ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
115.

Prema mojem mišljenju, takvo shvaćanje sustava članka 291. stavka 2. UFEU‑a najbolje odgovara položaju Vijeća i Komisije u području ZVSP‑a, u kojem je Komisija podređena u odnosu na Vijeće, koje očito ima glavnu ulogu u tom kontekstu, kao što to, uostalom, potvrđuje Opći sud u točki 63. pobijane presude ( 37 ). To, međutim, ne mora nužno značiti da je dodjela provedbenih ovlasti Komisiji u području ZVSP‑a načelno zabranjena, kao što se to navodi u točki 64. pobijane presude, nego pak da upravo ta dodjela Komisiji treba biti „valjano utemeljena“; primjerice, zato što se provedba, kao što je to slučaj s člankom 45. same Uredbe br. 267/2012 i kao što je to već objašnjeno, odnosi na strogo tehnička pitanja ili za njihovu provedbu vrijede tako strogi uvjeti da ne postoji nikakav prostor za diskrecijsko odlučivanje.
62.

To me dovodi do sljedeće točke: ništa u tekstu Uredbe br. 773/2004 ne podupire stajalište da se informacije iznesene na saslušanju iza zatvorenih vrata – ili, točnije, na odvojenom saslušanju – mogu automatski smatrati povjerljivima. To ovisi isključivo o tome što je izrečeno na takvom saslušanju. Za razliku od zahtjeva za povjerljivo postupanje u pogledu pisanih očitovanja o obavijesti o utvrđenim činjenicama, koji zahtijevaju ocjenu ex post, Komisija, kada zaprimi zahtjev za saslušanje iza zatvorenih vrata, mora izvršiti ocjenu ex ante glede toga jesu li informacije koje stranka namjerava iznijeti doista povjerljive. Iako je to možda očito, informacije iznesene tijekom saslušanja iza zatvorenih vrata, a koje nisu povjerljive, ne mogu se zakonito uskratiti drugim strankama koje traže uvid u spis.
26.

Sukladno članku 13. stavku 1., osim mjera predviđenih u člancima 7., 8. i članku 9. stavku 6., države članice moraju od subjekata na koje se primjenjuje ta direktiva zahtijevati da na temelju ocjene rizika primjenjuju proširene mjere temeljite identifikacije stranaka, osobito u situacijama koje po svojoj prirodi mogu predstavljati veći rizik u smislu pranja novca ili financiranja terorizma. To moraju učiniti barem glede situacija navedenih u stavcima 2. do 4. članka 13., ali i u ostalim situacijama koje predstavljaju velik rizik, a koje ispunjavaju tehničke kriterije utvrđene u skladu s člankom 40. stavkom 1. točkom (c) ( 16 ). Situacije navedene u stavcima 2. do 4. članka 13. su: kada stranka nije fizički prisutna prilikom identifikacije; prekogranični korespondentni bankovni odnosi s korespondentnim institucijama iz trećih zemalja i transakcije ili poslovni odnosi s politički izloženim osobama koje prebivaju u drugoj državi članici ili u trećoj zemlji. Za takve su situacije navedeni posebni postupci proširene temeljite identifikacije stranaka (ili primjeri prikladnih postupaka).
21.

Naposljetku, žalitelji prigovaraju Općem sudu da je pogriješio kada je odbio njihov argument koji se temeljio na nepostojanju njihova odlučujućeg utjecaja na SKW s obzirom na to da je potonji obavljao svoju djelatnost samostalno, da njegova gospodarska djelatnost nije nikada bila dio njihove osnovne operativne djelatnosti i da su oni sami od prvog dana htjeli nastaviti s njegovim prijenosom. Konkretno, u točkama 84. do 87., 88. i 89., 95. do 97. i 108. do 113. pobijane presude, Opći sud se oslanjao jedino na eventualni teorijski utjecaj žalitelja na SKW kako bi im pripisao povredu, u točkama 93., 94. i 98. pobijane presude pogrešno je primijenio teret dokazivanja, a u točkama 84. do 87. je iskrivljavao dokaze.
58.

