MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØEA

od 21. lipnja 2017. ( 1 )

Predmet C‑306/16

António Fernando Maio Marques da Rosa

protiv

Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação SA

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal da Relação do Porto (Žalbeni sud u Portu, Portugal))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita sigurnosti i zdravlja radnika – Direktiva 2003/88 – Članak 5. – Tjedni odmor – Nacionalni propisi kojima se predviđa barem jedan dan odmora u razdoblju od sedam dana – Rad u smjenama – Razdoblje od više od šest uzastopnih radnih dana”

I. Uvod

1. Ovaj se predmet odnosi na zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal da Relação do Porto (Žalbeni sud u Portu, Portugal) u vezi s tumačenjem članka 5. direktiva 93/104/EZ ( 2 ) i 2003/88/EZ ( 3 ) koji se odnose na tjedni odmor, kao i članka 31. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) koji se odnosi na pravo na poštene i pravične radne uvjete. Sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati treba li se tjedni odmor na koji radnik ima pravo na temelju navedenih odredbi odobriti najkasnije sedmi dan nakon šest uzastopnih radnih dana.

2. U ovom ću mišljenju objasniti razloge zbog kojih smatram da na to pitanje valja odgovoriti niječno i da se, na temelju navedenih odredbi, dan tjednog odmora može odobriti bilo koji dan unutar svakog razdoblja od sedam dana.

II. Pravni okvir

A. Pravo Unije

3. Direktiva 93/104 stavljena je izvan snage i zamijenjena Direktivom 2003/88 s učinkom od 2. kolovoza 2004. ( 4 ). Činjenice u glavnom postupku uređene su, rationae temporis, djelomično Direktivom 93/104 i djelomično Direktivom 2003/88 ( 5 ).

4. Članak 5. Direktive 93/104, naslovljen „Tjedni odmor”, glasi: „Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi svaki radnik u svakom razdoblju od sedam dana imao pravo na najmanje 24 sata neprekidnog odmora dodatno uz 11 sati dnevnog odmora iz članka 3. Ako objektivni, tehnički i organizacijski uvjeti rada to opravdavaju, može se primijeniti najkraći odmor od 24 sata.”

5. U članku 5. Direktive 2003/88 doslovno se ponavlja članak 5. Direktive 93/104 ( 6 ).

B. Portugalsko pravo

1. Zakonik o radu iz 2003.

6. Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je Direktiva 93/104 prenesena u portugalski pravni poredak prilikom donošenja Código do Trabalho 2003 ( 7 ) (Zakonik o radu iz 2003.). Njime se, u članku 205. stavku 1. ( 8 ), propisuje: „Radnik ima pravo na najmanje jedan dan odmora tjedno.”

7. Člankom 206. stavkom 1. navedenog zakonika predviđa se: „Osim jednog dana tjednog odmora koji je propisan zakonom, određenih se ili svih tjedana u godini također može odobriti još pola dana ili cijeli dan odmora.”

8. Člankom 207. stavkom 1. navedenog zakona propisuje se: „Obveznom danu tjednog odmora dodaje se razdoblje od 11 sati koje odgovara najkraćem trajanju dnevnog odmora koje je predviđeno člankom 176.”

2. Zakonik o radu iz 2009.

9. Direktiva 2003/88 prenesena je u portugalski pravni poredak prilikom donošenja Código do Trabalho 2009 ( 9 ) (Zakonik o radu iz 2009.).

10. U stavcima 1. i 3. članka 232. navedenog zakonika propisuje se: „1. Radnik ima pravo na najmanje jedan dan odmora tjedno. […] 3. Na temelju kolektivnog ugovora ili ugovora o radu određenih se ili svih tjedana u godini može predvidjeti dodatni tjedni odmor, uzastopno ili s prekidima.”

11. Članak 233. stavci 1. i 2. navedenog zakonika glase kako slijedi: „1. Obvezan tjedni odmor i razdoblje od 11 sati koje odgovara dnevnom odmoru predviđenom u članku 214. moraju se uzeti uzastopno. 2. Smatra se da je razdoblje od 11 sati iz prethodnog stavka u cijelosti ili djelomično uključeno u dodatni tjedni odmor koji se uzima uzastopno nakon obveznog tjednog odmora.”

3. Kolektivni ugovori na razini poduzeća

12. Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je radni odnos između stranaka u glavnom postupku također bio uređen dvama kolektivnim ugovorima na razini poduzeća, iz 2002. i iz 2003. ( 10 ). Tim se ugovorima predviđa, među ostalim, da radnik na radnom mjestu žalitelja u glavnom postupku ima pravo na dva uzastopna dana tjednog odmora.

III. Glavni postupak, prethodna pitanja i postupak pred Sudom

13. Žalitelj u glavnom postupku, A. F. Maio Marques da Rosa, bio je zaposlen kod društva tuženika, Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação, SA (u daljnjem tekstu: Varzim Sol), koje posjeduje i upravlja kasinom u Portugalu, od 1991. do 2014., pri čemu od 1999. kao blagajnik. Kasino radi određen broj sati od podneva do jutra svakog dana osim 24. i 25. prosinca.

14. U vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku, u okviru radnog vremena radnika društva Varzim Sol na radnim mjestima u prostorima za igru bila su predviđena dva uzastopna dana odmora. Blagajnici su se, uključujući žalitelja, rotirali na temelju četiriju postojećih rasporeda u skladu s radnim vremenom koje je unaprijed određivao i objavljivao Varzim Sol.

