MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

PAOLA MENGOZZIJA

od 22. rujna 2016. ( 1 )

Spojeni predmeti C‑247/15 P, C‑253/15 P i C‑259/15 P

Maxcom Ltd (C‑247/15 P),

Europska komisija (C‑253/15 P),

Vijeće Europske unije (C‑259/15 P)

protiv

Chin Haur Indonesia, PT

„Žalba — Trgovinska politika — Damping — Provedbena uredba (EU) br. 501/2013 — Uvoz bicikala poslanih osobito iz Indonezije — Proširenje konačne antidampinške pristojbe uvedene na uvoz bicikala porijeklom iz Narodne Republike Kine — Uredba (EZ) br. 1225/2009 — Članci 13. i 18. — Izbjegavanje — Nesuradnja dijela proizvođača/izvoznika obuhvaćenih istragom — Dokaz izbjegavanja — Skup indicija koje se podudaraju — Nepostojanje obrazloženja — Povreda postupovnih prava“

1. Ovo mišljenje odnosi se na tri žalbe kojima Maxcom Ltd (u daljnjem tekstu: Maxcom), Europska komisija i Vijeće Europske unije zahtijevaju od Suda da ukine presudu Općeg suda od 19. ožujka 2015., Chin Haur Indonesia/Vijeće ( 2 ) (u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je poništen članak 1. stavci 1. i 3. Provedbene uredbe (EU) br. 501/2013 ( 3 ) (u daljnjem tekstu: sporna uredba) u dijelu u kojem se odnosi na društvo Chin Haur Indonesia, PT (u daljnjem tekstu: Chin Haur), koje je tužitelj pred Općim sudom.

2. Ova tri predmeta predstavljaju prvu prigodu za Sud ( 4 ) da povodom žalbe odluči o propisu Unije u području izbjegavanja konačne antidampinške pristojbe. Ova uredba, sadržana u članku 13. Uredbe (EZ) br. 1225/2009 (u daljnjem tekstu: Osnovna uredba) ( 5 ), omogućuje institucijama da pod određenim uvjetima prošire uvedene antidampinške pristojbe na uvoz proizvoda iz treće zemlje na uvoz istovjetnih proizvoda koji potječu iz neke druge države kako bi se spriječilo izbjegavanje izvornih antidampinških mjera.

3. Štoviše, Sud ima priliku više razjasniti zahtjeve koji se odnose na dokaze koje je potrebno podnijeti Komisiji i Vijeću (nadalje, zajedno: institucije) kako bi se utvrdilo postojanje izbjegavanja mjera. Sudska praksa već pruža određene naznake u pogledu tereta i standarda dokazivanja koje se traži. Međutim, Sud je te naznake pružio u predmetima koje obilježava poseban činjenični okvir u kojima su sve zainteresirane stranke odbile surađivati s institucijama tijekom istrage čiji je cilj bio utvrđivanje izbjegavanja mjera, istrage koja se temeljila na dragovoljnoj suradnji obuhvaćenih proizvođača/izvoznika.

4. U ovim je predmetima Sud pozvan razjasniti, s obzirom na tu sudsku praksu, zahtjeve koji se odnose na dokaze koje institucije moraju ispuniti kako bi se moglo utvrditi postojanje izbjegavanja mjera u drugačijem činjeničnom okviru, odnosno u situaciji koju obilježava nesuradnja, ali ne svih zainteresiranih stranaka, nego samo dijela proizvođača/izvoznika koji su obuhvaćeni istragom.

I – Pravni okvir

5. Iako je izbjegavanje mjera bilo predmet rasprava u okviru pregovora WTO- GATT, nije postignut nikakav sporazum. Posljedično, antidampinški kodeks iz 1994. ( 6 ) u konačnici ne sadržava nijednu odredbu po tom pitanju ( 7 ). Pod tim je uvjetima Unija jednostrano usvojila vlastite propise za sprječavanje izbjegavanja mjera ( 8 ).

6. Članak 13. stavak 1. prvi podstavak treća rečenica Osnovne uredbe definira izbjegavanje mjera kao „promjena strukture trgovine između trećih zemalja i Unije ili između pojedinačnih društava u zemlji na koju se mjere primjenjuju i Unije, a koja proizlazi iz prakse, obrade ili rada za koji ne postoji dostatni valjani uzrok ili ekonomska opravdanost osim uvođenja pristojbe, a ako postoji dokaz o šteti ili da su preostali učinci pristojbe narušeni u smislu cijena i/ili količina istovjetnog proizvoda i ako postoji dokaz o dampingu u odnosu na uobičajene vrijednosti koje su ranije uspostavljene za istovjetni proizvod, ako je potrebno u skladu s odredbama članka 2.”.

7. Članak 13. stavak 1. drugi podstavak Osnovne uredbe sadržava neiscrpan popis prakse, postupaka ili radova navedenih u prethodnom podstavku, koji među ostalim obuhvaćaju „slanje proizvoda na koji se primjenjuju mjere preko trećih zemalja” i „u okolnostima navedenim u stavku 2., sklapanje dijelova postupcima sklapanja u Uniji ili u trećoj zemlji”. Članak 13. stavak 2. Osnovne uredbe definira tri kumulativna uvjeta prema kojima se postupci sklapanja u Uniji ili u trećoj zemlju smatraju izbjegavanjem antidampinških mjera koje su na snazi ( 9 ).

8. Prema članku 13. stavku 3. Osnovne uredbe, Komisija po vlastitoj inicijativi ili na zahtjev države članice ili bilo koje zainteresirane stranke pokreće istragu na temelju dostatnih dokaza o čimbenicima utvrđenima u stavku 1. istog članka. Ako konačno utvrđene činjenice opravdavaju produljenje antidampinških mjera, produljuje ih Vijeće na temelju prijedloga Komisije nakon konzultacija sa Savjetodavnim odborom.

9. Članak 13. stavak 4. Osnovne uredbe predviđa mogućnost odobravanja izuzeća od mjera za sprječavanje izbjegavanja određenim društvima. Propisuje da „uvozi ne podliježu […] mjerama ako njima trguju društva koja koriste izuzeća. Zahtjevi za izuzeća, valjano potkrijepljeni dokazima, dostavljaju se u rokovima uspostavljenima uredbom Komisije koja pokreće ispitni postupak. Ako se praksa, obrada ili rad za izbjegavanje mjera odvija izvan Unije, proizvođačima dotičnog proizvoda koji mogu dokazati da nisu povezani s proizvođačem na kojega se primjenjuju mjere i za koje se utvrdi da nisu uključeni u izbjegavanje mjera, kako je definirano u stavcima 1. i 2., mogu se odobriti izuzeća. […] Izuzeća se odobravaju odlukom Komisije […] ili odlukom Vijeća koja uvodi mjere, i ona ostaju na snazi tijekom razdoblja i pod uvjetima koji su u njoj navedeni. […] Izuzeća se mogu također odobriti nakon završetka ispitnog postupka koji vodi k produljenju mjera”.

10. Članak 18. Osnovne uredbe, naslovljen „Nesuradnja”, propisuje: „1. U slučajevima u kojima zainteresirana stranka odbija pristup ili na neki drugi način ne pruža potrebne podatke u rokovima iz ove Uredbe, ili ako znatno ometa ispitni postupak, privremeni ili konačni nalazi, pozitivni ili negativni, mogu se donijeti na temelju raspoloživih podataka. […] 3. Ako podaci koje dostavi zainteresirana stranka nisu idealni u svim pogledima ipak oni se ne smiju zanemariti, pod uvjetom da nedostaci nisu takvi da uzrokuju nepotrebne teškoće u donošenju razumno točnog nalaza, kao i da su pravovaljano i odgovarajuće dostavljeni i da se mogu provjeriti, a da je stranka djelovala najbolje što je mogla. […] 6. Ako zainteresirana stranka ne surađuje, ili surađuje samo djelomično tako da se time relevantni podaci uskraćuju, rezultati mogu biti manje povoljni za stranku nego da je surađivala.”

II – Činjenična osnova spora i sporna uredba

11. Činjenična osnova spora detaljno je iznesena u točkama 1. do 28. pobijane presude na koju upućujem. Za potrebe ovog postupka podsjetit ću samo na to da je Unija već 1993. uvela antidampinšku pristojbu na uvoz bicikala podrijetlom iz Narodne Republike Kine u Zajednicu. Naknadno je ta pristojba bila preispitana više puta te je konačno zadržana u visini od 48,5 %, prema Provedbenoj Uredbi (EU) br. 990/2011 ( 10 ).

12. Komisija je 2012., nakon jedne pritužbe, pokrenula istragu u vezi s mogućim izbjegavanjem antidampinških mjera uvedenih Uredbom br. 990/2011, uvozom bicikala poslanih, među ostalim, iz Indonezije ( 11 ). U okviru te istrage društvo Chin Haur podnijelo je zahtjev za izuzeće na temelju članka 13. stavka 4. Osnovne uredbe. Komisija je provela posjetu radi provjere u prostorijama Chin Haura u Indoneziji te je u konačnici odbila zahtjev Chin Haura za izuzeće zbog nedostatno pouzdanih podataka koje je potonji dostavio ( 12 ).

13. Vijeće je 29. svibnja 2013. donijelo spornu uredbu.

14. U toj je uredbi Vijeće ponajprije utvrdilo da se, među četiri indonezijska društva koja su podnijela zahtjev za izuzeće, a čiji je ukupni uvoz u Uniju iz Indonezije iznosio 91 %, za tri društva moglo smatrati da surađuju, dok su podaci koje je dostavilo četvrto društvo, odnosno Chin Haur, bili neprovjerljivi i nepouzdani, tako da nisu mogli biti uzeti u razmatranje ( 13 ). Posljedično, Vijeće je navelo u uvodnoj izjavi 33. navedene uredbe da su se zaključci vezani uz Chin Haur temeljili na raspoloživim podacima, u skladu s člankom 18. Osnovne uredbe.

15. Nadalje, Vijeće je zabilježilo da su zadovoljeni svi uvjeti za utvrđenje postojanja izbjegavanja mjera sukladno članku 13. stavku 1. Osnovne uredbe ( 14 ).

16. Što se tiče, posebno, prakse izbjegavanja u Indoneziji, Vijeće je ponajprije ispitalo postojanje pretovara. U tom pogledu, uvodne izjave 61. do 64. sporne uredbe navode: „(61) Za tri od četiri trgovačka društva koja surađuju na početku ispitni postupak nije otkrio praksu pretovara. (62) Što se tiče četvrtog trgovačkog društva (odnosno društva Chin Haur), kako je navedeno gore u uvodnim izjavama od 29. do 33., primjena članka 18. Osnovne uredbe bila je opravdana. Istraga je pokazala da to društvo nije posjedovalo dovoljno opreme da bi opravdalo svoj obujam izvoza u Uniju tijekom [razdoblja izvješćivanja]. U nedostatku bilo kakvog drugog opravdanja, može se zaključiti da je to trgovačko društvo bilo uključeno u praksu izbjegavanja mjera putem pretovara. (63) Za preostali izvoz u Uniju nije bilo suradnje […]. (64) Stoga, u svjetlu promjene strukture trgovine utvrđene gore u uvodnoj izjavi 58. između Indonezije i Unije u smislu članka 13. stavka 1. Osnovne uredbe, nalaza jednog indonezijskog trgovačkog društva, kako je navedeno gore u uvodnoj izjavi 62., i činjenice da se nisu javili i surađivali svi indonezijski proizvođači/izvoznici, potvrđuje se postojanje pretovara proizvoda kineskog podrijetla preko Indonezije.”

17. Slijedom toga, Vijeće je navelo da u Indoneziji nije utvrđeno postojanje postupaka sklapanja u smislu članka 13. stavka 2. Osnovne uredbe ( 15 ).

18. U tim uvjetima Vijeće je, s jedne strane, utvrdilo da je došlo do izbjegavanja mjera pretovarom preko Indonezije te je proširilo konačnu antidampinšku pristojbu predviđenu Provedbenom uredbom br. 990/2011 na uvoz bicikala poslanih iz Indonezije ( 16 ) i, s druge strane, zbog utvrđene stvarne nesuradnje odbilo izuzeće društva Chin Haur na temelju članka 13. stavka 4. Osnovne uredbe ( 17 ).

III – Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

19. Društvo Chin Haur podnijelo je 9. kolovoza 2013. tužbu Općem sudu radi poništenja članka 1. stavka 1. i 3. sporne uredbe.

