ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
19

U tim je okolnostima Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Protivi li se načelu proporcionalnosti koje proizlazi iz članka 56. UFEU‑a i članaka 15. do 17. Povelje, nacionalno pravno uređenje iz odredaba relevantnih u glavnim postupcima, odnosno članaka 3. do 5., 14. i 21. GSpG‑a, koje organizaciju igara na sreću na automatima uvjetuje prethodnim dozvolama (pod prijetnjom sankcija i zapljene) čiji je broj ograničen, iako se čini da država do sada u kaznenom ili upravnom postupku nije nikada dokazala da su kriminalitet i/ili ovisnost povezani s igrama na sreću doista značajan problem koji se ne može ukloniti kontroliranim širenjem dopuštenih djelatnosti igara na sreću na mnogobrojne pojedinačne pružatelje usluga, nego samo kontroliranim širenjem monopolista (ili malobrojnih oligopolista), uz jednostavno i umjereno oglašavanje? 2. U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje, protivi li se načelu proporcionalnosti koje proizlazi iz članka 56. UFEU‑a i članaka 15. do 17. Povelje, nacionalno pravno uređenje iz odredaba relevantnih u glavnim postupcima, odnosno članaka 52. do 54. i 56.a GSpG‑a, kao i članka 168. Kaznenog zakona, koje zbog nepreciznih pravnih pojmova uspostavlja gotovo punu kaznenopravnu odgovornost koja obuhvaća različite vrste osoba (koje, ovisno o slučaju, imaju sjedište u drugim državama članicama) čije sudjelovanje može biti i samo posredno (primjerice, obični dobavljači, zakupodavci ili najmodavci automata za igre na sreću)? 3. U slučaju negativnog odgovora i na drugo pitanje, protivi li se demokratskim zahtjevima pravne države, koji čine osnovu članka 16. Povelje, zahtjevima pravičnosti i učinkovitosti koji proizlaze iz članka 47. Povelje, obvezi transparentnosti koja proizlazi iz članka 56. UFEU‑a, pravu iz članka 50. Povelje koje se sastoji u zabrani ponovnog sudskog progona ili kažnjavanja zbog istog kažnjivog djela, nacionalno pravno uređenje iz odredaba članaka 52. do 54. i 56.a GSpG‑a, kao i članka 168. Kaznenog zakona, s obzirom na to da je, u nedostatku jasnog zakonodavnog rješenja, međusobno razgraničenje tih odredaba za državljanina unaprijed teško predvidljivo te je moguće samo u svakom pojedinačnom slučaju, putem formalnog, dugotrajnog postupka, te s obzirom na to da glede tih odredaba postoje velike razlike u pogledu nadležnosti (upravno tijelo ili sud), ovlasti za rješavanje, s tim povezanom stigmatizacijom i postupovnim položajem (npr. prebacivanje tereta dokaza)? 4. U slučaju potvrdnog odgovora na jedno od prva tri pitanja, protivi li se članku 56. UFEU‑a, člancima 15. do 17. Povelje ili članku 50. iste sankcioniranje osoba koje su usko povezane s automatima za igre na sreću (iz članka 2. stavka 1., točke 1. i 2. GSpG‑a) i zapljena ili oduzimanje tih automata i/ili potpuno zatvaranje poduzeća u vlasništvu tih osoba?“
37

Sud je također istaknuo da, ako se klijenti UPC Nederland BV‑a pretplate radi pristupa osnovnom paketu dostupnom putem kabela koji nudi to društvo, to ipak ne implicira da ta djelatnost, koja se sastoji od prijenosa programâ koje stvaraju urednici sadržaja, u konkretnom slučaju radijskih i televizijskih kanala, prenoseći te programe do točke priključka njegove kabelske mreže u domovima njegovih pretplatnika, mora biti isključena iz pojma „elektroničke komunikacijske usluge“ u smislu članka 2. točke (c) Okvirne direktive (vidjeti presudu UPC Nederland, EU:C:2013:709, t. 43.).
24