15. Žalitelj je tijekom 2008. i 2009. ponekad radio sedam uzastopnih dana. Varzim Sol je od 2010. izmijenio rasporede na način da radnici nisu radili više od šest uzastopnih dana.

16. Žaliteljev ugovor o radu istekao je 16. ožujka 2014.

17. Žalitelj je protiv društva Varzim Sol podnio tužbu kako bi se, u biti, utvrdilo da mu to društvo nije odobrilo obvezne dane odmora za koje je smatrao da je na njih imao pravo na temelju portugalskog zakonodavstva i kolektivnih ugovora na razini poduzeća. U tom je pogledu tražio naknadu štete koja odgovara primjerenoj isplati prekovremenih sati za sedme uzastopne dane tijekom kojih je morao raditi i za nepostojanje drugog dana tjednog odmora, kao i za neodobrene kompenzacijske dane odmora.

18. Budući da je prvostupanjski sud odbio njegovu tužbu, žalitelj je podnio žalbu pred Tribunalom da Relação do Porto (Žalbeni sud u Portu).

19. Izražavajući dvojbe u pogledu tumačenja članaka 5. direktiva 93/104 i 2003/88, potonji je sud odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. S obzirom na članke 5. [direktiva 93/104 i 2003/88] kao i članak 31. [Povelje], u slučaju radnika koji rade u smjenama s rotacijskim razdobljima odmora, a zaposleni su u ustanovi koja je otvorena sve dane u tjednu, ali ne posluje neprekidno tijekom 24 sata dnevno, treba li nužno odobriti obvezni dan odmora na koji radnik ima pravo u svakom razdoblju od 7 dana, odnosno, barem 7. dan nakon 6 uzastopnih radnih dana? 2. Je li u skladu s navedenim direktivama i odredbama tumačenje prema kojem, kad je riječ o tim radnicima, poslodavac ima pravo u svakom tjednu izabrati dane koje radniku odobrava za odmor na koje potonji ima pravo, pri čemu radnik može, a da mu se pritom ne plaćaju prekovremeni sati, biti obvezan raditi do deset uzastopnih radnih dana (osobito između srijede jednog tjedna, kojoj prethodi odmor ponedjeljkom i utorkom, do petka sljedećeg tjedna, nakon kojeg slijedi odmor subotom i nedjeljom)? 3. Je li u skladu s tim direktivama i odredbama tumačenje prema kojem se razdoblje od 24 sata neprekidnog odmora može odobriti na bilo koji kalendarski dan unutar određenog razdoblja od 7 kalendarskih dana, a naredno razdoblje od 24 sata neprekidnog odmora (dodatno uz 11 sati dnevnog odmora) također se može odobriti na bilo koji kalendarski dan unutar razdoblja od 7 radnih dana koje neposredno slijedi gore navedenom razdoblju? 4. Uzimajući u obzir članak 16. točku (a) Direktive [2003/88], je li u skladu s navedenim direktivama i odredbama tumačenje prema kojem radnik, umjesto da ima pravo na razdoblje od 24 sata neprekidnog odmora (dodatno uz 11 sati dnevnog odmora) za svako razdoblje od 7 dana, ima pravo na dva uzastopna ili neuzastopna razdoblja od 24 sata neprekidnog odmora na bilo koji od 4 kalendarska dana unutar određenog referentnog razdoblja od 14 kalendarskih dana?”

20. Pisana očitovanja podnijeli su žalitelj u glavnom postupku, Varzim Sol, portugalska, mađarska, poljska, finska i švedska vlada te Europska komisija. Na raspravi održanoj 5. travnja 2017. Varzim Sol, portugalska vlada i Komisija iznijeli su svoja usmena očitovanja.

IV. Analiza

A. Predmet prethodnih pitanja i odredbe prava Unije koje je potrebno tumačiti

1. Prvo, drugo i treće prethodno pitanje

21. Svojim prvim, drugim i trećim pitanjem, koje valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 5. direktiva 93/104 i 2003/88 kao i članak 31. Povelje tumačiti na način da vrijeme tjednog odmora na koje radnik ima pravo treba odobriti najkasnije sedmi dan nakon šest uzastopnih radnih dana ili poslodavac može izabrati, za svako razdoblje od sedam dana, trenutak u kojem će odobriti vrijeme tjednog odmora.

22. Najprije valja utvrditi da se na činjenice iz glavnog postupka, djelomično, primjenjuju odredbe Direktive 93/104, koja je bila na snazi do 1. kolovoza 2004., a, djelomično, odredbe Direktive 2003/88, kojom su, s učinkom od 2. kolovoza 2004., kodificirane odredbe Direktive 93/104 ( 11 ). Međutim, budući da su članci 5. navedenih direktiva glasili jednako ( 12 ) i da su odgovori koje je potrebno dati na prvo, drugo i treće pitanje koja je postavio sud koji je uputio zahtjev zbog te jednakosti isti bez obzira na to koja se direktiva primjenjuje, kako bi se odgovorilo na ta pitanja, valja uputiti samo na odredbe Direktive 2003/88 ( 13 ). Osim toga, zbog istog razloga valja smatrati da se tumačenje Suda u pogledu članka 5. Direktive 93/104 u potpunosti može prenijeti na članak 5. Direktive 2003/88 ( 14 ).

23. Nadalje, valja utvrditi da se prvo pitanje konkretno odnosi na „slučaj radnika koji rade u smjenama s rotacijskim razdobljima odmora, a zaposleni su u ustanovi koja je otvorena sve dane u tjednu, ali ne posluje neprekidno tijekom 24 sata dnevno”. Zbog te se formulacije postavlja pitanje je li u ovom slučaju eventualno relevantan članak 17. stavak 4. točka (a) Direktive 2003/88, na temelju kojeg je odstupanje, među ostalim, od članka 5. te iste direktive moguće za djelatnosti s radom u smjenama ( 15 ).