20. Opći sud je 8. listopada 2013. usvojio zahtjev društva Chin Haur za odlučivanje o predmetu u ubrzanom postupku ( 18 ).

21. Rješenjem od 11. studenoga 2013. predsjednik sedmog vijeća Općeg suda odobrio je intervenciju Komisije na strani zahtjeva Vijeća. Međutim, Komisija nije bila ovlaštena podnijeti intervencijski podnesak ( 19 ). Budući da se predmet rješavao prema ubrzanom postupku, Komisija je 25. lipnja 2014. podnijela zahtjev da je se ovlasti da podnese intervencijski podnesak kao mjeru upravljanja postupkom ( 20 ). Taj zahtjev je Opći sud odbio.

22. Maxcomu je odobrena intervencija rješenjem od 16. srpnja 2014.

23. U prilog svojoj tužbi Chin Haur ističe tri tužbena razloga. Prvi tužbeni razlog temelji se na povredi članka 13. stavka 1. i članka 18. stavka 1. Osnovne uredbe. Prvim dijelom toga tužbenog razloga Chin Haur osporava utvrđenje Vijeća koje se odnosi na postojanje promjene u strukturi trgovine. Drugim dijelom toga tužbenog razloga Chin Haur dovodi u pitanje zaključak Vijeća iz uvodne izjave 62. sporne uredbe, prema kojem je tužitelj obavljao pretovar. Drugi tužbeni razlog se temelji na povredi članka 18. Osnovne uredbe, načela proporcionalnosti i obveze obrazlaganja. Taj tužbeni razlog odnosi se na utvrđenje Vijeća o izostanku suradnje društva Chin Haur. Treći tužbeni razlog temelji se na povredi članka 13. stavka 1. Osnovne uredbe i načela jednakog postupanja. Odnosi se na utvrđenje Vijeća vezano uz postojanje dampinga.

24. Pobijanom presudom Opći sud je odbio prvi dio prvog tužbenog razloga kao i drugi i treći tužbeni razlog kao neutemeljene. Nasuprot tomu, usvojio je drugi dio prvog tužbenog razloga, osobito njegov prvi prigovor kojim društvo Chin Haur osporava zaključak naveden u uvodnoj izjavi 62. sporne uredbe da nema dovoljno proizvodnih kapaciteta kako bi opravdao obujam svojeg izvoza u Uniju.

25. U tom pogledu Opći sud je, kao prvo, u točkama 81. do 94. pobijane presude analizirao podatke koje je društvo Chin Haur dostavilo tijekom istrage te je ocijenio da ti podaci ne pokazuju da je on stvarno bio izvoznik indonezijskog podrijetla ili da odgovara kriterijima propisanima člankom 13. stavkom 2. Osnovne uredbe.

26. Kao drugo, u točkama 95. do 103. navedene presude Opći sud je ispitivao dokaze kojima je Vijeće raspolagalo kako bi zaključilo o postojanju postupka pretovara od strane društva Chin Haur. Nakon te analize, u točki 104. navedene presude, Opći sud je ocijenio, na osnovi tih dokaza, da Vijeće nije raspolagalo dovoljnim naznakama kako bi poduprlo zaključak iz uvodne izjave 62. sporne uredbe. U točki 105. navedene presude Opći sud je osim toga smatrao da činjenica da društvo Chin Haur nije moglo dokazati da je stvarno indonezijski proizvođač ili da odgovara uvjetima iz članka 13. stavka 2. Osnovne uredbe ne dopušta Vijeću da automatski zaključi da je društvo Chin Haur obavljalo pretovar jer takva mogućnost ne proizlazi ni iz Osnovne uredbe ni iz sudske prakse. Opći sud je stoga usvojio drugi dio prvog tužbenog razloga, bez razmatranja ostalih prigovora koje je istaknuo Chin Haur. Slijedom navedenog, poništio je članak 1. stavke 1. i 3. sporne uredbe „u dijelu u kojem se odnose” na društvo Chin Haur.

IV – Zahtjevi stranaka

27. Svojim žalbama Maxcom, Komisija i Vijeće zahtijevaju od Suda da ukine pobijanu presudu, odbije prvostupanjsku tužbu i naloži društvu Chin Haur snošenje troškova. Podredno, Komisija i Vijeće zahtijevaju vraćanje predmeta pred Opći sud na ponovno ispitivanje te naknadno odlučivanje o troškovima obaju stupnjeva.

28. Chin Haur od Suda zahtijeva da u cijelosti odbije žalbe protiv pobijane presude te naloži Maxcomu, Komisiji i Vijeću snošenje troškova. Podredno, u slučaju da Sud ukine pobijanu presudu, Chin Haur zahtijeva od Suda da odluči o njegovoj prvostupanjskoj tužbi, usvoji preostala dva prigovora u drugom dijelu prvog tužbenog razloga koje je istaknuo pred Općim sudom i djelomično poništi članak 1. stavke 1. i 3. sporne uredbe u dijelu u kojem te odredbe proširuju konačnu antidampinšku pristojbu na uvoz bicikala podrijetlom iz Kine te se njima odbija njegov zahtjev za izuzećem.

V – Analiza

29. U žalbama Maxcom ističe dva žalbena razloga protiv pobijane presude, prvi kao glavni i drugi kao podredni, Komisija ističe tri i Vijeće sa svoje strane ističe dva. Žalbeni razlozi izneseni u tim trima žalbama uvelike se preklapaju i mogu se podijeliti u tri skupine.

30. Kao prvo, Maxcom, Komisija i Vijeće ističu da je Opći sud počinio različite pogreške koje se tiču prava primjenom članka 13. stavka 1. Osnovne uredbe ( 21 ). Kao drugo, Komisija i Vijeće tvrde da je pobijana presuda zahvaćena nedostatkom obrazloženja i proturječnim obrazloženjem; u istom kontekstu, Vijeće također ističe da je Opći sud iskrivio činjenice ( 22 ). Kao treće, Komisija tvrdi da je Opći sud povrijedio njezina postupovna prava ( 23 ).

A – Prvi tužbeni razlog, kojim se navodi povreda članka 13. stavka 1. Osnovne uredbe

1. Argumenti stranaka

31. U prvoj skupini žalbenih razloga Maxcom, Komisija i Vijeće tvrde, u biti, da je shvaćanje iz točaka 95. do 105. pobijane presude, na temelju kojega je Opći sud poništio spornu uredbu, zahvaćeno različitim pogreškama koje se tiču prava u primjeni članka 13. stavka 1. Osnovne uredbe.

32. Kao prvo, Maxcom prigovara da je Opći sud očito pogrešno primijenio navedenu odredbu, smatrajući da Vijeće nije moglo zaključiti, temeljem podataka kojima je raspolagalo, da je društvo Chin Haur bilo uključeno u pretovar.

33. Prema Maxcomu, kao prvo, shvaćanje Općeg suda ne vodi računa o činjenici da je nesporno da je društvo Chin Haur uvezlo dijelove bicikala kineskog proizvođača koji je s njime povezan i da je bicikle izvezlo u Uniju. Pod tim uvjetima, i budući da je Opći sud utvrdio da Chin Haur nije dokazao da je stvarno indonezijski proizvođač bicikala ili da je obavljao sklapanje dijelova koje ne prekoračuje pragove iz članka 13. stavka 2. Osnovne uredbe, Opći je sud trebao uvozno‑izvozne aktivnosti društva Chin Haur okarakterizirati kao pretovar.

34. Kao drugo, prema Maxcomu, podaci na kojima je Opći sud temeljio svoju odluku, u točkama 95. do 102. pobijane presude, kako bi zaključio da Vijeće nije raspolagalo dostatnim dokazima kako bi utvrdilo da Chin Haur nije bio uključen u postupak pretovara, nisu relevantni. U ovom slučaju bitno pitanje je nesuradnja društva Chin Haur koja je spriječila Komisiju da stekne cjelovitu sliku o aktivnosti toga društva, tako da su se ta utvrđenja morala provesti na temelju članka 18. stavka 1. Osnovne uredbe. Pobijana presuda nagradila je društvo Chin Haur za nesuradnju te je stoga protivna kako cilju Osnovne uredbe tako i sudskoj praksi. Uostalom, institucije ne moraju posebno dokazivati postojanje točno određene prakse izbjegavanja mjera. One samo moraju dokazati da su promjene u trgovini posljedica radnji izbjegavanja mjera. Slijedi da poništenje sporne uredbe zato što institucije nisu raspolagale dostatnim dokazima za utvrđivanje postojanja prakse pretovara predstavlja očitu pogrešku koja se tiče prava.

35. Kao drugo, Komisija i Vijeće tvrde da je Opći sud krenuo od prešutne pretpostavke da članak 13. stavak 1. Osnovne uredbe zahtijeva da institucije dokažu da je svaki proizvođač/izvoznik u zemlji koji je predmet istrage uključen u praksu pretovara. Takvo tumačenje je pogrešno. Kao prvo, ono bi bilo protivno obvezi ocjene uvjeta navedenih u članku 13. stavku 1. Osnovne uredbe na razini države, a ne na razini pojedinačnih izvoznika. Drugo, to bi lišilo članak 13. stavak 4. Osnovne uredbe svake svrhe. Treće, dovelo bi do konfuzije pojma „praksa izbjegavanja” s jednom od njegovih pojavnosti, odnosno pretovarom. Stoga institucije ne moraju posebno dokazati postojanje točno prakse izbjegavanja mjera. Četvrto, Opći sud je usvojio proturječno tumačenje pojma prakse izbjegavanja mjera u ocjeni različitih tužbenih razloga.

36. Kao treće, Maxcom, Komisija i Vijeće tvrde da, čak i ako je Vijeće počinilo pogrešku kada je utvrdilo da je društvo Chin Haur bilo uključeno u postupak pretovara, to utvrđenje samo po sebi nije bilo dostatno za poništenje sporne uredbe. Naime, utvrđenje postojanja prakse pretovara preko Indonezije, navedeno u uvodnoj izjavi 64. sporne uredbe, ne temelji se samo na utvrđenju koje se odnosi na društvo Chin Haur, već također i na činjenici, s jedne strane, da proizvođači čiji je izvoz iz Indonezije u Uniju iznosio 9 % nisu surađivali tijekom istrage i, s druge strane, nikakva suradnja nije postignuta s društvom Chin Haur, čiji je izvoz iznosio 42 % navedenog izvoza. Stoga, čak i u slučaju pogreške u pogledu pretovara vezane uz društvo Chin Haur, Vijeće je moglo zaključiti da se pretovar obavljao putem Indonezije, i do tog je zaključka moglo doći, kao što zahtijeva sudska praksa, na temelju skupa indicija koji se podudaraju, koji se odnose na druge indonezijske proizvođače/izvoznike, prema raspoloživim podacima.

37. Društvo Chin Haur osporava sve argumente podnositelja žalbi. Ponajprije, ono tvrdi da se argumenti usmjereni protiv utvrđenja Općeg suda prema kojem nije bilo dostatnog dokaza o postojanju radnji pretovara društva Chin Haur odnose na ocjenu činjenica te da su stoga nedopušteni. Nadalje, prema društvu Chin Haur, kao prvo, dotična problematika se pretežno odnosi na teret dokazivanja postojanja mjera izbjegavanja i, osobito, na pretovare. Opći sud je samo potvrdio da je taj teret na institucijama i da, u ovom slučaju, on nije zadovoljen. Razlika između mjera izbjegavanja na razini države i na razini pojedinačnog izvoznika nije potkrijepljena tekstom Osnovne uredbe te je lišena relevantnosti u ovom slučaju jer je Vijeće samo spojilo ta dva kriterija u spornoj uredbi. Osim toga, Opći sud ni u jednom trenutku nije tvrdio da institucije moraju u pozitivnom smislu utvrditi da se svaki pojedinačni proizvođač/izvoznik upustio u postupke pretovara. Žalitelji su u žalbama stvorili konfuziju između tereta dokazivanja, koji je na institucijama, i zahtijevanog standarda dokazivanja, koji može biti smanjen u slučaju nesuradnje, sukladno članku 18. Osnovne uredbe. Međutim, protivno situaciji koja je dovela do predmeta Simon, Evers & Co. ( 24 ), u ovom slučaju, s jedne strane, institucije ne raspolažu nikakvim skupom podudarnih indicija glede postojanje pretovara i, s druge strane, određeni poduzetnici surađivali su tijekom istrage.