U svakom slučaju, glede primjene članaka 34. do 36. UFEU‑a u području slobodnoga kretanja robe, koje navodi sud koji je uputio zahtjev, valja podsjetiti na to da je Sud već nekoliko puta presudio da se te odredbe ne primjenjuju na nacionalno pravno uređenje o zatvaranju trgovina koje vrijedi za sve gospodarske subjekte koji obavljaju djelatnost na nacionalnom teritoriju te koje jednako pogađa, i činjenično i pravno, prodaju nacionalnih proizvoda i proizvoda iz drugih država članica (vidjeti osobito presude Punto Casa i PPV, C‑69/93 i C‑258/93, EU:C:1994:226, t. 15. i Semeraro Casa Uno i dr., C‑418/93 do C‑421/93, C‑460/93 do C‑462/93, C‑464/93, C‑9/94 do C‑11/94, C‑14/94, C‑15/94, C‑23/94, C‑24/94 i C‑332/94, EU:C:1996:242, t. 28.).
25

Primjenom članka 32. stavka 4. EStG‑a, dijete ima pravo na „Kindergeld“ bez dodatnih uvjeta do svojeg 18. rođendana, odnosno do svojeg 21. rođendana ako nije zaposleno i upisano je kao tražitelj zaposlenja pri nacionalnoj agenciji za zapošljavanje, odnosno do svojeg 25. rođendana ako se obrazuje ili obavlja priznatu volontersku službu, odnosno, konačno, bez dobnog ograničenja ako se zbog fizičkog ili mentalnog invaliditeta ne može brinuti samo o sebi.
57

Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da ni Direktivi 2004/83 kao ni načelu djelotvornosti i pravu na dobru upravu nije protivno nacionalno postupovno pravilo, poput onoga u glavnom postupku, koje ispitivanje zahtjeva za supsidijarnu zaštitu čini zavisnim od prethodnog odbijanja zahtjeva za priznavanje statusa izbjeglice, s obzirom na to da je, s jedne strane, zahtjev za priznavanje statusa izbjeglice i zahtjev za supsidijarnu zaštitu moguće podnijeti istovremeno i da, s druge strane, to nacionalno postupovno pravilo ne dovodi do ispitivanja zahtjeva za supsidijarnu zaštitu nakon proteka razumnog roka, a što je dužan provjeriti sud koji je uputio zahtjev.
22

Članak 18. tog zakona propisuje: „1. ‚Uvoz robe’ znači: a) ulazak u Nizozemsku robe koja ne ispunjava uvjete iz članaka 23. i 24. [UEZ‑a]; b) ulazak u Nizozemsku robe koja dolazi iz trećeg teritorija, osim robe iz točke a); c) završetak carinskog postupka u Nizozemskoj ili prestanak obuhvaćenosti robe carinskim postupkom u Nizozemskoj; [...] 2. Za potrebe primjene ovog članka ‚carinski postupak’ znači: a) privremeni smještaj u smislu članka 50. Carinskog zakonika [...]; [...] c) carinske postupke u smislu članka 4. stavka 16. točaka b), c), d), e) i, u slučaju potpunog izuzeća od uvoznih carina, točke f) Carinskog zakonika [...]. 3. Ne predstavlja uvoz ulazak u Nizozemsku robe u smislu stavka 1. točaka a) i b) na koju se primjenjuje carinski postupak ili koja je, nakon svojeg ulaska u Nizozemsku, stavljena u carinski postupak. Također se ne smatra uvozom završetak carinskog postupka u Nizozemskoj, ako nakon njega uslijedi primjena drugog carinskog postupka.“
5