Parlament također ističe činjenicu da je pojam „mreža“ u Uredbi o željezničkom prijevozu robe funkcionalan. Prema njegovu mišljenju, kad bi se svaka mjera s učinkom poboljšanja korištenja infrastruktura, kao što su one predviđene tom uredbom, mogla kvalificirati kao „mjera obuhvaćena TEN‑T-om“, to bi uključivalo sve mjere koje se odnose na prijevoz u tom području, kao što su one koje se odnose na sigurnost ili na odredbe o ubiranju pristojbi. Mjerom u području mreža koja se odnosi na željeznički prijevoz, u skladu s člancima 11. do 13. Uredbe TEN‑T, isključivo se nastoji ispuniti kriterije u pogledu prometne infrastrukture te se na njezinom temelju mogu definirati projekti od zajedničkog interesa.
8.

Članak 46. Direktive 2013/32 glasi kako slijedi: „1. Države članice osiguravaju da podnositelji zahtjeva imaju pravo na učinkoviti pravni lijek pred sudom, protiv: (a) odluke donesene u vezi s njihovim zahtjevom za međunarodnu zaštitu, uključujući odluku: i. o […] neutemeljenosti zahtjeva u vezi statusa izbjeglice i/ili supsidijarne zaštite; ii. o nedopuštenosti zahtjeva u skladu s člankom 33. stavkom 2.; iii. donesenu na granici ili u tranzitnim zonama države članice, kako je opisano u članku 43. stavku 1.; iv. [da se] ne provede razmatranje u skladu s člankom 39.; (b) odbijanja ponovnog pokretanja postupka razmatranja zahtjeva nakon njegova prekida u skladu s člancima 27. i 28.; (c) odluke o oduzimanju međunarodne zaštite u skladu s člankom 45. […] 3. Zbog usklađivanja sa stavkom 1., države članice osiguravaju da učinkovit pravni lijek u potpunosti i u ex nunc razmatranju [uključuje cjelovito i ex nunc razmatranje] činjeničnih i pravnih pitanja, uključujući, ako je potrebno, razmatranje potreba za međunarodnom zaštitom u skladu s Direktivom 2011/95/EU, barem u žalbenim postupcima pred prvostupanjskim sudom. 4. Države članice utvrđuju razumne rokove i druga potrebna pravila za ostvarivanje prava podnositelja zahtjeva na učinkovit pravni lijek u skladu sa stavkom 1. Rokovi ne smiju onemogućiti ili učiniti posebno teškim takvo ostvarivanje prava. […] 5. Ne dovodeći u pitanje stavak 6., države članice omogućuju podnositeljima zahtjeva da ostanu na državnom području do isteka roka unutar kojega imaju pravo na učinkovit pravni lijek, te, ako je takvo pravo ostvareno unutar roka, do zaključenja postupka povodom pravnog lijeka. 6. U slučaju odluke: (a) o očigledno neosnovanom zahtjevu prema članku 32. stavku 2. ili odluke o neosnovanom zahtjevu prema članku 31. stavku 8. […]; (b) o nedopuštenosti zahtjeva prema članku 33. stavku 2. točkama (a), (b) ili (d); (c) o odbijanju ponovnog razmatranja slučaja podnositelja zahtjeva nakon što je bilo prekinuto prema članku 28.; (d) o odbijanju razmatranja ili nepotpunom razmatranju zahtjeva prema članku 39. sud ima ovlast odlučivati o tome može li podnositelj zahtjeva ostati na državnom području države članice, na zahtjev podnositelja zahtjeva ili po službenoj dužnosti, ako takva odluka dovodi do prestanka prava podnositelja zahtjeva da ostane u državi članici te ako u takvim slučajevima nije predviđen pravni lijek prema nacionalnom pravu. […] 8. Države članice podnositelju zahtjeva dozvoljavaju ostanak na državnom području do zaključenja postupka iz stavaka 6. i 7. povodom odlučivanja može li podnositelj zahtjeva ostati na državnom području. […]“
12.

