Kao prvo, tužba za poništenje koju podiže fizička ili pravna osoba dopuštena je samo pod pretpostavkom da ta osoba ima interes da pobijani akt bude poništen. Takav pravni interes pretpostavlja da poništenje tog akta može samo po sebi imati pravne posljedice i da tužba tako može svojim rezultatom donijeti korist osobi koja ju je podnijela. Tužiteljev pravni interes mora postojati i biti stvaran te, s obzirom na predmet tužbe, mora postojati u trenutku njezina podnošenja kako bi ona bila dopuštena i mora nastaviti postojati sve do proglašenja sudske odluke da ne bi došlo do obustave postupka. Pravni interes je, prema tome, bitna i primarna pretpostavka svake tužbe.

Iako je Opći sud isključivo nadležan utvrditi i ocijeniti činjenice, a načelno i ispitati dokaze koje prihvaća u prilog tim činjenicama, Sud je nadležan provesti nadzor, pod uvjetom da je Opći sud ocijenio njihovu pravnu narav i iz njih izveo pravne posljedice. Slijedom toga, pitanje koje se imajući u vidu takve činjenice i dokaze odnosi na to može li poništenje sporne odluke pred sudovima Unije donijeti tužitelju korist u postupku povodom tužbe pred nacionalnim sudom, a koja pak može poslužiti kao osnova za njihov pravni interes pred sudom Unije, pravno je pitanje koje ulazi u područje nadzora koji Sud vrši u žalbenom postupku.

Tužba za poništenje na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a može tužitelju predstavljati interes kao osnova za eventualnu tužbu radi naknade štete, pod uvjetom da on nije hipotetske naravi. U tom pogledu, kada tužitelj u tužbi za poništenje koju podnosi Općem sudu najavi da će podnijeti tužbu za naknadu štete pred nacionalnim sudom, do podnošenja potonje tužbe može doći nakon što je tužba za poništenje podnesena Općem sudu.

S tim u vezi, pravni interes mora se ocijeniti in concreto, vodeći računa osobito o posljedicama navodne nezakonitosti i vrsti navodno pretrpljene štete. Zato, u slučaju u kojem je Komisija korisniku nezakonitih i nespojivih potpora odlukom naložila njihov povrat, a kasnijom je odlukom, koja se pobija u postupku povodom tužbe za poništenje, izuzela poduzetnika‑preuzimatelja imovine korisnika potpora od te obveze povrata, sama ta okolnost može pokazati da tužitelj ima interes zahtijevati poništenje sporne odluke, s obzirom na to da se njegova tužba za naknadu štete pred nacionalnim sudom, u dijelu u kojem se odnosi na naknadu štete koju su navodno pretrpjeli zbog odobrenja predmetnih potpora, temelji upravo na tezi da se stjecatelj imovine poduzetnika‑primatelja potpora, kao preuzimatelj, treba smatrati njihovim korisnikom. Naime, budući da poništenje sporne odluke može dovesti do toga da se preuzimatelj treba smatrati korisnikom potpora, zbog čijeg odobrenja je nastala šteta na koju se tužitelj poziva, takvo poništenje može samo po sebi povećati izglede za uspjeh u odštetnoj parnici koja se vodi pred nacionalnim sudom, u dijelu u kojem se odnosi na preuzimatelja, a time i pribaviti mu prednost u tom postupku.

U tom pogledu, ne može se od tužitelja zahtijevati da dokaže da se prema nacionalnom pravu doista može utvrditi da je preuzimatelj odgovoran za navodnu štetu već samo na temelju preuzimanja imovine korisnika nezakonitih i nespojivih potpora. Sudovi Unije, naime, nisu ovlašteni radi ispitivanja pravnog interesa za vođenje postupka pred njima ocjenjivati osnovanost tužbe koja je podnesena nacionalnim sudovima u skladu s nacionalnim pravom te na taj način preuzeti njihovu ulogu u pogledu takve ocjene.

(t. 69., 70., 74.‑76., 79.)