38. Kao drugo, što se tiče prigovora da utvrđenja Općeg suda nisu bila dostatna za poništenje sporne uredbe, društvo Chin Haur tvrdi da, u toj uredbi, Vijeće nije uopće utvrdilo da su i drugi indonezijski proizvođači osim njega obavljali pretovar. Jedino utvrđenje u spornoj uredbi bilo je da određeni proizvođači, koji predstavljaju manji dio ukupne proizvodnje, nisu surađivali. Međutim, ništa u sudskoj praksi Suda ne ovlašćuje institucije da samo iz činjenice da pojedinačni proizvođači/izvoznici nisu surađivali izvode zaključak o postojanju pretovara.

2. Procjena

a) Dopuštenost

39. Što se tiče prigovora nedopuštenosti koji je prvenstveno istaknulo društvo Chin Haur (vidjeti točku 37. ovog mišljenja), treba podsjetiti da je, prema sudskoj praksi, Opći sud jedini nadležan utvrditi i ocijeniti činjenice i, u načelu, za ispitivanje dokaza za koje smatra da dokazuju te činjenice. Naime, ako su ti dokazi ispravno pribavljeni i ako su poštovana opća načela prava i procesna pravila koja se primjenjuju na dokazivanje i izvođenje dokaza, samo je na Općem sudu da ocijeni dokaznu vrijednost dokaza koji su mu dostavljeni. Ta ocjena stoga ne predstavlja, osim u slučaju iskrivljavanja dokaza, pravno pitanje koje kao takvo podliježe nadzoru Suda. Međutim, kada je Opći sud utvrdio ili ocijenio činjenice, Sud je na temelju članka 256. UFEU‑a nadležan samo za nadzor njihove pravne kvalifikacije i zaključaka koje je Opći sud izvukao iz tih činjenica ( 25 ).

40. Slijedom navedenog, u dijelu u kojem žalitelji osporavaju ocjenu činjeničnih pitanja Općeg suda, uključujući i onu iz točaka 96. do 102. pobijane presude, njihovi se prigovori trebaju smatrati nedopuštenima.

41. Međutim, treba zaključiti da, kao što i sam Chin Haur ističe u okviru prigovora koji se odnose na primjenu članka 13. stavka 1. Osnovne uredbe, ove žalbe u biti pokreću pitanja koja se odnose na teret i standard dokazivanja potreban kako bi se utvrdilo postojanje izbjegavanja mjera. Stoga, u dijelu u kojem se ti prigovori ne odnose na osporavanje činjenica i ispitivanje dokaza koje je proveo Opći sud, nego na povredu propisa koji se primjenjuju u području dokazivanja, što prema sudskoj praksi čini pravno pitanje ( 26 ), ti se prigovori moraju smatrati dopuštenima.

b) Propisi Unije o izbjegavanju mjera s obzirom na sudsku praksu

42. Prije ispitivanja prigovora koji se odnose na povredu članka 13. stavka 1. Osnovne uredbe, potrebno je analizirati ukratko propise Unije o izbjegavanju mjera s obzirom na relevantnu sudsku praksu. Cilj tih propisa je osigurati učinkovitost izvornih antidampinških mjera te spriječiti izbjegavanje istih ( 27 ).

43. Iz definicije sadržane u članku 13. stavku 1. trećoj rečenici Osnovne uredbe, navedene u točki 6. ovog mišljenja proizlazi da je, kako bi se utvrdilo postojanje izbjegavanja mjera, potrebno ispuniti četiri uvjeta: (i) treba doći do promjene strukture trgovine između trećih zemalja i Unije, (ii) te promjene moraju proizlaziti iz prakse, obrade ili rada za koji ne postoji dostatni valjani uzrok ili ekonomska opravdanost osim uvođenja pristojbe, (iii) treba imati dokaz o postojanju štete i (iv) treba imati dokaz o postojanju dampinga. U ovim žalbama samo je drugi od tih sastavnih elemenata predmet osporavanja, dok je postojanje triju preostalih elemenata definitivno dokazano.

44. U svojoj presudi Simon, Evers & Co. ( 28 ) Sud je naglasio da je navedena definicija izbjegavanja mjera izražena vrlo općenitim pojmovima koji instutucijama Unije ostavljaju širok manevarski prostor ( 29 ). Priznavanje tog širokog manevarskog prostora je također u skladu sa širokom diskrecijskom ovlasti kojom, prema ustaljenoj sudskoj praksi, općenito raspolažu institucije u području zajedničke trgovinske politike i osobito u području trgovinskih zaštitnih mjera zbog kompleksnosti ekonomskih, političkih i pravnih situacija koje moraju ispitivati ( 30 ). On znači da, osim toga, sudski nadzor mora biti ograničen na provjeru toga jesu li poštovana postupovna pravila, koliko su činjenice koje se koriste za donošenje sporne odluke materijalno točne, postoji li očita pogreška u ocjeni tih činjenica ili postoji li zlouporaba ovlasti ( 31 ).

45. Međutim, u presudi Simon, Evers & Co. ( 32 ) Sud je također naveo da iz Osnovne uredbe, posebno njezina članka 13. stavka 3., proizlazi da je teret dokaza postojanja izbjegavanja mjera na institucijama ( 33 ). Kada institucije odluče proširiti na druge zemlje antidampinške pristojbe koje su uvele na uvoz iz određene zemlje, na njima je teret utvrđenja ispunjenja svih sastavnih elemenata za izbjegavanje tih pristojbi, kako je navedeno u članku 13. stavku 1. trećoj rečenici Osnovne uredbe ( 34 ).

46. Jednom kada institucije dokažu da su ispunjena četiri uvjeta i da je, posljedično, utvrđeno postojanje izbjegavanja mjera u vezi s predmetnom državom u istrazi, antidampinške pristojbe se proširuju na cjelokupan uvoz koji potječe iz te države.

47. Proizvođaču/izvozniku dotičnog proizvoda koji potječe iz te zemlje može se, na temelju članka 13. stavka 4. Osnovn uredbe, odobriti pojedinačno izuzeće od pristojba koje sprječavaju izbjegavanje mjera ako je u određenom roku podnio zahtjev za izuzećem, s valjano potkrijepljenim dokazima, i ‐ ako se praksa izbjegavanja mjera odvija izvan Unije ‐ kada su ispunjena dva uvjeta: prvo, ako može dokazati da nije povezan s proizvođačem na kojega se primjenjuju mjere i, drugo, ako se utvrdi da taj proizvođač nije uključen u izbjegavanje mjera ( 35 ).

48. Iz logike i strukture predmetnog propisa Unije u području izbjegavanja mjera proizlazi da je cilj analize provjeriti jesu li ispunjena četiri uvjeta koja predviđa članak 13. stavak 1. Osnovne uredbe s ciljem dokazivanja postojanja izbjegavanja antidampinških pristojbi koje su izvorno uvedene na razini države na koju se istraga o izbjegavanju mjera odnosi. Naprotiv, specifična situacija pojedinačnog proizvođača/izvoznika uzima se u obzir u okviru analize na temelju članka 13. stavka 4. Osnovne uredbe. Ta struktura propisa o sprječavanju izbjegavanja mjera međutim ne sprječava, kao što je bilo u ovom slučaju, da se utvrđenja koja se odnose na jednog ili više pojedinačnih proizvođača/izvoznika koriste u potporu zaključcima koji se odnose na postojanje sastavnih elemenata izbjegavanja mjera, osobito postojanje praksi izbjegavanja mjera, na temelju članka 13. stavka 1. Osnovne uredbe ( 36 ).

49. U svojoj sudskoj praksi, posebno u presudama Simon, Evers & Co. ( 37 ) i APEX ( 38 ), Sud je također pružio naznake što se tiče zahtijevanog standarda dokazivanja kako bi se utvrdilo postojanje sastavnih elemenata izbjegavanja mjera na temelju članka 13. stavka 1. Osnovne uredbe. S tim u vezi Sud je naglasio da, u okviru istrage o postojanju izbjegavanja mjera, institucije ne raspolažu ovlašću da prisile proizvođače/potrošače na sudjelovanje u istrazi ili na dostavljanje podataka. One su, dakle, podložne dobrovoljnoj suradnji dotičnih poduzetnika da im pruže potrebne informacije. To je razlog zbog kojega Osnovna uredba u svojem članku 18. stavcima 1. i 6. predviđa da u slučaju nesuradnje Komisija može, s jedne strane, doći do zaključaka „na temelju raspoloživih podataka” i, s druge strane, rezultati za stranku koja ne surađuje ili surađuje samo djelomično „mogu biti manje povoljni nego da je surađivala” ( 39 ).

50. Sud je izričito zaključio da, u slučaju nesuradnje, stavci 1. i 6. članka 18. Osnovne uredbe imaju za cilj smanjiti teret dokazivanja izbjegavanja mjera koji je na institucijama ( 40 ).

51. Sud je naveo da zakonodavac Unije nije imao namjeru uspostaviti zakonsku pretpostavku koja bi omogućila da se iz nesuradnje dotičnih ili zainteresiranih stranaka izravno izvede zaključak o postojanju izbjegavanja mjera i time institucije oslobodi od svake obveze dokazivanja ( 41 ).

52. Međutim, imajući u vidu mogućnost da se čak i do konačnih zaključaka dođe na osnovi dostupnih podataka i da se prema stranci koja nije surađivala ili je surađivala samo djelomično odnosi nepovoljnije nego da jest surađivala, Sud je naveo da su u slučaju nesuradnje institucije Unije ovlaštene osloniti se na skup indicija koje se podudaraju i koje omogućuju donošenje zaključka o postojanju izbjegavanja u smislu članka 13. stavka 1. Osnovne uredbe ( 42 ).

53. To umanjenje tereta dokazivanja ima razloge u nužnosti izbjegavanja narušavanja učinkovitosti Unijinih mjera trgovinske zaštite uvijek kada se institucije u okviru ispitnog postupka kojemu je cilj utvrditi izbjegavanje suoče s nesuradnjom ( 43 ).

54. U tom pogledu, treba međutim podsjetiti da se presude Simon, Evers & Co. i APEX odnose na istrage o izbjegavanju mjera koje obilježava nesuradnja svih zainteresiranih stranaka ( 44 ). Naprotiv, istraga u ovom predmetu različita je po tome što su, kao što proizlazi iz točke 14. ovog mišljenja, određeni poduzetnici surađivali i što je za njih utvrđeno da nisu uključeni u prakse izbjegavanja. Pod tim uvjetima, postavlja se pitanje do koje su mjere načela sudske prakse u dvjema prethodno citiranim presudama što se tiče zahtijevanog standarda dokazivanja za utvrđivanje izbjegavanja mjera prenosiva na slučaj koji obilježava drugačiji činjenični kontekst.

c) O prigovorima koji se temelje na povredi članka 13. stavka 1. Osnovne uredbe

i) Uvodna očitovanja

55. Kao što je već navedeno, prigovori o povredi članka 13. stavka 1. Osnovne uredbe dovode u pitanje analizu koja se odnosi samo na drugi sastavni element izbjegavanja mjera, kao što je navedeno u točkama 6. i 43. ovog mišljenja, odnosno zahtjev da promjena strukture trgovine proizlazi iz prakse izbjegavanja mjera za koju ne postoji dostatni valjani uzrok ili ekonomska opravdanost osim uvođenja antidampinške pristojbe. Međutim, prije analize tih prigovora potrebna su prethodna razmatranja.

56. Kao prvo, ističem da, kao što proizlazi iz točke 16. ovog mišljenja, zaključak Vijeća o postojanju pretovara kineskih bicikala preko Indonezije (uvodna izjava 64. sporne uredbe) temelji se na tri elementa, među koje pripada i utvrđenje prema kojemu je društvo Chin Haur bilo uključeno u postupke pretovara (utvrđenje iz uvodne izjave 62. sporne uredbe).

57. Pod tim uvjetima, treba zaključiti da, u navedenoj uredbi, utvrđenje koje se odnosi na pojedinačnog proizvođača (Chin Haur) predstavlja jedan od dokaza na kojima se temelji zaključak o postojanju prakse izbjegavanja mjera na razini države (Indonezija). Drugim riječima, kao što je pravilno naglasio Chin Haur, Vijeće je, kako bi dokazalo postojanje drugog sastavnog elementa izbjegavanja mjera, provelo svojevrsno „spajanje” analize na razini države i pojedinačne analize spomenute u točki 48. ovog mišljenja.

