne znači da uvjete korištene za utvrđivanje izuzeća predviđenih navedenim člankom 132. treba tumačiti na način koji bi ih lišio njihovih učinaka (presuda od 15. travnja 2021., Administration de l’Enregistrement, des Domaines et de la TVA, C‑846/19, EU:C:2021:277, t. 57.).
72

Osim toga, tumačenje članka 3. Uredbe br. 2988/95, prema kojem je zakonodavac Unije u svojem stavku 2. tek odredio rok za izvršenje samo onih odluka kojima se izriče upravna kazna, iako je u stavku 1. tog članka utvrdio pravila o zastari koja se primjenjuju na postupke koji mogu dovesti do donošenja odluka kojima se izriču ne samo takve kazne, nego i upravne mjere, bilo bi nedosljedno. To bi dovelo do toga da samo rok za izvršenje upravnih mjera nije određen pravom Unije, što bi bilo protivno cilju navedenog članka 3. kao i općoj strukturi sustava zastare koji je uspostavljen tim člankom (vidjeti u tom smislu presudu od 3. rujna 2015., Sodiaal International, C-383/14, EU:C:2015:541, t. 25.).
31

Sud koji je uputio zahtjev među ostalim naglašava da, u skladu s napomenama s objašnjenjem HS‑a, biljni ekstrakti više nisu sadržani u tarifnom broju 1302 čim su pridodani drugim proizvodima i na taj način prerađeni u prehrambene proizvode i da, iako se u skladu s napomenama s objašnjenjem KN‑a kad je riječ o tarifnom broju 1302, preradi u vezi sa standardizacijom ne protivi to da se proizvod razvrsta u taj tarifni broj, nije sigurno da se znatno razrjeđivanje poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku i dalje može smatrati standardizacijom, čak i ako je to razrjeđivanje namijenjeno određivanju udjela vanilina u iznosu od 0,5 % kao što je to potvrdio tužitelj iz glavnog postupka.
32

Naposljetku, cilj zaštite potrošača koji se želi postići Uredbom br. 261/2004 potvrđuje zaključak iz točke 27. ove presude. Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 41. svojeg mišljenja, razlikovanje ovisno o tome je li do kašnjenja došlo zbog prvog ili drugog dijela izravno povezanog leta koji je bio rezerviran na temelju jedinstvene rezervacije bilo bi neopravdano razlikovanje, tako da bi United Airlines bio dužan isplatiti odštetu u slučaju kašnjenja do kojeg je došlo na prvom dijelu tog leta, ali to ne bi bio dužan učiniti u slučaju kašnjenja do kojeg je došlo na drugom dijelu navedenog leta, iako takav izravno povezani let treba smatrati cjelinom u svrhu prava na odštetu, a putnici u obama slučajevima jednako kasne na konačno odredište i stoga trpe jednake neugodnosti.
28

Uvodno treba podsjetiti na to da, prilikom tumačenja odredbe prava Unije, valja voditi računa ne samo o njezinu tekstu nego i o njezinu kontekstu i ciljevima koji se nastoje postići propisima kojih je ona dio i, osobito, uzeti u obzir kontekst nastanka tih propisa (presuda od 5. travnja 2022., C‑140/20, Commissioner of An Garda Síochána, EU:C:2022:258, t. 32.).
71

U ovom slučaju, finska vlada navodi, s jedne strane, da je cilj oslobođenja od poreza predviđenog u članku 20.a Zakona o porezu na dohodak izbjegavanje dvostrukog oporezivanja prihoda koji potječu od ulaganja i nastojanje da porezni tretman ulaganja izvršenih posredstvom fonda bude jednak tretmanu izravnih ulaganja. U skladu s tom odredbom, porezni tretman određen je pravnim oblikom subjekta i ovisi o tome provodi li se oporezivanje kako na razini subjekta tako i na razini njegova vlasnika, kao što je to slučaj kad je riječ o dioničkim društvima, ili do oporezivanja dolazi samo na razini vlasnika, kao što je to slučaj kad je riječ o komanditnim društvima, investicijskim fondovima i posebnim investicijskim fondovima.
37

Valja podsjetiti na to da je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Slijedom navedenog, ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud načelno mora donijeti odluku (presuda od 15. srpnja 2021., The Department for Communities in Northern Ireland, C‑709/20, EU:C:2021:602, t. 55. i navedena sudska praksa).
20