24. Međutim, sud koji je uputio zahtjev ne navodi smatra li da žalitelja u glavnom postupku u okviru njegova zaposlenja kod društva Varzim Sol treba smatrati radnikom koji radi u smjenama u smislu članka 2. točke 6. Direktive 2003/88 i/ili radnikom koji je za to društvo radio u smjenama u smislu članka 2. točke 5. te direktive ( 16 ). Osim toga, sud koji je uputio zahtjev ne navodi nijedan element koji bi upućivao na to da se portugalskim pravom predviđaju odstupanja od članka 5. Direktive 2003/88 za djelatnosti s radom u smjenama, poput onih koje su dopuštene člankom 17. stavkom 4. točkom (a) te direktive ( 17 ). Naime, taj sud ne upućuje ni na tu potonju odredbu ni na odredbe portugalskog prava, na koje se poziva žalitelj, koje se odnose na radnike koji rade u smjenama ( 18 ).

25. U tim okolnostima polazim od pretpostavke da se portugalskim pravom ne predviđaju odstupanja od članka 5. Direktive 2003/88 za djelatnosti s radom u smjenama ( 19 ), u skladu s člankom 17. stavkom 4. točkom (a) te direktive, i da potonja odredba stoga nije relevantna za odlučivanje u glavnom postupku.

26. Osim toga, valja utvrditi da sud koji je uputio zahtjev ne navodi ni elemente u skladu s kojima kolektivni ugovori na razini poduzeća kojima se uređuje radni odnos između stranaka u glavnom postupku sadržavaju odredbe kojima se odstupa od članka 5. Direktive 2003/88, u skladu s člankom 18. te direktive ( 20 ). Naprotiv, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da se tim sporazumima žalitelju daje pravo na jedan dodatni dan odmora tjedno uz onaj koji je predviđen člankom 5. Direktive 2003/88 ( 21 ). Drugim riječima, navedenim se sporazumima žalitelju daje šira zaštita od one koja je predviđena navedenim člankom 5. ( 22 ).

27. S obzirom na prethodno navedeno, smatram da se prvo, drugo i treće pitanje ne odnose na slučaj kada se nacionalnim pravom ili kolektivnim ugovorima dopušta odstupanje od članka 5. Direktive 2003/88, u skladu s člankom 17. stavkom 4. točkom (a), odnosno člankom 18. navedene direktive, nego na „standardnu situaciju” koja je uređena isključivo člankom 5. te direktive. Naime, sud koji je uputio zahtjev sam ističe da odredbe zakonika o radu iz 2003. i 2009. te kolektivnih ugovora na razini poduzeća koje se primjenjuju u glavnom predmetu treba tumačiti u skladu s potonjim člankom.

28. Naposljetku, valja utvrditi da sud koji je uputio zahtjev svojim drugim prethodnim pitanjem pita je li situacija u kojoj radnik može biti obvezan raditi do deset uzastopnih radnih dana, „a da mu se pritom ne plaćaju prekovremeni sati”, u skladu s člankom 5. Direktive 2003/88 i člankom 31. Povelje.

29. U tom pogledu valja podsjetiti da iz sudske prakse Suda proizlazi da su, osim u posebnom slučaju iz članka 7. stavka 1. Direktive 2003/88 u području plaćenog godišnjeg odmora, tom direktivom regulirani određeni vidovi organizacije radnog vremena, tako da se načelno ne primjenjuje na naknadu radnika ( 23 ). Stoga pitanje ima li i, po potrebi, u kojoj mjeri, žalitelj pravo, kao što tvrdi ( 24 ), na naknadu prekovremenih sati, ne ovisi o Direktivi 2003/88, nego eventualno o primjenjivim relevantnim odredbama nacionalnog prava kao i o kolektivnim ugovorima na razini poduzeća.

30. Zaključno smatram da prvo, drugo i treće pitanje treba shvatiti tako da se njima u biti želi utvrditi treba li članak 5. Direktive 2003/88 i članak 31. Povelje tumačiti na način da vrijeme tjednog odmora treba odobriti najkasnije sedmi dan nakon šest uzastopnih radnih dana.

2. Četvrto prethodno pitanje

31. Sud koji je uputio zahtjev svojim četvrtim pitanjem u biti pita kako treba tumačiti članak 16. točku (a) Direktive 2003/88 prema kojem države članice za primjenu članka 5. mogu odrediti referentno razdoblje koje nije dulje od 14 dana ( 25 ).

32. U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev nije naveo nijedan podatak koji upućuje na to da je Portugalska Republika iskoristila mogućnost, predviđenu u članku 16. točki (a) Direktive 2003/88, da za primjenu članka 5. te direktive odredi takvo referentno razdoblje. Žalitelj u glavnom postupku te portugalska vlada i Komisija ističu da ta mogućnost nije iskorištena u portugalskom zakonodavstvu.

33. U tim okolnostima predlažem Sudu da u skladu s ustaljenom sudskom praksom utvrdi da je četvrto pitanje nedopušteno ( 26 ).

B. Tumačenje članka 5. Direktive 2003/88 i članka 31. stavka 2. Povelje

34. U skladu s člankom 5. Direktive 2003/88, države članice dužne su osigurati da svaki radnik u razdoblju od 7 dana ima pravo na najmanje 24 sata neprekidnog odmora (u daljnjem tekstu: vrijeme tjednog odmora) dodatno uz 11 sati dnevnog odmora iz članka 3. te direktive.