58. Drugo, kao što proizlazi iz točaka 24. do 26. ovog mišljenja, Opći sud je u pobijanoj presudi djelomično poništio spornu uredbu „u dijelu u kojem se odnosi” na Chin Haur usvajajući njegov prvi tužbeni razlog te smatrajući nedostatno dokazanim utvrđenje koje se odnosi na to društvo iz uvodne izjave 62. sporne uredbe ( 45 ).

59. U točkama relevantnima za pobijanu presudu Opći sud nije izričito naveo odredbe Osnovne uredbe koje je, prema njegovu mišljenju, prekršilo Vijeće. Međutim, budući da se prvi tužbeni razlog tužbe koja mu je podnesena odnosio na povredu članka 13. stavka 1. i članka 18. stavka 1. Osnovne uredbe, nesporno je da je Opći sud poništio osnovnu uredbu zbog povrede tih dviju odredaba.

60. Poništenje koje se temelji na povredi članka 13. stavka 1. Osnovne uredbe pretpostavlja da je utvrđenje postojanja jednog od sastavnih elemenata izbjegavanja mjera, kako je predviđeno tom odredbom, bilo pogrešno. Slijedi da je, u pobijanoj presudi, iako nije potvrdio izričito, Opći sud smatrao da je u spornoj uredbi zaključak o drugom sastavnom elementu izbjegavanja mjera bio pogrešan.

61. U spornoj uredbi zaključak o postojanju drugog sastavnog elementa, preciznije zaključak o postojanju prakse izbjegavanja mjera na razini Indonezije, sadržan je u uvodnoj izjavi 64. sporne uredbe. Opći sud je međutim naveo pogrešku u utvrđenju što se tiče uključenosti društva Chin Haur u postupke pretovara (utvrđenje iz uvodne izjave 62. sporne uredbe).

62. Pod tim uvjetima, budući da je utemeljio poništenje sporne uredbe na povredi članka 13. stavka 1. Osnovne uredbe, Opći je sud nužno smatrao, na implicitan način, da je navedena pogreška u pogledu utvrđenja koje se odnosi na društvo Chin Haur učinila nepopravljivo nevaljanim zaključak koji se odnosi na drugi sastavni element izbjegavanja mjera, preciznije zaključak koji se odnosi na postojanje prakse izbjegavanja mjera preko Indonezije. Drugim riječima, Opći sud je smatrao da je utvrđena pogreška u pogledu uvodne izjave 62. sporne uredbe „srušila” opći zaključak sadržan u uvodnoj izjavi 64. iste uredbe.

63. Treće, nesporno je da je društvo Chin Haur dostavilo podatke koji su neprovjerljivi i nevjerodostojni i da je, slijedom navedenog, pravilno smatrano da stvarno nije surađivalo u istrazi. Stoga su zaključci koji se na njega odnose bili pravilno utemeljeni na spornoj uredbi, na raspoloživim podacima, sukladno članku 18. stavku 1. Osnovne uredbe ( 46 ).

ii) O prigovorima koji se odnose na zaključke Općeg suda o uključenosti društva Chin Haur u postupke pretovara

64. Potrebno je ponajprije analizirati argumentaciju žalitelja prema kojoj je Opći sud u točkama 95. do 105. pobijane presude pogrešno primijenio članak 13. stavak 1. Osnovne uredbe.

65. U tim točkama pobijane presude Opći sud je smatrao da, na temelju dokaza u spisu predmeta Vijeće nije raspolagalo dovoljnim naznakama kako bi u uvodnoj izjavi 62. Osnovne uredbe moglo zaključiti da društvo Chin Haur nije raspolagalo dovoljnim proizvodnim kapacitetima u pogledu obujma izvoza u Uniju ni, prema tome, da je bilo uključeno u pretovar. Kako bi došao do tog zaključka Opći sud je prvo u točkama 96. do 101. navedene presude analizirao nalaze do kojih su došli agenti Komisije tijekom posjeta radi provjere u prostorijama društva Chin Haur te je zaključio kako nijedan od tih nalaza, pojedinačno ili zajedno, ne upućuje na uvjerljiv način na postojanje pretovara. Drugo, u točki 102. navedene presude Opći sud je istaknuo, s jedne strane, da je većinu utvrđenja u vezi s izvješćem misije Komisijinih agenata na koje se poziva Vijeće osporavalo društvo Chin Haur i, s druge strane, da druge fotografije na koje se Vijeće pozivalo ne daju nikakvu naznaku u pogledu postojanja postupaka pretovara. Treće, u točki 103. iste presude, nakon što je naveo da je Vijeće svoje shvaćanje temeljilo također na činjenici da društvo Chin Haur nije uspjelo dokazati da je stvarno proizvođač bicikala iz Indonezije ili da odgovara kriterijima predviđenima člankom 13. stavkom 2. Osnovne uredbe, Opći sud je smatrao da iz tog utvrđenja samo po sebi ne proizlazi da je Chin Haur bio uključen u postupke pretovara.

– Cilj i zahtijevani standard dokazivanja u slučaju nesuradnje odnosnih proizvođača/izvoznika u istrazi o izbjegavanju mjera

66. Argumentacija žalitelja u žalbama ističe, ponajprije, pitanje što institucije moraju dokazati i koji standard dokazivanja moraju zadovoljiti kako bi mogle utvrditi postojanje drugog sastavnog elementa izbjegavanja mjera, kako je prepoznat u točkama 43. i 55. ovog mišljenja, u istrazi koju karakterizira nesuradnja, ali ne svih zainteresiranih proizvođača‑izvoznika, nego samo pojedinih među njima.

67. Preciznije, moraju li institucije podnijeti dokaze točno određene prakse izbjegavanja mjera-kako je navedeno, primjerice, u članku 13. stavku 1. drugom podstavku Osnovne uredbe-ili je dovoljno da dokažu, na temelju skupa podudarnih indicija, da promjena u strukturi trgovine proizlazi iz prakse izbjegavanja mjera, međutim bez obveze dokazivanja točno određene prakse?

68. U tom pogledu, kao prvo, već je bilo navedeno da ( 47 ), kada odluče uvesti antidampinške pristojbe, institucije moraju dokazati postojanje svakog pojedinog od četiri sastavna elementa izbjegavanja mjera. One dakle ne mogu samo dokazati da je došlo tek do promjene u strukturi trgovine, već moraju također dokazati u dovoljnoj mjeri da, u skladu s pojmovima iz članka 13. stavka 1. treće rečenice Osnovne uredbe, ta promjena proizlazi iz praksi (postupaka ili radnji) izbjegavanja mjera za koje ne postoji opravdanost osim uvođenja pristojbe.

69. Drugo, što se tiče standarda dokazivanja, smatram da je razlog za tumačenje koje je prihvatio Sud u presudama Simon, Evers & Co. i APEX u slučaju potpunog nedostatka suradnje, odnosno zahtjev da se izbjegne narušavanje učinkovitosti Unijinih mjera trgovinske zaštite ( 48 ), u svakom slučaju valjan i u slučaju kada poduzetnici koji nisu surađivali u istrazi tvore većinski udjel u uvozu dotičnog proizvoda u Uniju ( 49 ). Stoga, u slučaju kada je stupanj nesuradnje toliko visok, smatram da su institucije ovlaštene temeljiti se na skupu indicija koje se podudaraju kako bi utvrdile da promjena u strukturi trgovine proizlazi iz prakse izbjegavanja mjera. Sasvim sigurno, u tom slučaju one ne mogu ignorirati, pri dolasku do toga zaključka, da je utvrđeno da se dio, više ili manje značajan, proizvođača/izvoznika ne bavi takvom praksom.

70. Treće, što se tiče pitanja trebaju li institucije dokazati postojanje posebnih praksi izbjegavanja mjera, smatram da presuda Simon, Evers & Co. može pružiti relevantne naznake. Naime, u toj presudi, koja se, kao što je navedeno, odnosi na slučaj potpune nesuradnje, Sud je u okviru analize drugog sastavnog elementa izbjegavanja mjera, potvrdio važenje pozitivnog utvrđenja sadržanog u predmetnoj uredbi, temeljeći se, između ostalog, na utvrđenju da, među indicijima koji se podudaraju koji podupiru to utvrđenje, Vijeće raspolaže indicijima koji mogu ukazati na postojanje određenih praksi izbjegavanja mjera ( 50 ).

71. Slijedi da, u slučaju potpune nesuradnje i uz skup indicija koje se podudaraju koji ukazuju da promjena u strukturi trgovine proizlazi iz prakse izbjegavanja mjera, iako nije nužno da institucije dokažu postojanje posebnih praksi izbjegavanja mjera, one moraju, ipak raspolagati s određenim dokazima kojima se barem može ukazati na postojanje takvih praksi. Iz razloga iznesenih u točki 69. ovog mišljenja, smatram da se takav pristup može primijeniti u slučaju poput ovoga, kojeg karakterizira nesuradnja u istrazi proizvođača/izvoznika koji predstavlja većinski udio uvoza dotičnog proizvoda.

72. Međutim, u ovom slučaju ni iz sporne uredbe ni iz spisa ne proizlazi da su, osim utvrđenja da je društvo Chin Haur bilo uključeno u postupke pretovara, navedene institucije raspolagale drugim dokazima kojima se može ukazati na postojanje prakse izbjegavanja mjera.

73. Osim toga, i u svakom slučaju, smatram da u slučaju kada institucije, kao u ovoj situaciji, odluče temeljiti svoje zaključke o drugom sastavnom elementu izbjegavanja mjera na postojanju posebnih praksi, one moraju u dovoljnoj mjeri potkrijepiti svoje zaključke.

74. Pod tim uvjetima, pitanje vezano uz utemeljenost utvrđenja Vijeća koje se odnosi na uključenost društva Chin Haur u prakse pretovara odlučujuće je, u ovom slučaju, za provjeru zakonitosti zaključka koji je ta institucija izvela što se tiče drugog sastavnog dijela izbjegavanja mjera ( 51 ).

– O dokazu uključenosti društva Chin Haur u postupke pretovara

75. Kada institucije, kao u ovom slučaju, namjeravaju temeljiti svoje zaključke koje se odnose na drugi sastavni dio izbjegavanja mjera-koji je, kao što je navedeno, potrebno dokazati na razini države-na utvrđenjima koja se odnose na uključenost izvoznika/pojedinačnog proizvođača u prakse izbjegavanja mjera, iz sudske prakse navedene u točki 45. ovog mišljenja proizlazi da je teret dokazivanja na njima ( 52 ).

76. Međutim, prema članku 18. stavcima 1. do 6. Osnovne uredbe, u slučaju nesuradnje institucije mogu temeljiti svoje zaključke na dostupnim podacima. U takvom je slučaju, kao što proizlazi iz sudske prakse navedene u točkama 49. do 52. ovog mišljenja, teret dokazivanja koji je na njima smanjen te su one ovlaštene temeljiti svoje zaključke na skupu indicija koje se podudaraju.

77. U tom pogledu, ističem da je u presudama Simon, Evers & Co. i APEX Sud primijenio to tumačenje članka 18. stavaka 1. i 6., pozivajući se općenito na postojanje izbjegavanja mjera ( 53 ). Osim toga, u presudi Simon, Evers & Co. konkretno je primijenio to tumačenje na sastavne elemente izbjegavanja mjera i osobito na drugi od tih elemenata ( 54 ). Naprotiv, Sud nije nikada primijenio to tumačenje na utvrđenja vezana uz pojedinačnog poduzetnika.

78. Međutim, s obzirom na sam tekst odredbi stavaka 1. i 6. članka 18. Osnovne uredbe, koji se pozivaju na „zainteresiranu stranku” u jednini, smatram da je navedeno tumačenje primjenjivo na utvrđenja koja institucije moraju utvrditi u okviru istrage protiv izbjegavanja mjera što se tiče pojedinačnog poduzetnika koji u toj istrazi nije surađivao.

79. Slijedi da su, u ovom slučaju, zbog nesuradnje društva Chin Haur, institucije bile ovlaštene na smanjeni teret dokazivanja te su se mogle temeljiti na skupu indicija koji se podudaraju kako bi u dovoljnoj mjeri potkrijepile svoje zaključke što se tiče uključenosti toga poduzetnika u praksu izbjegavanja mjera.