Avio Lucos podnio je tužbu protiv te odluke Tribunalulu Dolj (Viši sud u Dolju, Rumunjska), koji je tu tužbu odbio 28. siječnja 2018. U bitnome taj je sud smatrao, najprije, da je ugovor o koncesiji sklopljen protivno nacionalnom pravu, s obzirom na to da Avio Lucos osobito nije imao svojstvo uzgajivača životinja na dan sklapanja tog ugovora i da je na taj dan trebao biti ispunjen i uvjet vezan za opterećenje od 0,3 UGS‑a po hektaru. Stoga to društvo nije bilo zakonito ovlašteno dobiti koncesiju na predmetnim pašnjacima tako da njegov zahtjev za plaćanje nije bio dopušten. Nadalje, iako je Avio Lucos formalno ispunio uvjete predviđene primjenjivim nacionalnim propisom, on je umjetno stvorio uvjete za dobivanje financijske potpore. Naposljetku, široko tumačenje pojma „uzgajivač” životinja, kako ga je predložio Avio Lucos, protivno je pravu Unije, s obzirom na to da se nacionalna tijela mogu, radi odbijanja zahtijevane potpore, isključivo osloniti na podatke iz nacionalnog sustava za pojedinačnu identifikaciju i prijavu životinja, a da pritom nije nužno da obave druge provjere.
20

Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev pita se treba li članak 44. drugu rečenicu Direktive o PDV‑u i članak 11. stavak 1. Provedbene uredbe br. 282/2011 tumačiti na način da je – kako bi se smatralo da društvo koje obavlja isporuke robe na području države članice koja nije država članica u kojoj se nalazi sjedište njegova poslovanja ima stalni poslovni nastan u državi članici u kojoj obavlja isporuku robe – potrebno to da takav stalni poslovni nastan izravno sudjeluje u odlukama koje se odnose na isporuku robe ili je dovoljno to da to društvo u toj državi članici raspolaže osobljem i tehničkim sredstvima koji su tom društvu ustupljeni na temelju ugovora o marketinškim i regulatornim djelatnostima, djelatnostima oglašavanja i zastupanja koje mogu izravno utjecati na rezultate gospodarske djelatnosti tog društva.
27

Dana 12. listopada 2017. Republika Austrija obavijestila je druge države članice kao i nekoliko institucija Unije, među kojima i Komisiju, da je ponovno uvela nadzor na svojim granicama s Mađarskom i Republikom Slovenijom na šest mjeseci, u razdoblju od 11. studenoga 2017. do 11. svibnja 2018. Taj je nadzor zatim bio ponovno uveden za više uzastopnih šestomjesečnih razdoblja, u razdoblju od 11. svibnja do 11. studenoga 2018., zatim u razdobljima od 12. studenoga 2018. do 12. svibnja 2019. i od 13. svibnja do 13. studenoga 2019. Ta je država članica dostavila dodatne obavijesti radi ponovnog uvođenja navedenog nadzora do studenoga 2021.
10

Člankom 13. Direktive 82/76 Direktivi 75/363 dodan je prilog, naslovljen „Značajke specijalističkog usavršavanja liječnika u punom i nepunom radnom vremenu”. U tom prilogu bilo je određeno: „1. Specijalističko usavršavanje u punom radnom vremenu To usavršavanje obavlja se na posebnim radnim mjestima koja su odobrila nadležna tijela. Ono podrazumijeva sudjelovanje u svim zdravstvenim djelatnostima odjela u kojem se obavlja usavršavanje, uključujući dežurstva, tako da specijalizant cijelu svoju profesionalnu djelatnost tijekom cijelog radnog tjedna i tijekom cijele godine posvećuje tom praktičnom i teorijskom usavršavanju u skladu s podrobnim pravilima koja određuju nadležna tijela. Slijedom toga, za ta se radna mjesta isplaćuje odgovarajuća naknada. To usavršavanje može se prekinuti zbog razloga kao što su služenje vojnog roka, upućivanja u svrhu znanosti, trudnoća ili bolest. Prekid ne može biti razlog skraćivanja ukupnog trajanja usavršavanja. 2. Specijalističko usavršavanje u nepunom radnom vremenu Na to usavršavanje primjenjuju se jednaki zahtjevi kao na usavršavanje u punom radnom vremenu, a razlika je samo u mogućnosti ograničavanja sudjelovanja u zdravstvenim djelatnostima u trajanju koje je najmanje polovica onoga predviđenog u točki 1. drugom stavku. Nadležna tijela osiguravaju da ukupno trajanje i kvaliteta specijalističkog usavršavanja u nepunom radnom vremenu ne budu niži od usavršavanja u punom radnom vremenu. Slijedom toga, za to usavršavanje u nepunom radnom vremenu isplaćuje se odgovarajuća naknada.” [neslužbeni prijevod]
7