Članak 6. Direktive o staništu određuje: „1. Za posebna područja očuvanja, države članice utvrđuju potrebne mjere za očuvanje koje prema potrebi uključuju odgovarajuće planove upravljanja, posebno priređene za ta [područja] ili integrirane u druge razvojne planove te odgovarajuće zakonske, administrativne ili ugovorne mjere koje odgovaraju ekološkim zahtjevima prirodnih stanišnih tipova iz Priloga I. i vrstama iz Priloga II. koji su prisutni na tim područjima. 2. Države članice poduzimaju odgovarajuće korake kako bi se u posebnim područjima očuvanja izbjeglo pogoršanje prirodnih staništa i staništa vrsta, kao i uznemiravanje vrsta za koje su ta područja određena, u mjeri u kojoj bi takvo uznemiravanje moglo utjecati na ciljeve ove Direktive. 3. Svaki plan ili projekt koji nije izravno povezan s upravljanjem područjem ili potreban za njegovo upravljanje, ali bi na njega mogao imati značajan utjecaj, bilo pojedinačno bilo u kombinaciji s ostalim planovima ili projektima, predmet je ocjene prihvatljivosti utjecaja koje bi mogao imati na to područje, s obzirom na ciljeve očuvanja područja. U svjetlu zaključaka procjene utjecaja na područje i sukladno odredbama stavka 4., nadležna tijela državne vlasti odobravaju plan ili projekt tek nakon što se uvjere da on neće negativno utjecati na cjelovitost dotičnog područja te, ako je to potrebno, nakon dobivanja mišljenja od šire javnosti. 4. Ako se, unatoč negativnoj procjeni utjecaja na područje i u nedostatku drugih pogodnih mogućnosti, plan ili projekt ipak moraju provesti zbog imperativnih [važnih] razloga prevladavajućeg javnog interesa, uključujući interese socijalne ili gospodarske prirode, država članica poduzima sve kompenzacijske mjere kako bi osigurala zaštitu koherentnosti mreže Natura 2000. Ona Komisiju izvješćuje o usvojenim kompenzacijskim mjerama. Kad se u određenom području nalazi prioritetni prirodni stanišni tip i/ili prioritetna vrsta, mogu se razmatrati samo ona pitanja koja se odnose na zdravlje ljudi ili javnu sigurnost, na korisne posljedice od primarnog značaja za okoliš ili, nastavno na mišljenje Komisije, na ostale imperativne [važne] razloge prevladavajućeg interesa.“
16

Prema članku 22. stavcima 1., 2., 4., 5. i 7. iste uredbe: „1. Osnovni prospekt izrađuje se korištenjem jednog popisa ili kombinacijom popisa i obrazaca predviđenih u člancima od 4. do 20. u skladu s kombinacijama za različite vrste vrijednosnih papira navedenima u Prilogu XVIII. Prospekt sadrži informacije koje se zahtijevaju u prilozima I. do XVII. ovisno o vrsti izdavatelja i vrijednosnih papira o kojima je riječ, predviđenih u popisima i obrascima navedenima u člancima 4. do 20. Nadležno tijelo ne traži da osnovni prospekt sadrži informacije koje nisu navedene u prilozima I. do XVII. Kako bi se osigurala usklađenost s obvezom iz članka 5. stavka 1. [Direktive o prospektu], prilikom odobravanja osnovnog prospekta u skladu s člankom 13. te Direktive, nadležno tijelo matične države članice može tražiti da informacije koje dostavi izdavatelj, ponuditelj ili osoba koja traži uvrštenje za trgovanje na uređenom tržištu, na temelju pojedinačnog slučaja, budu popunjene po svakoj točki tražene informacije. 2. Izdavatelj, ponuditelj ili osoba koja traži uvrštenje za trgovanje na uređenom tržištu imaju pravo ispustiti informacije koje nisu poznate kada se odobrava osnovni prospekt, a koje se mogu odrediti samo u vrijeme pojedinog izdanja. [...] 4. Konačni uvjeti priloženi osnovnom prospektu sadrže samo informacije iz različitih popisa za obavijest o vrijednosnim papirima na temelju kojih se izrađuje osnovni prospekt. 5. Uz informacije navedene u popisima i obrascima iz članaka 4. do 20. u osnovni prospekt uključuju se sljedeće informacije: 1. naznaka informacije koja će biti uključena u konačne uvjete; 2. način objave konačnih uvjeta; ako izdavatelj u trenutku odobrenja prospekta nije u mogućnosti odrediti način objave konačnih uvjeta, treba dati naznaku kako će javnost biti obaviještena o načinu koji će se koristiti za objavu konačnih uvjeta; [...] 7. Kad nastupi događaj predviđen u članku 16. stavku 1. [Direktive o prospektu] u razdoblju od odobrenja osnovnog prospekta do konačnog zaključenja ponude za svako izdanje vrijednosnih papira u okviru osnovnog prospekta ili, ovisno o slučaju, do početka trgovanja tim vrijednosnim papirima na uređenom tržištu, izdavatelj, ponuditelj ili osoba koja traži uvrštenje za trgovanje na uređenom tržištu mora objaviti dopunu prospektu prije konačnog zaključenja ponude ili uvrštenja tih vrijednosnih papira za trgovanje.“
12