80. Treba međutim zaključiti da, u detaljnoj analizi koju je proveo, u točkama 95. do 105. pobijane presude, dokazi kojima je raspolagalo Vijeće kako bi zaključilo, u uvodnoj izjavi 62. sporne uredbe, o uključenosti društva Chin Haur u postupke pretovara, Opći sud nije doista uzeo u obzir pravne posljedice koje proizlaze iz činjenice da je tijekom istrage utvrđeno da društvo Chin Haur nije surađivalo. Radilo se, međutim, kao što ističe i Maxcom, o bitnom elementu analize, koji je potvrdio i sam Opći sud. Ta je nesuradnja imala ključan utjecaj na standard dokazivanja koji je Vijeće trebalo zadovoljiti kako bi u dovoljnoj mjeri potkrijepilo svoje zaključke u vezi s društvom Chin Haur, koji su zauzvrat potkrijepili opći zaključak o postojanju prakse izbjegavanja mjera u Indoneziji.

81. Čitanjem relevantnih točaka pobijane presude razvidno je da je, naprotiv, iako je koristio pojam „naznaka”, Opći sud u stvarnosti od Vijeća zahtijevao znatno stroži standard dokazivanja. To je očito iz tvrdnje Općeg suda da je Vijeće moralo „dokazati postojanje pretovara” od strane Chin Haura na temelju dokaza koji „na uvjerljiv način” ukazuju na to ( 55 ).

82. U relevantnim točkama pobijane presude posljedice nesuradnje društva Chin Haur spominju se samo u točki 103. u kojoj je Opći sud zaključio da činjenica, da društvo Chin Haur nije uspjelo podnijeti dokaze kako bi pokazalo da je doista indonezijski proizvođač bicikala ili da odgovara kriterijima predviđenima člankom 13. stavkom 2. Osnovne uredbe, ne dokazuje sama po sebi da je tužitelj bio uključen u postupke pretovara. Iako je točno da nesuradnja sama po sebi ne može biti osnova za pretpostavku izbjegavanja mjera ( 56 ), upravo su zbog nesuradnje društva Chin Haur tijekom istrage institucije bile onemogućene utvrditi sa sigurnošću da je to društvo bilo uključeno u stvarne aktivnosti proizvodnje bicikala.

83. Utvrđenje da je određeno društvo stvarni proizvođač proizvoda koji izvozi očito je nužan preduvjet za eventualni zaključak da njegov izvoz nije posljedica prakse izbjegavanja mjera. S druge strane, činjenica da nije moguće utvrditi da taj poduzetnik nije stvarni proizvođač predstavlja naznaku činjenice da proizvodi koje izvozi nisu rezultat stvarne proizvodne aktivnosti.

84. Pod tim uvjetima, smatram da je Opći sud počinio pogrešku u primjeni članka 13. stavka 1. Osnovne uredbe jer nije stvarno uzeo u obzir pravne posljedice koje proizlaze iz nesuradnje društva Chin Haur u istrazi tijekom analize kojom je došao do zaključka da Vijeće nije raspolagalo dostatnim naznakama kako bi zaključilo da je društvo Chin Haur bilo uključeno u praksu pretovara. Ta je pogreška imala posljedice na prešutno utvrđenje ( 57 ) Općeg suda, na temelju kojega je opravdao poništenje sporne uredbe, prema kojem je, zbog te nedostatnosti, zaključak iz uvodne izjave 64. sporne uredbe koji se odnosi na postojanje prakse pretovara proizvoda porijeklom iz Indonezije bio pogrešan. Slijedi da pobijanu presudu treba, prema mojem mišljenju, ukinuti.

iii) O ostalim prigovorima u okviru tužbenog razloga, kojim se navodi pogrešna provedba članka 13. stavka 1. Osnovne uredbe

85. Radi cjelovitosti razmotrit ću i ostale prigovore u okviru tužbenog razloga kojim se navodi pogrešna provedba članka 13. stavka 1. Osnovne uredbe.

86. Što se tiče prigovora institucija prema kojima pristup Općeg suda ima za posljedicu da će one morati dokazati da je svaki proizvođač/izvoznik u državi koja je predmet istrage uključen u prakse pretovara, smatram da se radi o pogrešnom shvaćanju pobijane presude i sporne uredbe. Smatram da je Chin Haur u pravu kada tvrdi da ni u jednoj točki svoje presude Opći sud nije smatrao da institucije moraju u pozitivnom smislu utvrditi da se svaki pojedinačni proizvođač/izvoznik upustio u postupke pretovara. Kao što sam istaknuo u točkama 56. i 57. ovog mišljenja ( 58 ), u ovom slučaju je sâmo Vijeće spojilo analizu na razini države i onu na pojedinačnoj razini koristeći utvrđenja u vezi s pojedinačnim proizvođačem/izvoznikom da bi potkrijepilo svoje zaključke na razini države. Slijedi da sve prigovore institucija koji se temelje na toj pretpostavci treba odbiti ( 59 ).

87. Što se tiče prigovora kojima se osporava dostatnost zaključaka Općeg suda za poništenje sporne uredbe, njih prema mojem mišljenju treba također odbiti. Naime, kao što je i Opći sud smatrao u pobijanoj presudi, iako je utvrđenje koje se odnosi na uključenost društva Chin Haur u prakse pretovara bilo pogrešno ili nedostatno potkrijepljeno, utvrđenje postojanja postupaka izbjegavanja mjera na razini Indonezije temelji se isključivo na dva preostala elementa koji su navedeni u uvodnoj izjavi 64. sporne uredbe. Prvi od ta dva preostala elementa, odnosno postojanje promjena u strukturi trgovine, je prvi od sastavnih elemenata izbjegavanja mjera. Stoga se kao takav ne može smatrati naznakom postojanja drugog od tih sastavnih elemenata jer institucije moraju provjeriti sve sastavne elemente ( 60 ). Što se tiče drugog preostalog elementa, odnosno nesuradnje proizvođača/izvoznika koji čine 9 % izvoza u Uniju, iz sudske prakse navedene u točki 51. ovog mišljenja proizlazi da nesuradnja, sama po sebi, ne može dovesti do pretpostavke izbjegavanja mjera. Stoga kao takva ne može predstavljati naznaku drugog sastavnog elementa izbjegavanja mjera.

88. Slijedi da, protivno onome što ističu žalitelji u žalbi, u ovom slučaju, ako je Opći sud bio u pravu kada je smatrao da je utvrđenje vezano uz društvo Chin Haur bilo pogrešno, to bi opravdalo poništenje sporne uredbe.

B – Tužbeni razlozi koji se odnose na nepostojanje obrazloženja, proturječno obrazloženje i iskrivljavanje činjenica

1. Argumenti stranaka

89. U drugoj skupini tužbenih razloga institucije dovode u pitanje obrazloženje pobijane presude. Vijeće također ističe iskrivljavanje činjenica.

90. Kao prvo, institucije ističu da pobijana presuda ne objašnjava zašto je Vijeće povrijedilo članak 13. stavak 1. Osnovne uredbe. Prvenstveno, pobijana presuda ne navodi je li pogreška koju je Vijeće počinilo samo pogreška u ocjeni ili očita pogreška u ocjeni. Drugo, Opći sud nije objasnio zašto se pozvao na činjenicu da društvo Chin Haur nije raspolagalo dovoljnim proizvodnim kapacitetima kada je u uvodnoj izjavi 62. sporne uredbe izneseno da to društvo nije posjedovalo dovoljno opreme. Treće, Opći sud je utemeljio svoj zaključak o neodstatku dostatnih dokaza što se tiče prakse pretovara na svojoj analizi posjeta radi provjere, ali je propustio obrazložiti zbog čega Vijeće nije raspolagalo dostatnim dokazima za utvrđenje postojanja prakse pretovara na temelju pisanih podataka koje je društvo Chin Haur izložilo prije tog posjeta.

91. Kao drugo, Komisija smatra da je obrazloženje pobijane presude proturječno. U tom pogledu Komisija se, kao prvo, pita, s obzirom na točku 94. pobijane presude, kako se dokazima koje je podnijelo društvo Chin Haur nije moglo dokazati da je to društvo također bilo uključeno u postupke pretovara ako su oni ukazivali da je društvo izbjegavalo mjere pomoću postupaka sklapanja. Drugo, Komisija prigovara Općem sudu da se našao u proturječju tvrdeći, s jedne strane, da je jedini dokaz kojim je Vijeće raspolagalo bilo izvješće o posjetu radi provjere i, s druge strane, u točki 138. pobijane presude, da je široki korpus raspoloživih podataka omogućavao zaključak o postojanju izbjegavanja mjera društva Chin Haur.

92. Vijeće podredno ističe da je Opći sud iskrivio utvrđene činjenice. Budući da je pretovar bio valjano dokazan na razini države i da je zahtjev za izuzeće društva Chin Haur bio neosnovan, jedini zaključak do kojeg je Opći sud mogao doći bio je da je društvo Chin Haur bilo uključeno u postupke pretovara.

93. Chin Haur osporava argumente Komisije.

2. Procjena

94. Što se tiče, kao prvo, prigovora koji se odnose na nedostatak obrazloženja, valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, iz obrazloženja presuda mora jasno i nedvosmisleno slijediti ocjena Općeg suda, tako da zainteresirane osobe mogu utvrditi razloge za donesenu odluku i tako da Sud može izvršavati sudski nadzor. Obveza obrazlaganja koju Opći sud ima na temelju članaka 36. i 53. prvog podstavka Statuta Suda Europske unije ispunjena je ako, čak i prešutno, obrazloženje omogućuje zainteresiranima da saznaju razloge zbog kojih Opći sud nije usvojio njihove argumente, a Sudu da raspolaže s dovoljno elemenata za provođenje svojeg nadzora ( 61 ).

95. Međutim, iz točaka 58. do 62. ovog mišljenja proizlazi da, iako u pobijanoj presudi Opći sud nije detaljno razradio shvaćanje koje ga je dovelo do djelomičnog poništenja sporne uredbe „u dijelu u kojem se odnosi” na društvo Chin Haur, to se shvaćanje na nedvosmislen način može izvesti iz navedene presude, što omogućuju Sudu da provede svoj sudski nadzor. S tog stajališta, ne može se smatrati da je pobijana presuda zahvaćena nepostojanjem obrazloženja.

96. Što se ostalih prigovora tiče, kao prvo, prigovor da je pobijana presuda zahvaćena nepostojanjem obrazloženja jer ne objašnjava je li pogreška koju je Vijeće počinilo samo pogreška u ocjeni ili očita pogreška u ocjeni, po mojem mišljenju ne može se prihvatiti. Naime, iako je sigurno poželjno da Opći sud u svojim presudama navodi kriterije sudskog nadzora koje primjenjuje, presuda se ne može smatrati zahvaćenom nepostojanjem obrazloženja samo zbog činjenice da Opći sud nije izričito naznačio standard sudskog nadzora koji je primijenio. Budući da institucije nisu osporavale osnovanost primjene pogrešnog standarda sudskog nadzora, nego su svoje prigovore ograničile na nepostojanje obrazloženja ( 62 ), pitanje je li standard koji je konkretno primijenjen u pobijanoj presudi bio pogrešan ili ne nije dio predmeta ovih žalbi.

97. Drugo, prigovor koji se odnosi na nedostatak objašnjenja razlike između pojma nedostatka proizvodnih kapaciteta i onog nedovoljne opreme također se ne može prihvatiti. Naime, oba pojma su korištena kako bi se pozivalo na istu ideju, odnosno proizvodne aktivnosti društva Chin Haur, u pogledu kojih, prema mišljenju Općeg suda, Vijeće nije u skladu s pravnim standardima dokazalo svoj zaključak da se nije mogao opravdati obujam izvoza društva Chin Haur.

98. Treće, što se tiče prigovora da je Opći sud propustio objasniti zašto Vijeće nije raspolagalo dostatnim dokazima kako bi utvrdilo postojanje prakse pretovara na temelju pisanih podataka koje je podnijelo društvo Chin Haur, isti je po mojem mišljenju također potrebno odbiti. Naime, iz sudske prakse proizlazi da Sud ne može zahtijevati od Općeg suda da obrazloži svaki od svojih izbora kada se u prilog svojoj odluci više osloni na jedan dokaz nego na drugi. Drugačija odluka bi za Sud značila zamjenu ocjene tih dokaza koju je proveo Opći sud svojom vlastitom ocjenom, za što nije ovlašten ( 63 ).