Počevši od 1. svibnja 1993. društvo Transportes Aéreos Portugueses (u daljnjem tekstu: TAP), koje je bilo glavni dioničar AIA‑e, počelo je obavljati jedan dio letova koje se AIA bila obvezala obaviti tijekom razdoblja od 1. svibnja do 31. listopada 1993. TAP je također obavio određeni broj čarter letova, na tržištu na kojem do tada nije bio aktivan s obzirom na to da se predmetnim rutama do tada služila AIA. U tu svrhu TAP se koristio dijelom opreme koju je koristila AIA za svoje djelatnosti, osobito četirima zrakoplovima. TAP je također na sebe preuzeo obvezu plaćanja najamnine iz ugovorâ o leasingu u vezi s tim zrakoplovima te je preuzeo uredsku opremu koja je pripadala AIA‑i, a kojom se ona koristila u uredima u Lisabonu (Portugal) i Faru (Portugal), te drugu pokretnu imovinu. Usto, TAP je zaposlio određene bivše zaposlenike AIA‑e.
16.

Poduzetnici o kojima se raspravlja u glavnom postupku ne računaju kao radno vrijeme ono vrijeme koje je utrošeno na prvo putovanje odnosnog dana, to jest od odlaska iz boravišta radnika prvom klijentu niti vrijeme utrošeno na posljednje dnevno putovanje, to jest od mjesta gdje se nalazi posljednji klijent do boravišta radnika. Stoga oni smatraju da je riječ o vremenu odmora.
12.

Prema članku 14. stavku 1., članak 13. ne sprečava državu članicu domaćina da od podnositelja zahtjeva za priznavanje zahtijeva razdoblje prilagodbe do tri godine ili provjeru osposobljenosti, osobito ako (i) završeno osposobljavanje podnositelja zahtjeva obuhvaća znatno drukčiju građu od one koja je obuhvaćena dokazom o formalnoj osposobljenosti koja se zahtijeva u državi članici domaćinu ili (ii) regulirana profesija u državi članici domaćinu sadrži jednu ili više uređenih profesionalnih djelatnosti koje ne postoje u odgovarajućoj profesiji u matičnoj državi članici podnositelja, a osposobljavanje koje se zahtijeva u državi članici domaćinu obuhvaća znatno drukčiju građu od one obuhvaćene u potvrdi stručnosti podnositelja ili u dokazu o njegovoj formalnoj osposobljenosti. Sukladno prvom podstavku članka 14. stavka 3., država članica domaćin može propisati razdoblje prilagodbe ili provjeru osposobljenosti za profesije čije obavljanje zahtijeva određeno poznavanje nacionalnog prava i kod kojih je pružanje savjeta i/ili pomoći u vezi s nacionalnim pravom bitan i stalan aspekt profesionalne djelatnosti.
71.

Članak 13. stavak 1. Direktive 2006/112 i članak 4. stavak 5. prvi podstavak Šeste direktive također su u tom pogledu zadržali istovjetni tekst u njemačkoj i engleskoj verziji. Na njemačkom nabrajanje je sljedeće: „Staaten, Länder, Gemeinden und sonstige Einrichtungen des öffentlichen Rechts“ dok je engleska verzija sljedeća: „states, regional and local government authorities and other bodies governed by public law”.
42.

U skladu sa stalnom sudskom praksom, iako izravno oporezivanje ulazi u nadležnost država članica, one ga ipak moraju izvršavati uz poštovanje prava Unije. To osobito podrazumijeva da države članice ne mogu usvojiti mjere koje su zabranjene člankom 63. stavkom 1. UFEU‑a, kao ograničenja kretanja kapitala jer su one takve prirode da odvraćaju nerezidente od ulaganja u državi članici ili odvraćaju rezidente navedene države članice da to čine u drugim državama, osobito u okviru oporezivanja domaćih dividendi ( 21 ).
1.