35. Žalitelj i portugalska vlada u biti tvrde da, na temelju članka 5. Direktive 2003/88, vrijeme tjednog odmora treba odobriti najkasnije 7. dan nakon 6 uzastopnih radnih dana. Suprotno tomu, Varzim Sol, mađarska, poljska, finska i švedska vlada te Komisija u biti smatraju da se tom odredbom samo propisuje da se vrijeme odmora od najmanje 35 sati ( 27 ) odobri za svako razdoblje od 7 dana i da vrijeme tjednog odmora stoga može biti odobreno bilo koji dan tijekom tog razdoblja od 7 dana.

36. Najprije valja utvrditi da se u izrazu „u razdoblju od sedam dana”, koji se nalazi u članku 5. Direktive 2003/88, uopće izričito ne upućuje na pravo država članica i da ga je stoga potrebno, prema sudskoj praksi Suda, autonomno i ujednačeno tumačiti u cijeloj Uniji ( 28 ).

37. Zbog razloga navedenih u nastavku, slažem se s tumačenjem prema kojem se člankom 5. Direktive 2003/88 ne zahtijeva da se vrijeme tjednog odmora nužno odobrava najkasnije sedmi dan nakon šest uzastopnih radnih dana, nego da iz te odredbe proizlazi da se navedeno vrijeme odmora treba odobriti unutar svakog razdoblja od sedam dana. To tumačenje podrazumijeva da, na temelju navedene odredbe, radnik u načelu može biti obvezan raditi do dvanaest uzastopnih dana ( 29 ), pod uvjetom da se poštuju drugi minimalni zahtjevi Direktive 2003/88, osobito oni koji se odnose na dnevni odmor i najdulje tjedno radno vrijeme ( 30 ).

38. Kao prvo, čini mi se da taj zaključak proizlazi iz doslovnog tumačenja članka 5. Direktive 2003/88. Naime, izraz „u razdoblju od sedam dana” ne odnosi se na točno određen trenutak u kojem se vrijeme tjednog odmora treba odobriti, nego upućuje na trajanje (sedam dana) unutar kojeg treba odobriti takav odmor. Osim toga, u tekstu te odredbe uopće se ne navode „uzastopni radni dani”, već se njime, naprotiv, zahtijeva da se vrijeme tjednog odmora odobri tijekom svakog razdoblja od sedam dana, neovisno o tomu je li, i u kojoj mjeri, radnik radio tijekom tih sedam dana ( 31 ).

39. Iz toga slijedi, prema mojem mišljenju, da pojam „razdoblje od sedam dana”, koji se nalazi u članku 5. Direktive 2003/88, ne označava razdoblje čiji početak varira u smislu da počinje teći nakon kraja svakog tjednog odmora, kao što se čini da smatraju žalitelj u glavnom postupku i portugalska vlada, nego označava uzastopna razdoblja ( 32 ).

40. Kao drugo, valja navesti da je zakonodavac Unije u drugim tekstovima prava Unije izričito naložio državama članicama da radnicima nakon određenog vremena osiguraju vrijeme odmora ( 33 ). Činjenica da je zakonodavac Unije u članku 5. Direktive 2003/88 upotrijebio fleksibilniju formulaciju dokazuje, prema mojem mišljenju, da nije htio propisati da se vrijeme tjednog odmora predviđeno u tom članku treba odobriti nakon određenog broja uzastopnih radnih dana ( 34 ). Dodajem da tumačenje koje zagovaraju žalitelj i portugalska vlada, u skladu s kojim se člankom 5. broj uzastopnih radnih dana ograničava na šest, nije potkrijepljeno nijednom jezičnom verzijom Direktive 2003/88 ( 35 ).

41. Kao treće, pripremni akti povezani s Direktivom 93/104, koja je zamijenjena Direktivom 2003/88 ( 36 ), potvrđuju, prema mojem mišljenju, da je cilj članka 5. te direktive radnicima osigurati najkraće vrijeme odmora tjedno, pri čemu se nacionalnim zakonodavcima i socijalnim partnerima ostavlja određeni manevarski prostor u pogledu organizacije radnog vremena ( 37 ). Na tom se razumijevanju također temelje dokumenti Komisije povezani s prenošenjem direktiva 93/104 i 2003/88 koje provode države članice ( 38 ). Osim toga, iako se u prvotnoj verziji članka 5. Direktive 93/104 navodi nedjeljni odmor, tom se odredbom samo predviđa da najkraći tjedni odmor „u načelu” obuhvaća nedjelju ( 39 ).

42. Naposljetku, smatram da je propisivanje vremena tjednog odmora unutar svakog razdoblja od sedam dana u skladu s ključnim ciljem Direktive 2003/88, kako ga je utvrdio Sud, odnosno ciljem učinkovite zaštite sigurnosti i zdravlja radnika ( 40 ). U tom pogledu valja navesti da članak 5. Direktive 2003/88 predstavlja samo temeljno pravilo koje se primjenjuje na svakog radnika i kojem se dodaju posebna pravila za sektore djelatnosti koje obilježavaju zahtjevnost ili posebni rizici ( 41 ).

43. Što se tiče članka 31. Povelje, odredbe na koju se također odnose prethodna pitanja, valja utvrditi da, u skladu sa stavkom 2. navedenog članka, svaki radnik ima pravo na, među ostalim, tjedni odmor. Međutim, iz objašnjenja koja se odnose na Povelju ( 42 ) proizlazi da se navedeni stavak temelji na Direktivi 93/104, kao i na članku 2. Europske socijalne povelje ( 43 ) i na točki 8. Povelje Zajednice o osnovnim socijalnim pravima radnika ( 44 ).