99. Što se tiče, kao drugo, prigovora koji se odnose na proturječno obrazloženje, smatram da se prvi navod na koji se poziva Komisija temelji na pogrešnom čitanju pobijane presude. Naime, u točki 94. pobijane presude Opći sud nije ni na koji način istaknuo da je iz dokaza koje je podnijelo društvo Chin Haur proizlazilo da je to društvo izbjegavalo mjere pomoću postupaka sklapanja. Drugo navodno proturječje na koje ukazuje Komisija također ne može biti temelj za prigovor proturječnog obrazloženja. Naime, u točki 138. pobijane presude Opći sud je u odgovoru na argument iz tužbenog razloga da Vijeće nije razjasnilo narav raspoloživih podataka samo naveo podatke koje je Vijeće koristilo kako bi zaključilo o postojanju svih sastavnih elemenata specifičnog izbjegavanja mjera ( 64 ). Ne vidim proturječje između tvrdnji iz točaka 96. i 102. iste presude prema kojima se Vijeće u značajnoj mjeri temeljilo na izvješću misije za činjenična utvrđenja na osnovi kojih je zaključilo da je društvo Chin Haur bilo uključeno u postupke pretovara.

100. Kao treće, što se tiče prigovora Vijeća o iskrivljavanju činjenica, treba podsjetiti da, prema sudskoj praksi, takvo iskrivljavanje mora očito proizlaziti iz dijelova spisa i nije potrebno pristupiti novoj ocjeni činjenica i dokaza ( 65 ). Argumentacija Vijeća temelji se na pretpostavci da je utvrđenje postojanja pretovara na razini države bilo dokazano čak i ako nije bilo pogreške u vezi s utvrđenjem uključenosti društva Chin Haur u postupke pretovara. Kao što sam istaknuo u točki 85. ovog mišljenja, smatram da to nije bio slučaj. U pobijanoj presudi Opći sud je samo odlučio da, u pogledu dokaza u spisu, Vijeće nije moglo zaključiti da je društvo Chin Haur bilo uključeno u postupke pretovara. Na taj način Opći sud nije iskrivio činjenice, nego je, po mojem mišljenju, počinio pogrešku koja se tiče prava jer je propustio razmotriti ključni element nesuradnje društva Chin Haur u istrazi, koja je imala odlučujući učinak na standard dokazivanja koji su institucije morale zadovoljiti kako bi dokazale navedene implikacije.

101. Iz svega prethodnog proizlazi da, prema mojem mišljenju, drugi Komisijin žalbeni razlog u predmetu C‑253/15 P kao i drugi žalbeni razlog Vijeća u predmetu C‑259/15 P treba odbiti.

C – Treći Komisijin žalbeni razlog u predmetu C‑53/15 P koji se odnosi na povredu njezinih postupovnih prava

1. Argumenti stranaka

102. Svojim trećim žalbenim razlogom Komisija ističe da je Opći sud povrijedio njezina postupovna prava jer joj nije dopustio da podnese intervencijski podnesak. Ponajprije, odluka Općeg suda da se o predmetu odluči u ubrzanom postupku koja, prema članku 76.a stavku 2. drugom podstavku Poslovnika Općeg suda koji je bio na snazi u trenutku postupka pred tim sudom, isključuje svaku intervenciju Komisije pisanim putem nije bila obrazložena. Nadalje, odbijanje naknadnog zahtjeva od 25. lipnja 2014. za podnošenje intervencijskog podneska, u okviru mjera upravljanja postupkom, također nije obrazloženo. Osim toga, uporno odbijanje Općeg suda da odobri Komisiji podnošenje pisanog očitovanja nije bilo obrazloženo potrebom ubrzavanja rješavanja predmeta, što proizlazi iz činjenice da je Općem sudu bilo potrebno 19,3 mjeseci za donošenje presude, dok je prosječno trajanje postupka pred tim sudom bilo 23,4 mjeseca u 2014. Konačno, utvrđenja Općeg suda, koja, prema Komisiji, predstavljaju pogreške koje se tiču prava, povezana su s njegovim aktivnostima u istrazi i posebno s važnošću izvješća o misijama koja su izrađena tijekom posjetâ radi provjere. Ta bi utvrđenja bila drugačija da je Komisija bila ovlaštena iznijeti svoje stajalište prije rasprave.

103. Chin Haur osporava argumente Komisije.

2. Procjena

104. Iako je točno da su institucije privilegirani intervenijenti, i da ne moraju dokazivati pravni interes za ishod spora ( 66 ), one su i dalje podložne pravilima sadržanima u poslovnicima sudova Unije.

105. U ovom slučaju treba ponajprije istaknuti da iz spisa predmeta proizlazi da je Komisija podnijela svoj zahtjev za intervenciju 17. listopada 2013., odnosno nakon što je Opći sud već odlučio, usvajajući zahtjev društva Chin Haur, da o odnosnom predmetu odluči u ubrzanom postupku.

106. Sukladno članku 116. stavku 3. Poslovnika Općeg suda koji je bio na snazi u trenutku kada se pred tim sudom vodio postupak, intervenijent prihvaća postupak u stanju u kojem se nalazi u trenutku njegove intervencije. Slijedi da Komisija nije mogla u svakom slučaju osporavati odluku, kao što je odluka da se o predmetu odluči u ubrzanom postupku, koja je donesena prije prihvaćanja njezina zahtjeva za intervenciju.

107. Nadalje, iz članka 76.a stavka 2. drugog podstavka istog poslovnika proizlazi da u slučaju odlučivanja o predmetu u ubrzanom postupku intervenijent može podnijeti intervencijski podnesak samo ako mu Opći sud to odobri u okviru mjera upravljanja postupkom određenih u skladu s člankom 64. navedenog poslovnika.

108. Što se tiče odbijanja Općeg suda da usvoji zahtjev za određivanje mjera upravljanja postupkom koji je podnijela jedna stranka, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da samo Opći sud ocjenjuje moguću potrebu za dopunom podataka kojima raspolaže o predmetima o kojima odlučuje ( 67 ).

109. U tom kontekstu, na Općem sudu je da odluči o potrebi primjene ovlasti nalaganja mjera upravljanja postupkom kako bi dopunio podatke kojima raspolaže, pri čemu se podrazumijeva da dokazna vrijednost postupovnih dokumenata ulazi u njegovu samostalnu ocjenu činjenica koja, iz tog razloga, ne podliježe nadzoru Suda u žalbenom postupku, osim u slučaju iskrivljivanja dokaza iznesenih Općem sudu ili kada je materijalna netočnost utvrđenja Općeg suda vidljiva iz dokumenata u spisu ( 68 ).

110. U ovom slučaju, kao prvo, Komisija se ne poziva ni na iskrivljavanje činjenica ni na sadržajne netočnosti utvrđenja Općeg suda. Kao drugo, njezin zahtjev od 25. lipnja 2014. za podnošenje intervencijskog podneska na temelju mjera upravljanja postupkom nije identificirao dokumente ili objektivne i precizne dokaze koje je nužno trebalo podnijeti u pisanom obliku jer usmeno izlaganje ne bi omogućilo Komisiji da primjereno izloži svoje argumente. Treće, Komisija je imala mogućnost u cijelosti se izraziti tijekom rasprave pred Općim sudom. Komisija u svojoj žalbi nije navela na koji način je okolnost da je svoje stajalište mogla iznijeti samo tijekom rasprave utjecala na utvrđenja Općeg suda da bi ona bila drugačija da je njezin zahtjev za podnošenje intervencijskog podneska bio usvojen.

111. Pod tim uvjetima, treći Komisijin žalbeni razlog treba, po mojem mišljenju, odbiti.

112. Iz prethodne analize, i osobito iz zaključka do kojeg sam došao u točki 84. ovog mišljenja proizlazi da, po mojem mišljenju, žalbe koje su podnijeli Maxcom, Komisija i Vijeće treba usvojiti te, posljedično, pobijanu presudu ukinuti.

VI – O tužbi pred Općim sudom

113. U skladu s člankom 61. stavkom 1. Statuta Suda Europske unije, Sud, u slučaju ukidanja odluke Općeg suda, može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta. Smatram, kao što to i samo društvo Chin Haur ističe, da je tomu ovdje tako.

114. Pod tim uvjetima, potrebno je analizirati tri prigovora koje je društvo Chin Haur podnijelo u svojoj tužbi pred Općim sudom u okviru drugog dijela prvog tužbenog razloga. U tom pogledu treba podsjetiti da je, kao što je navedeno u točki 44. ovog mišljenja, prema sudskoj praksi, nadzor suda Unije ograničen u smislu izloženom u navedenoj točki.

115. Što se tiče prvog od tih triju prigovora, radi se o prigovoru koji je Opći sud usvojio u pobijanoj presudi na osnovi analize koja je, po mojem viđenju, manjkava zbog pogreške. Taj prigovor se odnosi na to da je Vijeće na pogrešno zaključilo u uvodnoj izjavi 62. sporne uredbe da društvo Chin Haur nije imalo dovoljno proizvodnih kapaciteta kako bi opravdalo obujam svojeg izvoza u Uniju.

116. U tom pogledu, iz sudske prakse navedene u točkama 49. do 52. ovog mišljenja, kao i iz razmatranja iznesenih u točkama 75. do 79. istog mišljenja, proizlazi da su u situaciji poput one u ovom slučaju, zbog nesuradnje društva Chin Haur, institucije bile ovlaštene na smanjeni teret dokazivanja te su se mogle temeljiti na skupu indicija koje se podudaraju kako bi u dovoljnoj mjeri potkrijepile svoje zaključke što se tiče uključenosti toga poduzetnika u prakse izbjegavanja mjera.

117. Pod tim uvjetima, smatram da su prisutnost, s jedne strane, značajnog obujma izvoza bicikala u Uniju društva Chin Haur čije podrijetlo nije moglo biti utvrđeno ( 69 ) i istodobno nepostojanje, s druge strane, dokaza da je društvo Chin Haur stvarni proizvođač bicikala omogućili, u izostanku drugih dokaza, institucijama da na temelju logične i razumne veze utvrde da je društvo Chin Haur bilo uključeno u postupke pretovara ( 70 ). Taj je zaključak nadalje potkrijepljen različitim elementima koji su stvorili dvojbe o stvarnim aktivnostima društva Chin Haur ( 71 ). Ako je postojao razuman razlog koji opravdava te aktivnosti, osim izbjegavanja antidampinških pristojbi, društvo Chin Haur trebalo je podnijeti dokaz o tom razlogu ( 72 ).

118. Slijedi da Vijeće nije počinilo očitu pogrešku u ocjeni kada je u uvodnoj izjavi 62. sporne uredbe zaključilo da je društvo Chin Haur bilo uključeno u postupke pretovara. Slijedom navedenog, prvi prigovor drugog dijela prvog tužbenog razloga koji je u prvom stupnju iznijelo društvo Chin Haur treba, smatram, odbiti.

119. Što se tiče drugog prigovora istaknutog u okviru drugog dijela prvog tužbenog razloga u prvostupanjskom postupku pred Općim sudom, društvo Chin Haur je tvrdilo da je Vijeće počinilo pogrešku koja se tiče prava kada je o postojanju pretovara zaključilo samo na temelju promjene u strukturi trgovine. Vijeće nije podnijelo dokaze o postojanju navedenog pretovara niti je utvrdilo uzročnu vezu između pretovara i navodne promjene strukture trgovine.

120. U tom pogledu, točno je, kao što proizlazi iz uvodne izjave 64. sporne uredbe, da se Vijeće pozvalo na postojanje promjene u strukturi trgovine kao na jedan od elemenata pomoću kojih je bilo moguće zaključiti o postojanju prakse pretovara u Indoneziji. Međutim, kao što ističem u točki 87. ovog mišljenja, postojanje promjena u strukturi trgovine prvi je sastavni element izbjegavanja mjera. On se stoga, sam po sebi, ne može smatrati naznakom postojanja prakse izbjegavanja mjera.