Odlukom predsjednika šestog vijeća Suda od 15. svibnja 2013. postupak koji se odnosi na ovu žalbu prekinut je do okončanja postupka u predmetima povodom kojih su donesene presude Gascogne Sack Deutschland/Komisija (C 40/12 P, EU:C:2013:768), Kendrion/Komisija (C 50/12 P, EU:C:2013:771), i Groupe Gascogne/Komisija (C 58/12 P, EU:C:2013:770). Postupak je nastavljen nakon što su te presude donesene/objavljene 26. studenoga 2013.
59

Odbor za vozačke dozvole, osnovan na temelju članka 9. Direktive 2006/126, utemeljio je radnu skupinu „Vid“ koja je u svibnju 2005. objavila izvješće „New standards for the visual functions of drivers“. U skladu s tim izvješćem, iako strogi zahtjevi u području vida najbolje pridonose cilju sigurnosti prometa na cestama, ti zahtjevi ne smiju bez valjanog razloga isključivati osobe iz aktivnosti upravljanja motornim vozilima s obzirom na to da je ta aktivnost, kako s društvenog tako i s gospodarskog stajališta, ključna u današnjem društvu.
51

Osim toga, argument prema kojem se zabrana odbijanja registracije sadržana u članku 2.a Direktive 70/311 odnosi samo na razloge koji su vezani uz zahtjeve tehničke prirode, a ne na one koji imaju za cilj osigurati cestovnu sigurnost, ne može se prihvatiti. Kao prvo, kao što je to ispravno istaknula Komisija, tehnički propisi određeni direktivama koje se odnose na homologaciju novih vozila imaju za cilj jamčiti visok stupanj cestovne sigurnosti, tako da nije moguće ograničiti opseg zabrane iz članka 2.a Direktive 70/311 na druge razloge osim na one povezane sa cestovnom sigurnosti. S druge strane, tumačenje koje predlažu litavska i poljska vlada oduzelo bi članku 2.a njegov koristan učinak jer bi omogućilo sprečavanje registracije novih vozila koja udovoljavaju tehničkim uvjetima iz razloga vezanih za cestovnu sigurnost, koja je osigurana upravo tim tehničkim zahtjevima.
23

Prema istom sudu, navedena sankcija može se primijeniti kada potrošač podmiri cjelokupni dug koji dospijeva u roku od dva mjeseca od dana ovršnosti sudske odluke. Međutim, u praksi je to obično malo vjerojatno jer ako je davatelj kredita već bio prisiljen pokrenuti sudski postupak, to je učinio zato što mu osobne prilike potrošača nisu dopustile da ispuni svoje obveze. Osim toga, iako sudac koji je nadležan za spor može odobriti dodatni rok za poček isplate u najduljem trajanju od 24 mjeseca, obveza isplate zakonskih kamata i dalje ostaje. Također se može smatrati da je to što davatelj kredita nije ispunio svoju obvezu provjere kreditne sposobnosti potrošača moglo pridonijeti pretjeranom zaduživanju ovog potonjeg.
32