Člankom 28. LSD‑BG‑a propisuje se sljedeće: „Svatko tko u svojstvu 1. poslodavca nema na raspolaganju dokumentaciju o plaćama protivno članku 22. stavku 1. ili 1.a, […] […] počinitelj je upravnog prekršaja te mu okružno upravno tijelo za svakog uključenog radnika izriče novčanu kaznu u visini od 1000 do 10000 eura odnosno, u slučaju ponovljenog prekršaja, 2000 do 20000 eura; i, ako je uključeno više od troje radnika, za svakog od njih se izriče novčana kazna u visini od 2000 do 20000 eura odnosno, u slučaju ponovljenog prekršaja, 4000 do 50000 eura.”
40

Naime, Sud je najprije u točkama 62. do 64. te presude smatrao da se, time što predviđa prestanak ex lege prava plodouživanja na poljoprivrednim zemljištima državljana država članica koje nisu Mađarska, predmetnim nacionalnim propisom, samim njegovim ciljem i zbog same te činjenice, ograničava pravo zainteresiranih osoba na slobodno kretanje kapitala zajamčeno člankom 63. UFEU‑a, s obzirom na to da im se tim propisom uskraćuje mogućnost da nastave uživati svoje pravo plodouživanja time što ih se sprječava u korištenju zemljišta o kojima je riječ ili u tome da ih daju u zakup kako bi od toga ostvarile korist ili u mogućnosti prijenosa tog prava. Nadalje, u točki 65. navedene presude Sud je dodao da je navedeni propis takve naravi da može odvratiti nerezidente od ulaganja u Mađarskoj u budućnosti. Naposljetku, u točkama 24., 94. i 107. iste presude, Sud je utvrdio da se to ograničenje slobodnog kretanja kapitala ne može opravdati na temelju elemenata koje je iznijela Mađarska.
2

Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe VI i Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (Porezna i carinska uprava, Ujedinjena Kraljevina) (u daljnjem tekstu: HMRC) u vezi s pravom osobe VI da boravi u Ujedinjenoj Kraljevini u razdobljima od 1. svibnja 2006. do 20. kolovoza 2006. te od 18. kolovoza 2014. do 25. rujna 2016. i da u tim razdobljima prima osobni odbitak za uzdržavano dijete i obiteljske doplatke.
7

Uvodne izjave 1. do 3. Direktive 2003/124 glasile su: „(1) Razumni ulagatelji temelje svoje odluke o ulaganju na informacijama koje su im već raspoložive, dakle na dostupnim ex ante informacijama. Pitanje bi li razumni ulagatelj prilikom donošenja odluke o ulaganju vjerojatno uzeo u obzir određenu informaciju stoga bi se trebalo procijeniti na temelju dostupnih ex ante informacija. Takva procjena treba uzeti u obzir očekivani utjecaj informacije u svjetlu cjelokupne aktivnosti dotičnog izdavatelja, pouzdanosti izvora informacije i svih drugih tržišnih varijabli koje bi mogle utjecati na odgovarajući financijski instrument ili izvedeni financijski instrument koji je s njime povezan u danim okolnostima. (2) Naknadno raspoložive informacije (ex post informacije) mogu se upotrijebiti za provjeru pretpostavke da su ex ante informacije bile cjenovno osjetljive, ali se ne bi trebale upotrijebiti za poduzimanje mjera protiv osoba koje su donijele razumne zaključke na temelju dostupnih ex ante informacija. (3) Pravna sigurnost za sudionike na tržištu trebala bi se povećati preciznijom definicijom dvaju elemenata bitnih za definiciju povlaštene informacije, a to su precizna narav te informacije i značenje njenog potencijalnog učinka na cijene financijskih instrumenata ili povezanih izvedenih financijskih instrumenata.”
45