121. Međutim, treba ustvrditi da se, protivno onome što je društvo Chin Haur tvrdilo pred Općim sudom, Vijeće nije temeljilo isključivo na tom jednom elementu u uvodnoj izjavi 64. sporne uredbe. Naprotiv, temeljilo se na drugim dvama elementima: s jedne strane, na utvrđenju uključenosti društva Chin Haur ‐ koje drži značajan udio u uvozu bicikala u Uniju (42 %) – u prakse pretovara i, s druge strane, na činjenici da ostale zainteresirane stranke koje su činile 9 % navedenog uvoza nisu surađivale u istrazi. Točno je, kao što je navedeno ( 73 ), da nesuradnja sama po sebi ne omogućuje pretpostavku postojanja postupaka pretovara. Međutim, s obzirom na značajno povećanje uvoza bicikala iz Indonezije u Uniju upravo nakon povećanja antidampinške pristojbe na uvoz podrijetlom iz Kine ( 74 ) i s obzirom na naznake, koje proizlaze iz utvrđenja koje se odnosi na društvo Chin Haur, postojanja postupaka pretovara preko Indonezije, ta nesuradnja može predstavljati dodatnu indiciju koja osnažuje zaključak o postojanju takvih postupaka ( 75 ). Pod tim uvjetima, Vijeće je raspolagalo dostatnim indicijama koji se podudaraju, prema sudskoj praksi, za opravdanje zaključka o postojanju praksi izbjegavanja mjera preko Indonezije u ovom slučaju.

122. U dijelu u kojem se odnosi na argument prema kojem je Vijeće počinilo pogrešku jer nije utvrdilo uzročnu vezu između postupaka pretovara i promjena u strukturi trgovine, treba primijetiti kako slijedi. Kao prvo, definitivno je ustanovljeno da Vijeće nije pogriješilo kada je zaključilo da za te postupke nije postojao valjani razlog ili ekonomska opravdanost osim izbjegavanja antidampinških mjera ( 76 ). Drugo, Vijeće je tvrdilo da istraga nije otkrila povećanje potrošnje bicikala u Indoneziji, što bi potaknulo proizvođače da povećaju proizvodne kapacitete. Osim toga, istraga je otkrila da su se tri indonezijska poduzetnika kojima je odobreno izuzeće više usredotočila na domaće tržište nego na izvozna tržišta. Treće, treba zaključiti da navodi društva Chin Haur, prema kojima je do promjene u strukturi trgovine moglo doći zbog povećanja proizvodnih kapaciteta u Indoneziji, zbog preseljenja kineskih proizvođača u Indoneziju uslijed povećanja antidampinških pristojbi ili zbog činjenice da su indonezijski proizvođači iskoristili priliku da zbog pada kineskog izvoza u Uniju povećaju njihov udio na tržištu Unije, nisu potkrijepljeni nikakvim dokazima.

123. Slijedi da drugi prigovor iz drugog dijela prvog tužbenog razloga koji je društvo Chin Haur istaknulo u prvostupanjskom postupku treba, po mojem mišljenju, odbiti.

124. Što se tiče trećeg prigovora u drugom dijelu prvog tužbenog razloga, iznesenog pred Općim sudom, društvo Chin Haur je tvrdilo da bi, u nedostatku svakog drugog dokaza, dokazi koje je ono dostavilo trebali predstavljati raspoložive činjenice u smislu članka 18. stavka 1. Osnovne uredbe, na temelju kojih je Vijeće trebalo utvrditi da nisu postojali postupci pretovara.

125. Taj prigovor također treba odbiti. Naime, s jedne strane, Opći sud je u pobijanoj presudi utvrdio da su podaci koje je društvo Chin Haur dostavilo bili proturječni, nepotpuni, neprovjerljivi i, s druge strane, iz analize prvog i drugog prigovora gore proizlazi da je Vijeće raspolagalo dostatnim naznakama da bi moglo zaključiti, u ovom slučaju, s obzirom na relevantnu sudsku praksu, o postojanju postupaka pretovara.

126. S obzirom na sva razmatranja, smatram da tužbu za poništenje koju je podnijelo društvo Chin Haur treba odbiti.

VII – Troškovi

127. U skladu s člankom 184. stavkom 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana ili kad je osnovana i Sud sâm konačno odluči o sporu, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. navedenog poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.

128. U slučaju da je Sud suglasan s mojim mišljenjem o ovim trima spojenim žalbama, predlažem Sudu da o troškovima postupka odluči kako slijedi. Budući da društvo Chin Haur nije uspjelo u svom tužbenom zahtjevu, te budući da su Maxcom, Vijeće i Komisija podnijeli zahtjeve za troškove, potrebno mu je naložiti snošenje troškova prvostupanjskog postupka kao i troškova postupka povodom žalbe koje su iznijeli Maxcon, Komisija i Vijeće.

VIII – Zaključak

129. U skladu s prethodnim razmatranjima, predlažem da Sud odluči na sljedeći način: 1. Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 19. ožujka 2015.Chin Haur Indonesia/Vijeće (T‑412/13, EU:T:2015:163). 2. Tužba za poništenje koju je podnijelo društvo Chin Haur Indonesia PT se odbija. 3. Chin Haur Indonesia PT nalaže se snošenje troškova kao i troškova postupka povodom žalbe koje su iznijeli Maxcom Ltd, Europske komisije i Vijeća Europske unije u prvostupanjskom postupku i postupku povodom žalbe.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) T‑412/13, EU:T:2015:163.

( 3 ) Provedbena uredba Vijeća (EU) br. 501/2013 od 29. svibnja 2013. o proširenju konačne antidampinške pristojbe uvedene Provedbenom uredbom (EU) br. 990/2011 na uvoz bicikala podrijetlom iz Narodne Republike Kine na uvoz bicikala poslanih iz Indonezije, Malezije, Šri Lanke i Tunisa, bez obzira na to imaju li deklarirano podrijetlo iz Indonezije, Malezije, Šri Lanke i Tunisa ili nemaju (SL 2011., L 153, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 126. str. 274.).

( 4 ) Ovo mišljenje izneseno je istovremeno s mišljenjima vezanima uz predmete C‑248/15 P, Maxcom/City Cycle Industries, C‑254/15, Komisija/City Cycle Industries i C‑260/15 P, Vijeće/City Cycle Industries, koji se odnose na tri žalbe koje su isti žalitelji podnijeli protiv presude Općeg suda koja je objavljena istog dana kao i pobijana presuda te se odnosi na istu spornu uredbu. Pitanja postavljena u te tri druge žalbe analogna su onima istaknutima u ovim postupcima.

( 5 ) Uredba Vijeća (EZ) br. 1225/2009 od 30. studenoga 2009. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL 2009., L 343, str. 51. i ispravak u SL 2010., L7, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 30., str. 202.), kako je izmijenjena Uredbom (EU) br. 1168/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. lipnja 2012. (SL 2012., L 237, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 118., str. 277.).

( 6 ) Sporazum o provedbi članka VI. Općeg sporazuma o carinama i trgovini iz 1994. (SL 1994., L 336., str. 103.) nalazi se u Prilogu 1. A Sporazumu o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije (WTO) koji je bio odobren Odlukom Vijeća 94/800/EZ od 22. prosinca 1994. o sklapanju u ime Europske zajednice, s obzirom na pitanja iz njezine nadležnosti, sporazuma postignutih u Urugvajskoj rundi multilateralnih pregovora (1986. – 1994.) (SL 1994., L 336, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 3.).

( 7 ) Vidjeti uvodnu izjavu 22. temeljne uredbe kao i točku 10. mišljenja nezavisnog odvjetnika Y. Bota u predmetu Simon, Evers & Co. (C‑21/13, EU:C:2014:261).

( 8 ) Radi upućivanja na propise Unije o sprječavanju izbjegavanja mjera koji su bili na snazi prije donošenja temeljne uredbe, vidjeti točku 9. mišljenja nezavisnog odvjetnika Y. Bota navedenog u prethodnoj bilješci.

( 9 ) Preciznije, na temelju te odredbe, smatra se da se postupkom sklapanja izbjegavaju mjere koje su na snazi ako: a) postupak je započeo ili je bitno povećan od, ili neposredno prije, pokretanja antidampinškog ispitnog postupka, a dijelovi za sklapanje su iz zemlje na koju se primjenjuju mjere; i b) dijelovi predstavljaju 60 % ili više od ukupne vrijednosti dijelova sastavljenih proizvoda; međutim, ni u kojem se slučaju neće smatrati izbjegavanjem mjera kada dodana vrijednost na dijelovima, tijekom postupka sastavljanja ili dovršavanja, predstavlja više od 25 % troškova proizvodnje; i c) preostali učinci pristojbe su narušeni u smislu cijena i/ili količina sastavljenih istovjetnih proizvoda i postoji dokaz o dampingu u odnosu na uobičajene vrijednosti ranije utvrđene za istovjetne ili slične proizvode.

( 10 ) Provedbena uredba Vijeća (EU) br. 990/2011 od 3. listopada 2011. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe na uvoz bicikala podrijetlom iz Narodne Republike Kine nakon revizije nakon isteka mjera prema članku 11. stavku 2. Uredbe (EZ) br. 1225/2009 (SL 2009., L 261, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 119., str 270.). Vidjeti točke 2. do 6. pobijane presude za upućivanja na ranije uredbe.

( 11 ) Uredba (EU) br. 875/2012 Komisije od 25. rujna 2012. o pokretanju ispitnog postupka zbog mogućeg izbjegavanja antidampinških mjera uvedenih Provedbenom uredbom br. 990/2011 za uvoz bicikala poslanih iz Indonezije, Malezije, Šri Lanke i Tunisa, bez obzira na to imaju li deklarirano podrijetlo iz Indonezije, Malezije, Šri Lanke i Tunisa ili nemaju, i uvjetovanju tog uvoza evidentiranjem (SL 2012., L 258, str. 21.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 128., str. 298.). Ta je istraga pokrenuta nakon zahtjeva koji je podnijelo Europsko udruženje proizvođača bicikala (EBMA) u ime, među ostalim, i Maxcoma. Vidjeti točke 10. do 13. sporne uredbe te 8. i 9. pobijane presude.

( 12 ) Vidjeti, u tom pogledu, detaljnije točke 8. do 18. pobijane presude.

( 13 ) Vidjeti uvodne izjave 28. do 32. sporne uredbe.

( 14 ) Vidjeti, uvodne izjave 45. do 58. i 59. do 67. sporne uredbe, kao i uvodne izjave 92. (o nepostojanju valjanog razloga ili ekonomske opravdanosti osim izbjegavanja postojećih antidampinških mjera), 93. do 96. (o narušavanju popravnog učinka tih mjera) i 99. do 102. (o postojanju dampinga u odnosu na prethodnu utvrđenu uobičajenu vrijednost) sporne uredbe.

( 15 ) Vidjeti uvodne izjave 65. do 67. sporne uredbe.

( 16 ) Vidjeti uvodne izjave 115. i 117. sporne uredbe i članak 1. stavke 1. i 3. sporne uredbe.

( 17 ) Vidjeti uvodnu izjavu 120. i članak 1. stavak 1. sporne uredbe.

( 18 ) Vidjeti članak 76.a Poslovnika Općeg suda koji je bio na snazi u trenutku provedbe postupka pred tim sudom.

( 19 ) Ova je odluka donesena u pogledu članka 76.a stavka 2. drugog podstavka Poslovnika Općeg suda koji je bio na snazi u trenutku provedbe postupka pred tim sudom.

( 20 ) Prema članku 76.a stavku 2. Poslovnika Općeg suda koji je bio na snazi u vrijeme provedbe postupka pred tim sudom, u slučaju odlučivanja o predmetu u ubrzanom postupku intervenijent može podnijeti intervencijski podnesak samo ako mu Opći sud to odobri u okviru mjera upravljanja postupkom određenih u skladu s člankom 64. navedenog poslovnika. Komisijin zahtjev temelji se na toj posljednjoj odredbi.

( 21 ) Prvi i drugi žalbeni razlog Maxcoma u predmetu C‑247/15 P, kao i prvi žalbeni razlog u žalbama Komisije i Vijeća, u predmetima C‑253/15 P i C‑259/15 P.

( 22 ) Drugi žalbeni razlog Komisije i Vijeća, u predmetima C‑253/15 P i C‑259/15 P.

( 23 ) Treći žalbeni razlog Komisije u predmetu C‑253/15 P.

( 24 ) Presuda od 4. rujna 2014. (C‑21/13, EU:C:2014:2154)

( 25 ) Vidjeti, osobito, presudu od 16. veljače 2012., Vijeće i Komisija/Interpipe Niko Tube i Interpipe NTRP (C‑191/09 P i C‑200/09 P, EU:C:2012:78, t. 64. do 65. i navedena sudska praksa).