Svojim drugim žalbenim razlogom koji je usmjeren protiv točaka 72. do 77. pobijane presude, žalitelj navodi da je Opći sud pogrešno ocijenio smisao njegovih argumenata izloženih tijekom rasprave 30. lipnja 2011. i stoga povrijedio pravo smatrajući u točki 75. te presude da „[Ballast Nedam] ne može […] navoditi da mu Komisija nije mogla pripisati djelovanje kojim je BNGW počinio povredu u razdoblju od 21. lipnja 1996. do 30. rujna 2000., kao ni solidarno ga osuditi na plaćanje novčane kazne“ s obzirom na to da nikakva povreda nije bila utvrđena za njegovu podružnicu BNGW.
28

Ocjenjujući da iz shvaćanja Općeg suda jasno ne proizlazi smatra li on primjenjivo nacionalno pravo pravnim pitanjem ili općepoznatom činjenicom, OHIM je razvio alternativno shvaćanje. Pod pretpostavkom da je Opći sud smatrao da bi primjena nacionalnog prava predstavljala pravno pitanje, povrijedio bi, u jednom dijelu, načelo iz pravila 37., točka (b), iii) provedbene uredbe, prema kojem je na strani koja se poziva na nacionalno pravo dostavljanje dokaza OHIM‑u kojim se objašnjava sadržaj nacionalnog prava i razlozi zbog kojih se primjenjuje u odnosnom slučaju kao i, u drugom dijelu, rješenje koje je utvrđeno prethodno navedenom presudom Edwin/OHIM, iz kojeg proizlazi da je nacionalno pravo činjenično pitanje na koje se stranke moraju pozvati i koje moraju dokazati. Ako se pretpostavi da je Opći sud smatrao da nacionalno pravo jest činjenično pitanje, to znači da je nacionalno zakonodavstvo neprikladno okvalificirao kao „općepoznate činjenice“, na temelju čega bi OHIM mogao na vlastitu inicijativu ispitati te činjenice i pozvati se na njih. Opći sud je, nadalje, ocjenu žalbenog vijeća zamijenio vlastitom ocjenom te je ocijenio i dokaze o kojima to vijeće nije zauzelo stajalište.
2

Zahtjev je podnesen u okviru spora između Felixstowe Dock and Railway Company Ltd, Savers Health and Beauty Ltd, Walton Container Terminal Ltd, WPCS (UK) Finance Ltd, AS Watson Card Services (UK) Ltd, Hutchison Whampoa (Europe) Ltd, Kruidvat UK Ltd i Superdrug Stores plc i Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs, povodom primjene zakonodavstva koje se odnosi na grupnu poreznu olakšicu u okviru konzorcija.
30

Važno je, međutim, napomenuti da sama tvrdnja da je došlo do pogoršanja stanja okoliša SCI‑ja, na koje se poziva vlasnik zemljišta koje je uključeno u to područje, nije dovoljna da sama po sebi dovede do prilagodbe popisa SCI‑ja. Nužno je da pogoršanje stanja čini navedeno područje nepovratno neprikladnim za osiguravanje očuvanja prirodnih staništa i divlje flore i faune ili stvaranje mreže Natura 2000, tako da to područje definitivno ne može više doprinijeti ostvarivanju ciljeva navedene direktive iz njezinih članaka 2. i 3. Doista, kako i proizlazi iz članka 4. stavaka 1. i 2. iste direktive, do uvrštavanja takvog područja na taj popis dovela je upravo težnja za ostvarivanjem očuvanja i stvaranjem navedene mreže.
13

U tom se kontekstu sud koji je uputio zahtjev u prvom redu pita o tumačenju točke 14. Priloga I. Direktivi 2005/29 kao i o sukladnosti članka 7. točke 22. Zakona o nepoštenoj poslovnoj praksi s tom odredbom. U tom pogledu on ističe da ta odredba litavskog prava, iako je vjerna verzijama te direktive na njemačkom i litavskom jeziku, ne odgovara njezinim drugim jezičnim verzijama, kao što su one na španjolskom, francuskom i poljskom jeziku. Naime, one u navedenoj točki 14. sadrže izraze prema kojima „potrošač daje ulog kako bi mogao dobiti određenu naknadu, i to prije svega zbog toga što je u sustav uveo nove potrošače, a ne zbog toga što je kupio ili konzumirao proizvod“. Međutim verzije iste odredbe na njemačkom i litavskom jeziku ne predviđaju taj kriterij davanja uloga od strane potrošača.
13