U ovom slučaju, kao što je to navedeno u točki 40. ove presude, sud koji je uputio zahtjev svojim drugim pitanjem pita o pravnoj kvalifikaciji trajanja ustupanja radnika zaposlenog preko poduzeća za privremeno zapošljavanje o kojem je riječ u glavnom postupku s obzirom na zahtjev, iz među ostalim članka 1. Direktive 2008/104, u skladu s kojim takvo ustupanje treba biti „na određeno vrijeme”. Taj sud dodaje da, kao što je to navedeno u točki 26. ove presude, s obzirom na to da osoba NP traži utvrđenje toga da je radni odnos s društvom Daimler postojao prije 1. listopada 2018., ona može u cijelosti uspjeti s tužbom samo ako pravo Unije to nalaže.
16

U svojem zahtjevu za prethodnu odluku sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da postupci koje su proveli regulatorno tijelo nadležno za poštanski sektor i tijelo nadležno za tržišno natjecanje dovode do izricanja upravnih sankcija kaznene prirode namijenjenih sankcioniranju različitih kažnjivih djela koja su posljedica povrede, s jedne strane, sektorskih pravila i, s druge strane, prava tržišnog natjecanja. U tim okolnostima on smatra da se u načelu valja osloniti na sudsku praksu Suda koja se odnosi na načelo ne bis in idem u području prava tržišnog natjecanja, kako ona proizlazi osobito iz presude od 14. veljače 2012., Toshiba Corporation i dr. (C‑17/10, EU:C:2012:72). Iz te sudske prakse proizlazi da, kako bi se provjerilo odnose li se dva postupka na ista djela, valja ispitati jesu li ispunjena tri kumulativna kriterija, odnosno to da su činjenično stanje, počinitelj povrede i zaštićeni pravni interes istovjetni. Međutim, sud koji je uputio zahtjev ističe da se posljednji kriterij ne primjenjuje ni u jednom drugom području osim u području prava tržišnog natjecanja.
17

S druge strane, njemačko tijelo odlukom od 18. veljače 2014., koja je postala pravomoćna, utvrdilo je da su društva Nordzucker, Südzucker i treći njemački proizvođač iz točke 9. ove presude povrijedili članak 101. UFEU‑a i odgovarajuće odredbe njemačkog prava tržišnog natjecanja te je, među ostalim, društvu Südzucker izreklo novčanu kaznu od 195500000 eura (u daljnjem tekstu: pravomoćna odluka njemačkog tijela). Prema toj odluci, ti su poduzetnici na tržištu šećera provodili sporazum o uzajamnom poštovanju ključnih prodajnih područja redovitim susretima između predstavnika društava Nordzucker i Südzucker koji su se održali u razdoblju od 2004. do 2007. godine, odnosno do ljeta 2008. U navedenoj odluci njemačko tijelo reproduciralo je sadržaj spornog telefonskog razgovora prilikom kojeg su predstavnici društava Nordzucker i Südzucker raspravljali o austrijskom tržištu. Među svim činjeničnim elementima koje je utvrdilo to tijelo, taj je razgovor jedini koji se odnosi na to tržište.
11

Galapagos je društvo sa statutarnim sjedištem u Luksemburgu. U lipnju 2019. odlučilo je premjestiti svoju središnju upravu u Fareham (Ujedinjena Kraljevina). Članovi uprave imenovani 13. lipnja 2019. predložili su 22. kolovoza 2019. High Courtu of Justice (England and Wales), Chancery Division (Business and Property Courts, Insolvency and Companies list) (Visoki sud (Engleska i Wales), Odjel Chancery, (sudovi za trgovačke sporove i vlasništvo, sudski registar i registar nesolventnosti, Ujedinjena Kraljevina, u daljnjem tekstu: High Court) pokretanje postupka u slučaju nesolventnosti. Idućega su dana, međutim, ti članovi uprave opozvani na inicijativu skupine vjerovnika koji raspolažu založnim pravom na dionicama i zamijenjeni novim direktorom. On je osnovao ured društva Galapagos u Düsseldorfu (Njemačka) te je dao uputu odvjetnicima koji su ga zastupali da povuku prijedlog za pokretanje postupka u slučaju nesolventnosti. Međutim, do tog povlačenja nije došlo jer se tom prijedlogu pridružila skupina vjerovnika. Na dan podnošenja zahtjeva za prethodnu odluku, 17. prosinca 2020., High Court još nije odlučio o tom prijedlogu.
32