Ovaj predmet Sudu daje mogućnost da se praktično prvi put izjasni o pojmu „izvanredne okolnosti“ iz članka 20. stavka 2. Uredbe br. 1896/2006 ( 2 ). Konkretno, želi se utvrditi je li u okviru postupka za europski platni nalog eventualna nenadležnost suda koji izdaje europski platni nalog, do koje je došlo zbog mogućeg sporazuma o nadležnosti sklopljenog između stranaka, a koji nije naveden u obrascu zahtjeva za nalog, s obzirom na to da je riječ o „izvanrednoj okolnosti“, osnova za preispitivanje tog naloga ako je dužnik očito imao mogućnost pravodobno uložiti prigovor protiv navedenog naloga, a to nije učinio.
48.

Međutim, na raspravi je Orizzonte Salute naglasio da poduzeće koje je izuzeto iz postupka sklapanja ugovora na početku postupka mora osporiti, prema talijanskom pravu, odluku koja se odnosi na izbor sudionika u postupku sklapanja ugovora i samo sklapanje ugovora. Štoviše, u talijanskim postupcima sklapanja ugovora dolazi do drugih odluka javnog naručitelja koje se odnose, na primjer, na pristup ugovornoj dokumentaciji koju je potrebno osporiti odvojeno tijekom postupka pred talijanskim upravnim sudovima. Što se tiče talijanskog prava, sve to dovodi do tužbi na novim osnovama koje dovode do naplaćivanja dodatne sudske pristojbe istog iznosa kao i iznos koji je naplaćen u prvotnoj tužbi.
66.

Kad je riječ o mjestu gdje je nastala šteta, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, nadležnost će se dodijeliti nizozemskim sudovima ako je događaj u Njemačkoj doveo ili bi mogao dovesti do štete u Nizozemskoj. U vezi s tim, sud koji odlučuje o predmetu mora, s obzirom na podatke kojima raspolaže, procijeniti u kojoj je mjeri nezakonito postupanje F. L. Spiesa prilikom izvršavanja njegovih dužnosti upravitelja trgovačkog društva Holterman Ferho moglo dovesti do štete u toj državi članici. Međutim, sud u tu svrhu treba uzeti u obzir, u skladu s postojećom odlukom Suda, da se pojam „mjesto u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi“ ne može tumačiti tako široko da obuhvaća bilo koje mjesto u kojem bi moglo doći do štetnih posljedica zbog događaja koji je već doveo do štete koja je stvarno nastala u drugom mjestu. Spomenuti pojam osobito se ne može tumačiti tako da uključuje mjesto u kojem žrtva navodi da je pretrpjela imovinsku štetu koja je uslijedila nakon prvotne štete koja se dogodila i koju je žrtva pretrpjela u drugoj državi članici ( 43 ). Kako je Sud naveo u presudi Kronhofer ( 44 ), takvo tumačenje, zbog kojeg bi dodjeljivanje sudske nadležnosti ovisilo o mjestu u kojem se nalazi „imovinsko središte“ žrtve, u većini bi slučajeva dovelo do dodjeljivanja sudske nadležnosti sudovima u mjestu gdje tužitelj ima domicil, a što je protivno Uredbi ( 45 ), osim u slučajevima koji su njome izričito predviđeni.
23.

Izlišno je detaljno analizirati potonju odredbu. Navodi zastupnika K. Singha doduše upućuju na to da su se roditelji dogovorili o tome da otac svoje pravo na posjete zajedničkom djetetu ostvaruje u Irskoj, no iz zahtjeva za prethodnu odluku u dijelu koji je ovdje mjerodavan ne proizlazi da [bi] osim toga „Sud došao do uvjerenja da posjet […] smije uslijediti isključivo u državi članici domaćinu [dakle u Irskoj]“. Prema priopćenom činjeničnom stanju stoga ne postoji razlog za pobliže ispitivanje članka 13. stavka 2. točke (d) Direktive 2004/38, ali svakako postoji u odnosu na pitanje bi li se opstanak prava boravka mogao opravdati na temelju članka 13. stavka 2. točke (a) Direktive 2004/38.
56.