CTP je zatražio poništenje tih administrativnih odluka pred Tribunale amministrativo regionale per la Campania. Taj je sud smatrao da, u skladu s člankom 4. Uredbe br. 1191/69, pravo na naknadu takvog ekonomskog gubitka postoji samo kada je prijevoznik prethodno podnio zahtjev za ukidanje obveze pružanja javnih usluga čiji je subjekt i to samo u slučaju kada nadležna tijela odbiju taj zahtjev. Budući da je utvrdio da CTP nije podnio takav zahtjev za ukidanje, Tribunale amministrativo regionale per la Campania donio je tri presude kojima se odbijaju CTP‑ove tužbe.
7

Komisija je 12. studenoga 2008. donijela Odluku C (2008) 6936 u predmetu br. 528/08, u vezi s potporom koju je Kraljevina Nizozemska dodijelila ING‑u (u daljnjem tekstu: prva odluka). U toj odluci Komisija smatra da kupnja vrijednosnih papira ING‑a od strane te države članice sadrži element potpore u smislu članka 87. stavka 1. UEZ‑a. Unatoč tomu Komisija je istaknula da je ta mjera u skladu sa zajedničkim tržištem u smislu članka 87. stavka 3. točke (b) UEZ‑a, s obzirom na to da ima za cilj otklanjanje ozbiljnog poremećaja u gospodarstvu države članice do kojeg je došlo zbog svjetske financijske krize. Slijedom toga, Komisija je odobrila navedenu mjeru za razdoblje od šest mjeseci. Komisija je također naglasila da će se, ako nizozemska vlada tijekom tih šest mjeseci donese vjerodostojan plan s tim u svezi (u daljnjem tekstu: plan restrukturiranja), valjanost prve odluke automatski produljiti do donošenja odluke o tom planu.
44

U odnosu na ovaj predmet, kako je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 31. svoga mišljenja i kako to ističu sud koji je uputio zahtjev, I. Weber, njemačka vlada i Europska komisija, tužba kojom se traži utvrđenje da stvarno pravo prvokupa na nekretnini koja se nalazi u Njemačkoj nije valjano ostvareno, poput one koju je Z. GbR podnio talijanskom sudu, pripada u skupinu postupaka čiji su predmet stvarna prava na nekretninama u smislu članka 22. točke 1. Uredbe br. 44/2001.
9

Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je U. Spoering fotograf koji je tijekom veljače 2003. za račun Hi Hotela izradio 25 dijapozitiva unutarnjih pogleda različitih soba u hotelu u Nici kojim upravlja Hi Hotel. U. Spoering ustupio je Hi Hotelu pravo korištenja fotografijama u reklamnim prospektima i na njegovim internetskim stranicama. Prava korištenja nisu bila predmet pisanog sporazuma. Hi Hotel platio je račun za fotografije u iznosu od 2500 eura koji je sadržavao napomenu „include the rights – only for the hotel hi“.
25

U točkama 105. do 112. te presude Opći sud je odbio prvi dio tog tužbenog razloga utemeljenog na pogrešci Komisije koja je zaključila, pozvavši se također na mišljenja rejtinških agencija, da postojanje državnog jamstva po svojoj prirodi dovodi do prednosti u korist La Poste. U točkama 113. do 116. navedene presude odbio je drugi dio tog tužbenog razloga utemeljenog na tome da je Komisija pogrešno zaključila da je navodno državno jamstvo moglo stvoriti prednost za La Poste zbog pozitivnog utjecaja koje je imalo na kreditni rejting.
8