44. U tim okolnostima valja smatrati, što se tiče prava na tjedni odmor, da doseg članka 31. stavka 2. Povelje odgovara dosegu članka 5. Direktive 2003/88. Iz toga slijedi da se člankom 31. stavkom 2. Povelje ne mogu pružiti dodatni korisni podaci za potrebe tumačenja koje se traži u pogledu članka 5. Direktive 2003/88.

45. S obzirom na prethodno navedeno, smatram da članak 5. Direktive 2003/88 i članak 31. Povelje treba tumačiti na način da se tim odredbama ne zahtijeva da se vrijeme odmora odobrava najkasnije sedmi dan nakon šest uzastopnih radnih dana, nego da se njima propisuje da se takvo vrijeme odobrava unutar svakog razdoblja od sedam dana. Podsjećam da to tumačenje također vrijedi za članak 5. Direktive 93/104 ( 45 ). Navedeno tumačenje podrazumijeva da, na temelju navedenih odredbi, radnik u načelu može biti obvezan raditi do dvanaest uzastopnih dana, pod uvjetom da se poštuju drugi minimalni zahtjevi Direktive 2003/88, osobito oni koji se odnose na dnevni odmor i najdulje tjedno radno vrijeme ( 46 ).

46. U tom kontekstu valja podsjetiti da su, s obzirom na minimalno usklađivanje koje se uvodi Direktivom 2003/88, države članice i dalje slobodne predvidjeti nacionalne odredbe kojima se radnicima odobrava šira zaštita u pogledu tjednog odmora od one koja je odobrena Direktivom 2003/88. Kao što izričito proizlazi iz članka 15. te direktive, ta direktiva ne dovodi u pitanje pravo država članica da primjenjuju ili donose zakone i druge propise povoljnije za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika ( 47 ). Na sudu je koji je uputio zahtjev da utvrdi jesu li, i u kojoj mjeri, takve povoljnije odredbe predviđene portugalskim propisima ( 48 ) i/ili kolektivnim ugovorima na razini poduzeća primjenjivima u glavnom postupku ( 49 ).

V. Zaključak

47. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Tribunal da Relação do Porto (Žalbeni sud u Portu, Portugal) odgovori kako slijedi: Članak 5. Direktive Vijeća 93/104/EZ od 23. studenoga 1993. o određenim vidovima organizacije radnog vremena, članak 5. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena i članak 31. Povelje Europske unije o temeljnim pravima treba tumačiti na način da se tim odredbama ne zahtijeva da se vrijeme tjednog odmora odobrava najkasnije sedmi dan nakon šest uzastopnih radnih dana, nego da se njima propisuje da se vrijeme tjednog odmora odobrava unutar svakog razdoblja od sedam dana.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) Direktiva Vijeća od 23. studenoga 1993. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL 1993., L 307, str. 18.), kako je izmijenjena Direktivom 2000/34/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. lipnja 2000. (SL 2000., L 195, str. 41.)

( 3 ) Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL 2003., L 299, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 31.)

( 4 ) Vidjeti članke 27. i 28. Direktive 2003/88.

( 5 ) Glavni predmet odnosi se na razdoblje od 1991. do 2014. Vidjeti točke 13. do 17. i 22. ovog mišljenja.

( 6 ) U prvotnoj se verziji članka 5. Direktive 93/104 u drugom stavku propisivalo da „[n]ajkraći odmor iz prvog stavka u načelu obuhvaća nedjelju”. Međutim, taj je stavak ukinut Direktivom 2000/34/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. lipnja 2000. o izmjeni Direktive Vijeća 93/104/EZ o određenim vidovima organizacije radnog vremena kako bi se obuhvatili sektori i djelatnosti isključeni iz navedene direktive (SL 2000., L 195, str. 41.), i to nakon presude od 12. studenoga 1996., Ujedinjena Kraljevina/Vijeće (C‑84/94, EU:C:1996:431) kojom je Sud poništio navedeni stavak.

( 7 ) Sud koji je uputio zahtjev upućuje na članak 2. točku (f) Zakona 99/2003 od 27. kolovoza 2003.

( 8 ) Portugalska vlada ističe da je pravo na tjedni odmor također propisano člankom 59. točkom (d) Ustava Portugalske Republike.

( 9 ) Sud koji je uputio zahtjev upućuje na članak 2. točku (n) Zakona br. 7/2009 od 12. veljače 2009.

( 10 ) Kolektivni ugovori na razini poduzeća između Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação, SA, i Sindicato dos Profissionais de Banca de Casinos e outros (sindikat zaposlenika u bankama i kasinima i sličnih radnika, Portugal), koji su objavljeni u, redom, Boletim do Trabalho e do Emprego br. 22 iz 2002. i u Boletim do Trabalho e do Emprego br. 29 iz 2003., s izmjenama i pročišćenim tekstom u Boletim do Trabalho e do Emprego br. 31 iz 2007.

( 11 ) Vidjeti uvodnu izjavu 1. Direktive 2003/88 i točku 3. ovog mišljenja.

( 12 ) Vidjeti točku 5. ovog mišljenja.

( 13 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 25. studenoga 2010., Fuß (C‑429/09, EU:C:2010:717, t. 32.).

( 14 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2015., Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, t. 22.).

( 15 ) Vidjeti također članak 17. stavak 2. točku 2.3. podtočku (a) Direktive 93/104.