U tom pogledu valja podsjetiti na to da je borba protiv eventualne utaje, izbjegavanja ili zloporabe cilj koji Direktiva o PDV‑u prepoznaje i potiče (presuda od 4. lipnja 2020., C. F. (Porezni nadzor), C‑430/19, EU:C:2020:429, t. 42. i navedena sudska praksa). Međutim, praksa o kojoj je riječ u glavnom postupku, s obzirom na to da je njezina posljedica, ako se jedan bračni drug registrira za primjenu uobičajene odredbe PDV‑a, u svakom slučaju to da drugi bračni drug gubi status poljoprivrednika za kojeg vrijedi paušalna odredba, u konačnici predstavlja opću presumpciju utaje koju treba smatrati neproporcionalnom za postizanje cilja sprečavanja utaje (vidjeti po analogiji presude od 11. lipnja 2020., SCT, C‑146/19, EU:C:2020:464, t. 39. i navedenu sudsku praksu, i od 15. travnja 2021., Finanzamt für Körperschaften Berlin, C‑868/19, neobjavljenu, EU:C:2021:285, t. 63.).
52

Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 71. svojeg mišljenja, s obzirom na to da se stavljanje na internet i preuzimanje sadržaja zaštićenih autorskim pravom prilikom korištenja uslugama pohrane u okviru računalstva u oblaku može smatrati jedinstvenim postupkom namijenjenim privatnom reproduciranju, države članice, s obzirom na široku marginu prosudbe koju imaju, spomenutu u točkama 41. i 46. ove presude, mogu uspostaviti sustav u kojem se pravična naknada plaća samo za uređaje ili medije koji su nužan dio tog postupka, pod uvjetom da se razumno može smatrati da ta naknada odražava štetu koja bi nositelju prava mogla biti nanesena (vidjeti u tom smislu presudu od 27. lipnja 2013., VG Wort i dr., C‑457/11 do C‑460/11, EU:C:2013:426, t. 78.).
16

U članku 20. te direktive predviđa se: „1. Ako je tijekom kretanja robe došlo do nepravilnosti ili povrede koja dovodi do obveze obračuna trošarine, trošarinu u državi članici u kojoj je došlo do nepravilnosti ili povrede duguje fizička ili pravna osoba koja je jamčila plaćanje trošarine u skladu s člankom 15. stavkom 3., ne dovodeći u pitanje pokretanje kaznenog postupka. Ako je trošarina naplaćena u državi članici koja nije država otpreme, država članica koja je naplaćuje o tome obavještava nadležna tijela polazišne države. 2. Ako se tijekom kretanja utvrdi nepravilnost ili povreda, a nije moguće ustanoviti gdje je do nje došlo, smatrat će se da je do nje došlo u državi članici u kojoj je utvrđena. 3. Ne dovodeći u pitanje članak 6. stavak 2., ako trošarinska roba ne prispije na odredište i nije moguće utvrditi mjesto povrede ili nepravilnosti, smatra se da je do te povrede ili te nepravilnosti došlo u polazišnoj državi članici koja trošarine naplaćuje po stopi koja je na snazi na dan otpreme robe, osim ako se u roku od četiri mjeseca od datuma otpreme robe nadležnim tijelima ne dostavi dokaz da je transakcija pravilna ili dokaz o mjestu gdje je do povrede ili nepravilnosti stvarno došlo. Države članice poduzimaju mjere potrebne za suzbijanje povreda ili nepravilnosti i za propisivanje učinkovitih sankcija. 4. Ako se prije isteka roka od tri godine od dana izdavanja pratećeg dokumenta utvrdi država članica u kojoj je do povrede ili nepravilnosti stvarno došlo, ta država naplaćuje trošarinu po stopi koja je na snazi na dan otpreme robe. U tom slučaju, prvotno ubrana trošarina vraća se odmah nakon dostave dokaza o njezinoj naplati.” [neslužbeni prijevod]
27