Budući da Zakon iz 1992. nije sadržavao odredbe koje se odnose na trajanje ili prestanak povjerenikova mandata, na ta pitanja primjenjivale su se odredbe Zakona br. LIX iz 1993. koje se odnose na parlamentarnog povjerenika za prava građana, u inačici koja je bila na snazi do 31. prosinca 2011. (u daljnjem tekstu: Zakon iz 1993.). Članak 4. stavak 5. tog zakona propisivao je da se parlamentarni povjerenik bira na šest godina te da još jedanput može biti ponovno izabran. Članak 15. tog zakona uređivao je prestanak mandata kako slijedi: „1. Mandat parlamentarnog povjerenika prestaje u slučaju: a) isteka njegovog mandata, b) njegove smrti, c) njegovog odstupanja, d) izjave o sukobu interesa, e) njegovog obvezatnog umirovljenja, f) njegovog obvezatnog odstupanja. 2. Predsjednik parlamenta utvrđuje prestanak mandata parlamentarnog povjerenika u skladu sa stavkom 1. točkama (a) do (c). U vezi s prestankom mandata u slučajevima iz stavka 1. točaka (d) do (f) parlament donosi odluku. Utvrđivanje prestanka mandata zahtijeva većinu od dvije trećine zastupnika. 3. Izjava o odstupanju se mora dati u pisanom obliku predsjedniku parlamenta. Mandat parlamentarnog povjerenika prestaje na dan koji je naznačen u izjavi o odstupanju. Nikakva izjava o prihvatu nije nužna da bi odstupanje bilo valjano. [...]“
2

Zahtjev koji je uputio High Court (predmet C‑293/12) odnosi se na spor između Digital Rights Ireland Ltd. (u daljnjem tekstu: Digital Rights) i Minister for Communications, Marine and Natural Resources, Minister for Justice, Equality and Law Reform, Commissioner of the Garda Síochána, Irske kao i Attorney Generala glede zakonitosti nacionalnih zakonodavnih i upravnih mjera koje se odnose na zadržavanje podataka u vezi s elektroničkim komunikacijama.
7

Članak 10. Uredbe br. 1924/2006 koji uređuje zdravstvene tvrdnje i naslovljen je „Posebni uvjeti“ u stavcima 1. do 3. određuje: „1. Zdravstvene tvrdnje se zabranjuju, osim ako su u skladu s općim zahtjevima u Poglavlju II. [koje sadrži članke 3. do 7. navedene uredbe] i posebnim zahtjevima u ovome Poglavlju [koje sadrži članke 10. do 19. iste uredbe] te ako su odobrene u skladu s ovom Uredbom i uključene na popise odobrenih tvrdnji predviđene u člancima 13. i 14. 2. Zdravstvene tvrdnje dozvoljene su samo ako su sljedeće informacije uključene u oznaku ili ako ne postoji takva oznaka, [su priopćene] u prezentiranju [proizvoda] i [njegovom] oglašavanju: (a) izjava koja naznačuje važnost uravnoteženog i raznovrsnog načina prehrane i zdravog načina života; (b) količina hrane i uzorak njezine potrošnje koji su potrebni za dobivanje blagotvornog učinka za kakav se tvrdi da ta hrana ima; (c) kada je to primjereno, izjava upućena osobama koje bi trebale izbjegavati tu hranu; te (d) odgovarajuće upozorenje za proizvode za koje postoji vjerojatnost da predstavljaju opasnost po zdravlje ako ih se pretjerano konzumira. 3. Upućivanja na opće, nespecifične koristi hranjive tvari ili prehrambenog proizvoda za opće zdravlje ili dobrobit u vezi sa zdravljem dozvoljena su samo ako su popraćena posebnom zdravstvenom tvrdnjom uključenom na popise predviđene člancima 13. ili 14.“
36

Potrebno je utvrditi da mjera poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja predviđa automatsko isključivanje iz osposobljavanja i ima za posljedicu nemogućnost pristupanja ispitu koji se organizira na kraju osposobljavanja, bez uzimanja u obzir bilo stadija navedenog osposobljavanja u kojem je došlo do odsutnosti zbog rodiljnog dopusta, bilo već stečenog osposobljavanja, i koja se ograničava na to da ženi koja je uzela takav dopust priznaje pravo sudjelovanja u osposobljavanju koje će biti naknadno organizirano, ali je neizvjesno kada, nije u skladu s navedenim načelom proporcionalnosti.