( 26 ) Vidjeti osobito presudu od 10. srpnja 2008., Bertelsmann i Sony Corporation of America/Impala (C‑413/06 P, EU:C:2008:392, t. 44. i navedenu sudsku praksu). Vidjeti također presudu od 30. svibnja 2013., Quinn Barlo i dr./Komisija (C‑70/12 P, EU:C:2013:351, t. 36. i navedenu sudsku praksu). Sud je, više puta u kontekstu žalbe analizirao pitanja koja se odnose na povrede pravila o standardu dokazivanja (vidjeti, na primjer, presude od 3. travnja 2014., Francuska/Komisija (C‑559/12 P, EU:C:2014:217, t. 54. i dalje) i od 6. listopada 2009., GlaxoSmithKline Services i dr./Komisija i dr. (C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P i C‑519/06 P, EU:C:2009:610, t. 77. i dalje)).

( 27 ) O glavnom razlogu propisa Unije u području izbjegavanja, vidjeti uvodnu izjavu 19. temeljne uredbe kao i presudu od 6. lipnja 2013., Paltrade (C‑667/11, EU:C:2013:368, t. 28.), i presudu Općeg suda od 26. rujna 2000., Starway/Vijeće (T‑80/97, EU:T:2000:216, t. 85. i 113.).

( 28 ) Presuda od 4. rujna 2014. (C‑21/13, EU:C:2014:2154).

( 29 ) Ibidem, stavak 48. Vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika Y. Bota u predmetu Simon, Evers & Co. (C‑21/13, EU:C:2014:261, t. 87.).

( 30 ) Presuda od 4. rujna 2014., Simon, Evers & Co. (C‑21/13, EU:C:2014:2154, t. 29. i navedena sudska praksa).

( 31 ) Ibidem, t. 29. i navedena sudska praksa.

( 32 ) Presuda od 4. rujna 2014., (C‑21/13, EU:C:2014:2154).

( 33 ) Ibidem, točka 35.

( 34 ) Vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika Y. Bota u predmetu Simon, Evers & Co. (C‑21/13, EU:C:2014:261, t. 4.). Zahtjev da institucije dokažu sve uvjete navedene u članku 13. stavku 1. trećoj rečenici temeljne uredbe ne nalazi svoju potvrdu samo u tekstu same odredbe, već također i u pristupu Suda u presudi Simon, Evers & Co. (C‑21/13, EU:C:2014:2154). Naime, u toj je presudi Sud analizirao na poseban način vrijednost predmetne uredbe u odnosu na svaki od uvjeta o kojima je sud koji je uputio zahtjev izrazio dvojbe (osobito, prvi i drugi uvjet naveden u točki 43. ovog mišljenja; vidjeti točku 39. i dalje i točku 50. i dalje navedene presude).

( 35 ) Stranke nisu suglasne oko toga tko snosi teret dokazivanja je li proizvođač/izvoznik uključen u prakse izbjegavanja mjera kako bi mu se priznalo izuzeće predviđeno člankom 13. stavkom 4. temeljne uredbe. S jedne strane, Komisija i Vijeće tvrde da teret dokazivanja pada na proizvođača/izvoznika koji na temelju te odredbe mora podnijeti zahtjev za izuzeće „s valjano potkrijepljenim dokazima”. S druge strane, društvo Chin Haur tvrdi da je takvo tumačenje tereta dokazivanja protivno tekstu odredbe, koji koristi izričaj „je utvrđen”, pretpostavljajući da je teret dokazivanja na institucijama. U tom pogledu, smatram da je na strankama koje na autentičan način surađuju i koje žele koristiti izuzeće da pruže dokaze koji će omogućiti institucijama da u cijelosti ocijene da one nisu bile uključene u praksu izbjegavanja mjera. Takav je pristup osobito opravdan u pogledu činjenice da su, kao što je naznačeno u točki 49. ovog mišljenja, u istragama o postojanju izbjegavanja mjera institucije ovisne o dobrovoljnoj suradnji zainteresiranih stranaka. U tom pogledu ističem međutim da, iako je u ovom slučaju to pitanje povezano s utvrđenjem izbjegavanja mjera na temelju članka 13. stavka 1. temeljne uredbe (vidjeti zadnju rečenicu točke 48. ovog mišljenja), ono u stvarnosti nije odlučujuće za rješenje ovih predmeta. Naime, definitivno je utvrđeno da društvo Chin Haur nije imalo pravo na izuzeće na temelju članka 13. stavka 4. temeljne uredbe (vidjeti točku 63. i bilješku 46. ovog mišljenja).

( 36 ) Što se tiče tereta dokazivanja u sličnom slučaju, vidjeti točke 57. i 75. ovog mišljenja.

( 37 ) Presuda od 4. rujna 2014. (C‑21/13, EU:C:2014:2154).

( 38 ) Presuda od 17. prosinca 2015. (C‑371/14, EU:C:2015:828).

( 39 ) Presude od 4. rujna 2014., Simon, Evers & Co. (C‑21/13, EU:C:2014:2154, t. 32. do 34.), i od 17. prosinca 2015., APEX (C‑371/14, EU:C:2015:828, t. 64. do 66.).

( 40 ) Ibidem, t. 35. i t. 67.

( 41 ) Ibidem, t. 36. i t. 68.

( 42 ) Ibidem.

( 43 ) Ibidem, t. 37. i t. 69.

( 44 ) Vidjeti presude Simon, Evers & Co. (C‑21/13, EU:C:2014:2154, t. 39. i 56.) i APEX (C‑371/14, EU:C:2015:828, t. 71.).

( 45 ) Vidjeti točke 95. i 104. pobijane presude.

( 46 ) Naime, u pobijanoj presudi Opći sud je, s jedne strane, povtrdio da su dostavljeni podaci bili proturječni, nepotpuni i neprovjerljivi (vidjeti točke 81. do 94. i 110. do 120. pobijane presude) i, s druge strane, odbio dio drugog tužbenog razloga koji se odnosi na pogreške u utvrđivanju nesuradnje društva Chin Haur (vidjeti točke 110. do 120.). Ove točke pobijane presude Chin Haur nije osporavao.

( 47 ) Vidjeti točku 45. ovog mišljenja.

( 48 ) Vidjeti točku 53. ovog mišljenja.

( 49 ) Iz spisa proizlazi da uvoz društva Chin Haur iznosi 42 % uvoza bicikala u Uniju porijeklom iz Indonezije i da je u tom uvozu udio poduzetnika koji nisu surađivali, navedenih u uvodnoj izjavi 63. sporne uredbe, bio 9 %.

( 50 ) Osobito, postojanje značajnih postupaka sklapanja (vidjeti točku 53. presude Simon, Evers & Co., C‑21/13, EU:C:2014:2154).

( 51 ) To je još točnije zbog činjenice da, kao što ističem u točki 87. svojeg mišljenja, druga dva elementa na kojima se temelji taj zaključak nisu bila dovoljna, kao takva, da bi se u dovoljnoj mjeri potkrijepio takav zaključak.

( 52 ) U slučaju kada dotični proizvođač/izvoznik podnese zahtjev za izuzeće na temelju članka 13. stavka 4. temeljne uredbe, institucije se mogu osloniti na dokaze koje je podnio. Međutim, to ne mijenja činjenicu da je dokaz postojanja sastavnih elemenata izbjegavanja mjera prema članku 13. stavku 1. temeljne uredbe uvijek na institucijama (o teretu dokazivanja u okviru analize prema članku 13. stavku 4. temeljne uredbe, vidjeti, naprotiv, bilješku 35. ovog mišljenja).

( 53 ) Vidjeti točke 49. do 53. ovog mišljenja.

( 54 ) Vidjeti presudu Simon, Evers & Co (C‑21/13, EU:C:2014:2154, t. 50. do 56).

( 55 ) Vidjeti točke 97. i 100. pobijane presude.

( 56 ) Vidjeti točku 51. ovog mišljenja.

( 57 ) Vidjeti točke 60. do 62. ovog mišljenja.

( 58 ) U tom pogledu, vidjeti također točke 48. i 75. ovog mišljenja.

( 59 ) Osobito su u prethodnom objašnjenju obuhvaćeni prigovori, izneseni u točki 35. ovog mišljenja, koji se odnose na koristan učinak članka 13. stavka 4. Osnovne uredbe i na miješanje pojma „praksa izbjegavanja mjera” s jednom od pojava te prakse.

( 60 ) Vidjeti točku 45. ovog mišljenja.

( 61 ) Vidjeti osobito, u tom smislu, presudu od 10. travnja 2014., Areva i dr./Komisija (C‑247/11 P i C‑253/11 P, EU:C:2014:257, t. 54. i 55.).

( 62 ) Treba istaknuti da Komisija u okviru svojeg prvog žalbenog razloga, koji se odnosi na pogrešnu primjenu članka 13. stavka 1. Osnovne uredbe, nakon što je utvrdila da pobijana presuda nije dostatno obrazložena što se tiče razloga zbog kojih je pobijana uredba povrijedila tu odredbu, karakterizira kao pogrešku koja se tiče prava okolnost da „pobijana presuda također ne spominje standard sudskog nadzora, i posebice ne navodi je li Vijeće počinilo samo pogrešku u ocjeni ili očitu pogrešku u ocjeni”. U tom kontekstu, međutim, Komisija ne razrađuje argumentaciju nego izričito upućuje na svoj drugi žalbeni razlog zbog nedostatnog obrazloženja „za detaljniju analizu”. Takva kvalifikacija kao pogreška koja se tiče prava za nespominjanje standarda primjenjivog sudskog nadzora, bez dodatne argumentacije, uz dvostruko izričito upućivanje na pitanje obrazloženja, po mojem se mišljenju ne može tumačiti kao žalbeni argument da je Opći sud prekoračio standard sudskog nadzora koji priznaje sudska praksa i time povrijedio diskrecijske ovlasti koje institucijama priznaje sudska praksa navedena u točki 44. ovog mišljenja. Pod tim uvjetima, taj prigovor Komisije se u biti poklapa s prigovorom nepostojanja obrazloženja. U tom pogledu, ističem da iz članka 168. stavka 1. točke (d) Poslovnika Suda proizlazi da je na žaliteljima da u dovoljnoj mjeri razrade argumente na koje se pozivaju u prilog svojim žalbama.

( 63 ) Vidjeti presudu od 16. veljače 2012., Vijeće i Komisija/Interpipe Niko Tube i Interpipe NTRP (C‑191/09 P i C‑200/09 P, EU:C:2012:78, t. 161.).

( 64 ) Vidjeti točku 129. pobijane presude.

( 65 ) Vidjeti presudu od 2. lipnja 2016., Photo USA Electronic Graphic/Vijeće (C‑31/15 P, EU:C:2016:390, t. 52. i navedenu sudsku praksu).

( 66 ) Presuda od 29. listopada 1980., Roquette Frères/Vijeće (138/79, EU:C:1980:249, t. 21).

( 67 ) Vidjeti, osobito, presudu od 9. lipnja 2016., PROAS/Komisija (C‑616/13 P, Zb., EU:C:2016:415, t. 66. i navedenu sudsku praksu).

( 68 ) Vidjeti, u tom smislu, presudu od 28. siječnja 2016., Heli‑Flight/AESA (C‑61/15 P, EU:C:2016:59, t. 94. i navedenu sudsku praksu).

( 69 ) Vidjeti točku 118. pobijane presude.

( 70 ) Sud je primijenio pojmove „logična i razumna veza” u točki 52. presude Simon, Evers & Co. (C‑21/13, EU:C:2014:2154).

( 71 ) Opći sud je sam uputio na te elemente. Vidjeti točku 100. pobijane presude kao i razmatranja u prvoj rečenici točke 105. iste presude.

( 72 ) Vidjeti presudu Simon, Evers & Co. (C‑21/13, EU:C:2014:2154, t. 56. in fine).

( 73 ) Vidjeti točke 51., 82. i 87. ovog mišljenja.

( 74 ) Vidjeti točku 46. pobijane presude i točku 52. presude Simon, Evers & Co. (C‑21/13, EU:C:2014:2154).

( 75 ) Vidjeti, u tom smislu, točku 54. presude Simon, Evers & Co. (C‑21/13, EU:C:2014:2154) koja se prema analogiji primjenjuje iz razloga navedenih u točki 69. ovog mišljenja.

( 76 ) Vidjeti uvodnu izjavu 92. sporne uredbe.