Uredba 2016/679 u tom se pogledu razlikuje od Direktive 2003/4/EZ Parlamenta i Vijeća od 28. siječnja 2003. o javnom pristupu informacijama o okolišu i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 90/313/EEZ (SL 2003., L 41, str. 26.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 1., str. 128.), koja se ne primjenjuje na sudove (vidjeti presudu od 15. travnja 2021., Friends of the Irish Environment, C‑470/19, EU:C:2021:271, t. 34 do 40.).
42

Kao peto, cilj Uredbe br. 1925/2006 ipak nije urediti označivanje hranjive vrijednosti ili, šire, informiranje potrošača o prisutnosti vitamina u toj hrani, s obzirom na to da je, naprotiv, takvo pitanje isključivo uređeno Uredbom br. 1169/2011, kao što to jasno proizlazi iz članka 7. stavka 3. te uredbe i kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 45. svojeg mišljenja. Kemijski oblici vitamina navedeni u Prilogu II. Uredbi br. 1925/2006 ne mogu se stoga smatrati nazivima, koji bi se dodali onima iz točke 39. ove presude, i to tim manje jer se u tom prilogu pojašnjava da se radi samo o različitim „oblicima” svakog od dotičnih vitamina.
37

Sud koji je uputio zahtjev navodi, prije svega, da prvo imenovanje osobe FO na sudačko mjesto proizlazi iz rezolucije Državnog vijeća Narodne Republike Poljske od 9. ožujka 1978., potom da je taj sudac imenovan na sudačku dužnost na Sądu Wojewódzkom (Vojvodski sud, Poljska) rezolucijom Državnog vijeća Narodne Republike Poljske od 18. travnja 1984. i, naposljetku, da je imenovan na sudačko mjesto na Sądu Apelacyjnyom we Wrocławiu (Žalbeni sud u Wrocławu) odlukom predsjednika Republike Poljske od 23. siječnja 1998. donesenom na prijedlog KRS‑a. Glede osoba GP i HK, one su bile imenovane na sudačko mjesto na Sądu Apelacyjnyom we Wrocławiu (Žalbeni sud u Wrocławu) odlukama predsjednika Republike Poljske od 12. ožujka 2015. i 16. travnja 2012.
62

Sud je u tom pogledu već presudio da država članica rezidentnosti društva legitimno može smatrati kamate koje je to društvo isplatilo matičnom društvu sa sjedištem u drugoj državi članici raspodjelom profita ako iznos tih kamata prelazi ono što bi se platilo u okviru poslovanja po tržišnim uvjetima (vidjeti, u tom smislu, presudu od 13. ožujka 2007., Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, C‑524/04, EU:C:2007:161, t. 87. do 89.).
26

U ovom slučaju, kao što je to navedeno u točkama 15. i 18. ove presude, prije svega, glavni postupak odnosi se na to da je TGSS odbio zahtjev za uplaćivanje doprinosa u svrhu zaštite u slučaju nezaposlenosti koji je osoba CJ podnijela kako bi ostvarila pravo na odgovarajuću naknadu u slučaju nezaposlenosti. Nadalje, to odbijanje temelji se na isključenju te naknade iz posebnog sustava osoba koje pružaju usluge u kućanstvu, u smislu članka 251. točke (d) LGSS‑a. Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev smatra da to isključenje može, s obzirom na to da se primjenjuje na skupinu radnika koja se gotovo isključivo sastoji od žena, predstavljati neizravnu diskriminaciju na temelju spola, zabranjenu direktivama 79/7 i 2006/54.
28

Međutim, u tom pogledu valja podsjetiti na to da je prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da uvažavajući posebnosti predmeta ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Slijedom navedenog, ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud načelno mora donijeti odluku (presuda od 15. srpnja 2021., The Department for Communities in Northern Ireland,C-709/20, EU:C:2021:602, t. 54. i navedena sudska praksa).
34

U ovom slučaju, iako se treće pitanje suda koji je uputio zahtjev odnosi na uvodnu izjavu 8. Direktive 2003/88, valja podsjetiti na to da, iako su uvodne izjave njezin sastavni dio i objašnjavaju ciljeve koji se njome žele postići, one same po sebi nemaju obvezujuću snagu. Nasuprot tomu, odredbe članka 8. te direktive odnose se na noćni rad. Osim toga, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 30. svojeg mišljenja, rješenje spora u glavnom postupku ovisi, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, o tumačenju Suda pojma „trajanje noćnog rada” iz tog članka 8.