Osim toga, podsjećam da se postupovni rokovi koje je Sud analizirao u svojoj sudskoj praksi razlikuju od prijelaznog roka o kojem je riječ u glavnom postupku s obzirom na to da počinju teći od konkretne postupovne dostave ( 43 ). To znači da su, nakon primitka dostave koja im je bila namijenjena, pojedinci ili njihovi zakonski zastupnici u potpunosti raspolagali rokom za pripremu svoje obrane i za poduzimanje radnji. Suprotno tome, rok u glavnom postupku počinje teći od dana nakon objave Zakona 1/2013, čime se ne jamči to potpuno raspolaganje rokom koje ovisi o tome jesu li dotične osobe stvarno upoznate s postojanjem četvrte prijelazne odredbe.
33.

Prema mišljenju Savezne Republike Njemačke, pravnom odredbom poput one iz članka 113. stavka 1. VwGO‑a, koja uvjetuje poništenje odluke o suglasnosti povredom subjektivnih javnih prava podnositelja pravnog sredstva kao pojedinca, izbjegavaju se proturječnosti u ocjeni dopuštenosti pravnog sredstva i njegove osnovanosti. Navodi da ako dopuštenost pravnog sredstva, kao u slučaju članka 42. stavka 2. VwGO‑a, ovisi o mogućnosti isticanja povrede vlastitih prava, to treba promatrati kao izraz ocjene u skladu s kojom, u slučaju pojedinačnih pravnih sredstava, samo takve povrede prava mogu dovesti do pravne posljedice koju želi podnositelj pravnog sredstva, odnosno do poništenja suglasnosti.
38.

Naravno da je taj učinak usisavanja to veći što su viši odobreni rabati i što se određuje dulje referentno razdoblje na koje se naknadno odnose rabati pri dosezanju svakog novog praga. Ako se, kao u ovom slučaju, odobravaju relativno visoki rabati od 6% do 16%, i to retroaktivno za relativno dugo referentno razdoblje od jedne godine ( 24 ), to upućuje na snažan učinak usisavanja. Taj se učinak u ovom slučaju dodatno jača činjenicom da su rabati bili primjenjivi bez razlike na sporni dio kao i na nesporni dio potražnje, dakle posebno na pisma do 50 g obuhvaćena zakonskim monopolom društva Post Danmark.
75.

Čak i ako pretpostavimo da predmetne mjere osiguravaju visoku kvalitetu usluga za korisnike i potrošače, mora se istaknuti da sadržaj postupka TPV‑a, to jest, osnovna usluga koju korisnici i potrošači kupuju, jest usklađen na razini EU ( 68 ). U skladu s varijacijama dozvoljenima samom Direktivom 2009/40, korisnici i potrošači opravdano očekuju istu visoku vrstu kvalitete, bez obzira na predmetni TPV ( 69 ). To može, dakle, biti povezano s obvezom da se postigne određeni rezultat (obligation de résultat). Dakle, u slučaju da pojedini operatori centara za TPV smanje kvalitetu svojih usluga, to bi trebala država riješiti ex post u kontekstu svoje nadzorne uloge. No, takav ex ante zahtjev maksimalnog udjela u tržištu pretpostavlja, u biti, da navedeni operatori iznad gornje granice ne pružaju usluge, što je u skladu s direktivom. To je neodrživo.
51.

Latvijska vlada smatra da su s gledišta javnog naručitelja gospodarski subjekti, kao i eventualni podizvoditelji na čije se sposobnosti ponuditelj oslanja, zajednica gospodarskih subjekata koja je potencijalno izvršitelj ugovora. Ističe da u skladu s člankom 4. stavkom 2. Direktive 2004/18: „Javni naručitelji ne mogu tražiti od ovih skupina da preuzmu određeni pravni oblik za podnošenje ponude ili zahtjeva za sudjelovanjem, međutim, od odabrane se skupine može tražiti da to učini kada se sklopi ugovor do mjere u kojoj je ta promjena nužna za zadovoljavajuće izvršenje ugovora.“ Latvijska vlada napominje da iz te odredbe jasno proizlazi da radi jamstva za izvršenje ugovora javni naručitelj ima pravo zahtijevati od zajednice gospodarskih subjekata da se udruže u određeni pravni oblik. Drugim riječima, na toj osnovi legalno je to što točka 9.5. predmetne dokumentacije za nadmetanje obvezuje gospodarske subjekte koji žele angažirati podizvoditelje ( 20 ) da s njima oforme zajednicu gospodarskih subjekata.
128.