( 16 ) Na temelju točke 6., radnik koji radi u smjenama za potrebe te direktive je „svaki radnik čiji je raspored radnih sati sastavni dio rada u smjenama”. Na temelju navedene točke 5., rad u smjenama je „svaki oblik organizacije rada u smjenama, pri čemu se radnici smjenjuju na istom radnom mjestu prema određenom rasporedu, koji može biti prekinut ili neprekinut, uključujući rotacijski raspored, tako da moraju raditi u različito vrijeme tijekom određenog dnevnog ili tjednog razdoblja”. Vidjeti također članak 2. točke 5. i 6. Direktive 93/104.

( 17 ) Žalitelj i Komisija tvrde da portugalski zakonodavac nije iskoristio mogućnost, predviđenu člankom 17. stavkom 4. točkom (a) Direktive 2003/88, da odstupi od članka 5. za djelatnosti s radom u smjenama, što je tvrdnja koju ne osporava nijedna od stranaka koje su podnijele očitovanja Sudu. Varzim Sol i portugalska vlada općenitije tvrde da odstupanja predviđena člancima 17. i 18. Direktive 2003/88 u ovom slučaju nisu relevantna.

( 18 ) Žalitelj se poziva, među ostalim, na članak 189. stavak 5. Zakonika o radu iz 2003. i članak 221. stavak 5. Zakonika o radu iz 2009., dok društvo tuženik tvrdi da se te odredbe ne primjenjuju na žalitelja jer nije bio obuhvaćen sustavom neprekinutog rada u smjenama. Prema pisanim očitovanjima žalitelja, navedenim se odredbama predviđa, među ostalim, što se tiče rada u smjenama u okviru sustava neprekinutog rada, pravo na barem „jedan dan odmora u svakom razdoblju od sedam dana”.

( 19 ) Prema sudskoj praksi Suda, da bi mogle iskoristiti mogućnost predviđenu člancima 17. i 18. Direktive 2003/88 da u određenim okolnostima odstupe od zahtjevâ, među ostalim, članka 5. te direktive, države članice dužne su donijeti odluku da će je iskoristiti. Vidjeti u tom smislu presudu od 21. listopada 2010., Accardo i dr. (C‑227/09, EU:C:2010:624, t. 51.). Vidjeti u tom smislu također mišljenje nezavisnog odvjetnika Watheleta u predmetu Hälvä i dr. (C‑175/16, EU:C:2017:285, t. 89.).

( 20 ) Na temelju navedenog članka 18., mogu odstupati, među ostalim, od članka 5., kolektivni ugovori ili sporazumi između socijalnih partnera na državnoj ili regionalnoj razini ili kod pravila koja ti ugovori utvrđuju, po kolektivnim ugovorima ili sporazumima između socijalnih partnera na nižoj razini, pod uvjetom da se dotičnim radnicima osigurava odgovarajući zamjenski odmor ili u iznimnim slučajevima, kada to iz objektivnih razloga nije moguće, odgovarajuća zaštita. Vidjeti također članak 17. stavak 3. Direktive 93/104. Portugalska vlada ističe da se portugalskim zakonodavstvom ne predviđa da se sporazumom ili kolektivnim ugovorom može odstupiti od članka 5. Direktive 2003/88.

( 21 ) Vidjeti točku 12. ovog mišljenja.

( 22 ) Na temelju članka 15. Direktive 2003/88, ta direktiva ne dovodi u pitanje, među ostalim, pravo država članica da olakšavaju ili dopuštaju primjenu kolektivnih ugovora ili sporazuma između socijalnih partnera povoljnijih za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika. Vidjeti u tom pogledu točku 46. ovog mišljenja.

( 23 ) Vidjeti presudu od 10. rujna 2015., Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, t. 48. i 49. i navedena sudska praksa).

( 24 ) Vidjeti točku 17. ovog mišljenja.

( 25 ) Vidjeti također članak 16. točku 1. Direktive 93/104.

( 26 ) Vidjeti u tom pogledu presudu od 10. ožujka 2016., Safe Interenvíos (C‑235/14, EU:C:2016:154, t. 115.), iz koje proizlazi, među ostalim, da sud koji je uputio zahtjev mora navesti točne razloge koji su ga naveli na to da postavi pitanje o tumačenju određenih odredbi prava Unije i da ocijeni nužnim upućivanje prethodnih pitanja Sudu. Nadalje, Varzim Sol tvrdi da formulacija četvrtog pitanja, koje proizlazi iz prijedloga te stranke, sadržava pogrešku u pisanju jer je broj 4 koji se nalazi u izrazu „od 4 kalendarska dana unutar određenog […] razdoblja” dodan greškom. Vidjeti točku 19. ovog mišljenja. S obzirom na nedopuštenost pitanja, ne čini mi se potrebnim da Sud odlučuje o toj točki.

( 27 ) Odnosno 24 sata tjednog odmora uvećanog za 11 sati dnevnog odmora koji su predviđeni člankom 3. Direktive 2003/88. Na temelju članka 5. drugog stavka navedene direktive najkraći tjedni odmor od 24 sata može se primijeniti ako objektivni, tehnički i organizacijski uvjeti rada to opravdavaju.