Suprotno tomu, u engleskoj verziji i svim drugim jezičnim verzijama koje pripadaju drugoj skupini jezičnih verzija, odredba članka 132. stavka 2. posljednjeg podstavka Uredbe br. 73/2009 ispravljena je pomicanjem navoda godine 2012. koji se nalazio na kraju rečenice:„The total direct support which a farmer may be granted in the new Member States after accession under the relevant direct payment, including all complementary national direct payments, shall not exceed the level of direct support a farmer would be entitled to receive under the corresponding direct payment then applicable to the Member States in the Member States other than the new Member States, from 2012, taking into account, from 2012, the application of Article 7 in conjunction with Article 10 [ ( 60 )].“
34.

Međutim, to usko tumačenje nije u potpunosti podržao praktični priručnik uz Haašku konvenciju ( 17 ). Doduše, on navodi da se „izvansudski dokumenti razlikuju od sudskih dokumenata jer nisu izravno povezani s postupkom, a od privatnih dokumenata jer zahtijevaju uključivanje ,tijela i sudskih službenika’“ ( 18 ). Osim toga, prema tom priručniku „postoji mnogo vrsta izvansudskih dokumenata. Na taj su način izvansudski dokumenti u smislu članka 17. zahtjevi za plaćanje, otkazi ugovora o najmu ili ugovora o radu, mjenica s protestom i zadužnica, pod uvjetom da ih je izdalo tijelo ili sudski službenik“ ( 19 ). Međutim, priručnik sadržava određenu dvosmislenost s obzirom na to da dalje općenitije navodi da su „protivljenja sklapanju braka, suglasnosti za posvojenje, priznavanje očinstva također obuhvaćena tom kategorijom s obzirom na to da je za njih potreban određeni oblik koji treba poštovati“ ( 20 ). Štoviše, nakon što je navedeno da u određenim sustavima privatne osobe same dostavljaju određene izvansudske dokumente s istovjetnim pravnim učinkom, priručnik ističe da „iako je Konvencija namjeravala iz članka 17. isključiti dokumente koje izdaju privatne osobe […], Specijalna komisija potaknula je Središnja tijela da dostavljaju izvansudske dokumente koje nije izdalo tijelo ili sudski službenik ako su ti dokumenti takve vrste da bi u normalnim okolnostima zahtijevali uključivanje tijela u njihovoj zemlji“ ( 21 ). U priručniku se ističe da „određivanje dokumenta kao sudskog ili izvansudskog ovisi o pravu države moliteljice (države za slanje)“ ( 22 ) s obzirom na to da „pravo te države određuje nadležnosti tih tijela i sudskih službenika da izdaju određeni dokument“ ( 23 ), precizirajući da pojam izvansudskih i sudskih dokumenata treba široko tumačiti ( 24 ).
24.

U potporu tom tumačenju, Komisija se oslanja na svoj radni dokument ( 6 ). Komisija se također oslanja na strukturu članka 27. stavka 1. Direktive 92/83 navodeći da se točka (d) te odredbe treba tumačiti u kontekstu točaka (c) i (e) te iste odredbe. U vezi s time Komisija navodi, upućujući na članak 27. stavak 1. točku (c) te direktive koji predviđa oslobođenje za alkohol koji se koristi „za proizvodnju octa koji je obuhvaćen oznakom KN 2209“, da alkohol, uključujući i vino, ulaze izravno u proizvodnju octa. Štoviše, što se tiče članka 27. stavka 1. točke (e) navedene direktive, koji predviđa oslobođenje za alkohol kad se koristi „za proizvodnju aroma za pripremu hrane i bezalkoholnih pića jakosti sadržaja alkohola do najviše 1,2% vol.“, Komisija navodi da se alkohol u načelu koristi kao otapalo.
8.

Klauzula 2. Okvirnog sporazuma („Roditeljski dopust“) određuje: „1. Ovim sporazumom se, sukladno klauzuli 2.2., zaposlenim muškarcima i ženama daje individualno pravo na roditeljski dopust za rođenje ili posvojenje djeteta, kako bi se mogli o tom djetetu skrbiti tijekom najmanje tri mjeseca pa do određene dobi, a najkasnije do osme godine života, što će definirati države članice i/ili socijalni partneri. 2. Radi promicanja jednakih mogućnosti i ravnopravnog postupanja prema muškarcima i ženama, potpisnici ovog sporazuma smatraju da pravo na roditeljski dopust predviđeno klauzulom 2.1. treba u načelu biti neprenosivo. 3. Uvjeti za pristup korištenju i detaljna pravila za primjenu roditeljskog dopusta definiraju se zakonom i/ili kolektivnim ugovorima u državama članicama, uz uvjet da se poštuju minimalni zahtjevi ovog sporazuma. Države članice i/ili socijalni partneri mogu posebno: a) odlučiti daje li se roditeljski dopust na puno ili skraćeno radno vrijeme, b) pravo na roditeljski dopust dodijeliti ovisno o zadovoljavanju uvjeta na temelju trajanja zaposlenja, i/ili duljini trajanja službe, što ne smije prelaziti godinu dana, c) […] d) propisati rokove u kojima radnik mora poslodavca obavijestiti o korištenju prava na roditeljski dopust, navodeći početak i kraj dopusta, e) definirati okolnosti u kojima je poslodavac …iz opravdanih razloga povezanih s funkcioniranjem poduzeća ovlašten odgoditi dodjelu roditeljskog dopusta… f) [...]“[neslužbeni prijevod]
53.

Mišljenja sam, doduše, da sama mogućnost oporezivanja dobiti može predstavljati porezno opterećenje u okviru porezne koherentnosti ( 35 ). Međutim, s tim u vezi nije moguće utvrditi izravnu vezu s amortizacijom goodwilla. Naime, i u slučaju društva kćeri koje je u tuzemstvu osnovalo sâmo društvo majka ‐ drugim riječima, koje to društvo nije steklo – dolazi do uračunavanja dobiti društva kćeri. U tom slučaju, međutim, s obzirom na to da nije bilo stjecanja, amortizacija goodwilla udjela nije moguća. Do uračunavanja dobiti društva kćeri dolazi, dakle, neovisno o amortizaciji goodwilla na temelju udjela. Stoga između jednog i drugog ne postoji izravna veza u smislu sudske prakse.
52.

Slično, nikakve naknade ne mogu biti obračunate za pristup informacijama o okolišu koje se dijele javnosti. Direktiva 2003/4 (poput Arhuške konvencije) razlikuje obvezu širenja informacija (članak 7. ( 36 )) od obveze da se informacije učine dostupnima podnositelju zahtjeva koji ih zatraži u određenom obliku (članci 3. do 5.). Obveza temeljem članka 7. primjenjuje se na sve informacije o okolišu koje čuva tijelo javne vlasti, uključujući one koje, u skladu s člankom 7. stavkom 2., država članica mora učiniti dostupnima i širiti (i ažurirati ako je to prikladno). Ta obveza štiti javni interes, bez obzira na to je li javnost stvarno izrazila interes za informacije koje su sadržane u popisu ili se čuvaju. Čuvanje i aktivno širenje tih (ažuriranih) informacija može uključivati i znatan trošak (ne samo u pogledu ljudskih potencijala i drugih općih troškova) i tako obrađeni materijal može se također koristiti kako bi se odgovorilo na zahtjeve za dostavu informacija. Ipak, te troškove mora snositi javni proračun.