( 28 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 26. travnja 2012., DR i TV2 Danmark (C‑510/10, EU:C:2012:244, t. 33. i navedena sudska praksa). Želim naglasiti da se izraz „u razdoblju od sedam dana” koji se nalazi u člancima 5. direktiva 2003/88 i 93/104 nalazi i u Konvencijama br. 14 i br. 106 Međunarodne organizacije rada o tjednom odmoru (prva se primjenjuje na industriju a druga na trgovinu i urede), donesenima u Ženevi 17. studenoga 1921., odnosno 26. lipnja 1957. Vidjeti članak 2. stavak 1. Konvencije iz 1921. i članak 6. stavak 1. Konvencije iz 1957. Vidjeti također devetu uvodnu izjavu Direktive 93/104 i uvodnu izjavu 6. Direktive 2003/88 u kojima se upućuje na načela Međunarodne organizacije rada u pogledu organizacije radnog vremena. Vidjeti, osim toga, točku 10. obrazloženja prijedloga koji je doveo do donošenja Direktive 93/104 i koji je Komisija podnijela 20. rujna 1990. (COM(90) 317 final).

( 29 ) Primjerice, od utorka jednog tjedna, nakon dana odmora u ponedjeljak, do subote sljedećeg tjedna nakon koje slijedi dan odmora u nedjelju. U situaciji kao što je ona u ovom slučaju, u kojoj se nacionalnim zakonodavstvom ili kolektivnim ugovorima predviđa pravo na dva uzastopna dana odmora tjedno, navedeno tumačenje podrazumijeva da radnik može biti obvezan raditi do deset uzastopnih dana. Vidjeti točke 7., 10. i 12. ovog mišljenja.

( 30 ) Vidjeti članke 3. i 6. navedene direktive.

( 31 ) Što se tiče pojmova „radno vrijeme” i „vrijeme odmora”, vidjeti članke 2. točke 1. i 2. direktiva 2003/88 i 93/104 te presude od 3. listopada 2000., Simap (C‑303/98, EU:C:2000:528, t. 47.), kao i od 10. rujna 2015., Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, t. 25. do 28. i navedenu sudsku praksu).

( 32 ) Vidjeti u tom pogledu presudu od 12. studenoga 1996., Ujedinjena Kraljevina/Vijeće (C‑84/94, EU:C:1996:431, t. 62.), u kojoj se navodi „referentno razdoblje od sedam dana”. Želim naglasiti da je, što se tiče dnevnog odmora predviđenog člankom 8. stavkom 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3820/85 od 20. prosinca 1985. o usklađivanju određenog socijalnog zakonodavstva koje se odnosi na cestovni promet (SL 1985., L 370, str. 1.), Sud presudio da se izraz „svako razdoblje od 24 sata” koji se nalazi u tom članku odnosi na svaki interval tog trajanja koji počinje u trenutku u kojem, nakon tjednog ili dnevnog odmora, vozač uključi tahograf. Vidjeti presudu od 2. lipnja 1994., Van Swieten (C‑313/92, EU:C:1994:219, t. 22. do 27.). Međutim, smatram da se to tumačenje ne može prenijeti na članak 5. Direktive 2003/88. Naime, Sud je u navedenoj presudi istaknuo posebni cilj osiguranja cestovne sigurnosti koji nije relevantan u kontekstu Direktive 2003/88.

( 33 ) Vidjeti osobito članak 8. stavak 6. drugi podstavak Uredbe br. 561/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. ožujka 2016. o usklađivanju određenog socijalnog zakonodavstva koje se odnosi na cestovni promet i o izmjeni uredbi Vijeća (EEZ) br. 3821/85 i (EZ) br. 2135/98 te o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3820/85 (SL 2006., L 102, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 167.), kojim se predviđa da „[t]jedno razdoblje odmora počinje najkasnije nakon završetka šest 24-satnih razdoblja od kraja prethodnog tjednog razdoblja odmora” (moje isticanje). Vidjeti također članak 7. prvi stavak te uredbe.

( 34 ) Vidjeti u tom pogledu uvodnu izjavu 15. Direktive 2003/88 u skladu s kojom je, što se tiče pitanja koja se mogu pojaviti u poduzeću u vezi s organizacijom radnog vremena, poželjno omogućiti slobodniju primjenu pojedinih odredbi te direktive, pri čemu se moraju poštovati načela zaštite sigurnosti i zdravlja radnika.

( 35 ) Osim verzije na mađarskom jeziku, različite se jezične verzije Direktive 2003/88, čini mi se, dijele u dvije skupine. U većini verzija navodi se da se vrijeme tjednog odmora mora odobriti za svako razdoblje od sedam dana. Vidjeti osobito verzije na engleskom („per each seven‑day period”) i njemačkom jeziku („pro Siebentageszeitraum”). Vidjeti također verzije na portugalskom, bugarskom, španjolskom, češkom, danskom, estonskom, grčkom, talijanskom, nizozemskom, slovačkom i finskom jeziku. Druge jezične verzije odraz su verzije na francuskom jeziku u kojoj se navodi da se vrijeme tjednog odmora mora odobriti u razdoblju od sedam dana. Značenje na mađarskom jeziku je dvosmisleno jer izraz „hétnaponként” može značiti na kraju razdoblja od sedam dana ili tijekom razdoblja od sedam dana.

( 36 ) Vidjeti točku 3. ovog mišljenja.

( 37 ) Vidjeti osobito točke 1., 2., 16. i 35. obrazloženja prijedloga koji je doveo do donošenja Direktive 93/104 (prethodno navedeno, bilješka 28. ovog mišljenja), u kojem se više puta navodi izraz „najkraće vrijeme odmora tjedno” i u kojem Komisija ističe, među ostalim, „važnost fleksibilnosti rada koja poduzetnicima omogućuje da se prilagode uvjetima tržišnog natjecanja i poboljšaju svoju konkurentnost”. Vidjeti također točku 2.10. mišljenja Europskoga gospodarskog i socijalnog odbora od 18. prosinca 1990. o prijedlogu direktive Vijeća o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL 1991., C 60, str. 26.), iz kojeg proizlazi da se „vrijeme odmora treba izračunavati tjedno”. Što se tiče donošenja Direktive 2003/88, vidjeti također Komunikaciju Komisije Vijeću, Europskom parlamentu, Europskom gospodarskom i socijalnom odboru, Odboru regija i socijalnim partnerima na razini Zajednice od 15. siječnja 2004. o preispitivanju Direktive 93/104 o određenim vidovima organizacije radnog vremena (COM(2003) 843 final/2, str. 3.), iz koje proizlazi da se Direktivom 93/104 predviđa „najkraći odmor od jednog dana tjedno”.

( 38 ) Vidjeti izvješće Komisije od 1. prosinca 2000., Provedba Direktive Vijeća 93/104/EZ od 23. studenoga 1993. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (COM(2000) 787 final, t. 6., str. 14.) i radni dokument službi Komisije od 21. prosinca 2010., Detailed report on the implementation by the Member States of Directive 2003/88/EC concerning certain asepcts of the organisation of working time (u daljnjem tekstu: Direktiva o radnom vremenu) (SEC(2010) 1611 final, t. 6.1.5., str. 102.). U potonjem dokumentu, Komisija osobito ističe da „the Working Time Directive does not require the weekly rest to be taken on any particular day of the week […] These factors would suggest that in general, the weekly rest should be provided within each 7 day period”.

( 39 ) Vidjeti bilješku 6. ovog mišljenja. Vidjeti također desetu uvodnu izjavu Direktive 93/104, u prvotnoj verziji, u skladu s kojom je „na svakoj državi članici da u konačnici odluči treba li, i u kojoj mjeri, nedjelja biti uključena u tjedni odmor”. Prilikom donošenja Direktive 93/104, Europski parlament predložio je da se državama članicama naloži da osiguraju da svaki radnik ima pravo, „u načelu, na odmor vikendom i službenim blagdanima […]”. Taj prijedlog ipak nije dobio potporu Vijeća ili Komisije. Vidjeti osobito mišljenje Europskog parlamenta u prvom čitanju od 20. veljače 1991. (amandman br. 14) (SL 1991., C 72, str. 86.), stajalište Komisije o amandmanima Parlamenta u prvom čitanju, podneseno 23. travnja 1991. (COM(91) 130 final) i zajedničko stajalište Vijeća od 30. lipnja 1993. (doc. 7253/2/93 SOC 196).

( 40 ) Vidjeti osobito presude od 9. rujna 2003., Jaeger (C‑151/02, EU:C:2003:437, t. 92.), i od 14. listopada 2010., Union syndicale Solidaires Isère (C‑428/09, EU:C:2010:612, t. 37.), iz kojih također proizlazi da svaki radnik mora, među ostalim, imati pravo na primjerena razdoblja odmora koja ne samo da moraju biti učinkovita, dopuštajući osobama o kojima je riječ odmor od umora uzrokovanog radom, nego i biti preventivna u smislu da što je više moguće smanje rizik narušenja sigurnosti i zdravlja radnika koje može nastati zbog nakupljanja razdoblja rada bez potrebnog odmora.

( 41 ) Što se tiče područja cestovnog prometa, vidjeti članke 6. do 8. Uredbe br. 561/2006.

( 42 ) SL 2007., C 303, str. 17. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.)

( 43 ) Europska socijalna povelja, potpisana u Torinu 18. listopada 1961. i revidirana u Strasbourgu 3. svibnja 1996. Člankom 2. predviđa se, među ostalim, u točki 5., da se „ugovorne stranke […] obvezuju […] osigurati tjedni odmor koji se, koliko je to moguće, podudara s danom u tjednu koji je kao dan odmora prihvaćen prema tradiciji ili običajima zemlje ili regije”.

( 44 ) Povelja Zajednice o osnovnim socijalnim pravima radnika, donesena na sastanku Vijeća održanom u Strasbourgu 9. prosinca 1989. Točkom 8. predviđa se da „[s]vaki radnik Europske zajednice ima pravo na odmor tijekom tjedna i na godišnje plaćene odmore, čije trajanje treba uskladiti s nacionalnim praksama”. Vidjeti također presudu od 19. rujna 2013., Réexamen Commission/Strack (C‑579/12 RX‑II, EU:C:2013:570, t. 27.).

( 45 ) Vidjeti točku 22. ovog mišljenja.

( 46 ) Vidjeti točku 37. i bilješku 30. ovog mišljenja.

( 47 ) Na temelju navedene odredbe države članice također mogu dopustiti primjenu kolektivnih ugovora ili sporazuma između socijalnih partnera povoljnijih za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika. Što se tiče minimalnog usklađivanja uvedenog direktivama 93/104 i 2003/88, vidjeti presude od 12. studenoga 1996., Ujedinjena Kraljevina/Vijeće (C‑84/94, EU:C:1996:431, t. 42.), i od 26. lipnja 2001., BECTU (C‑173/99, EU:C:2001:356, t. 55.).

( 48 ) Čini mi se da portugalska vlada navodi da bi viši stupanj zaštite mogao proizlaziti iz odredbi koje se odnose na promjenu rasporeda radnika koji radi u smjenama, predviđenih u članku 221. stavku 4. portugalskog Zakonika o radu, kojima se zabranjuje prijelaz s jednog na drugi raspored bez dana tjednog odmora.

( 49 ) Vidjeti u tom pogledu točke 12. i 26. ovog mišljenja.