ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7.

Članak 6. stavci 2., 3. i 4. Direktive o staništima definiraju očuvanje područja: „(2) Države članice poduzimaju odgovarajuće korake kako bi se u posebnim područjima očuvanja izbjeglo pogoršanje prirodnih staništa i staništa vrsta, kao i uznemiravanje vrsta za koje su ta područja određena, u mjeri u kojoj bi takvo uznemiravanje moglo utjecati na ciljeve ove Direktive. (3) Svaki plan ili projekt koji nije izravno povezan s upravljanjem područjem ili potreban za njegovo upravljanje, ali bi na njega mogao imati značajan utjecaj, bilo pojedinačno bilo u kombinaciji s ostalim planovima ili projektima, predmet je ocjene prihvatljivosti utjecaja koje bi mogao imati na t[o] područje, s obzirom na ciljeve očuvanja područja. U svjetlu zaključaka procjene utjecaja na područje i sukladno odredbama stavka 4., nadležna tijela državne vlasti odobravaju plan ili projekt tek nakon što se uvjere da on neće negativno utjecati na cjelovitost dotičnog područja te, ako je to potrebno, nakon dobivanja mišljenja od šire javnosti. (4) Ako se, unatoč negativnoj procjeni utjecaja na područje i u nedostatku drugih pogodnih mogućnosti, plan ili projekt ipak moraju provesti zbog imperativnih razloga prevladavajućeg javnog interesa, uključujući interese socijalne ili gospodarske prirode, država članica poduzima sve kompenzacijske mjere kako bi osigurala zaštitu koherentnosti mreže Natura 2000. Ona Komisiju izvješćuje o usvojenim kompenzacijskim mjerama. [...]“
46.

Nasuprot tome, francuska verzija glasi „percevoir une contrepartie provenant essentiellement de l’entrée d’autres consommateurs dans le système plutôt que de la vente ou de la consommation de produits”, a španjolska “la oportunidad de recibir una compensación derivada fundamentalmente de la entrada de otros consumidores en el plan, y no de la venta o el consumo de productos“. Engleska se usklađuje sa svim tim verzijama kada govori o mogućnosti da „receive compensation that is derived primarily from the introduction of other consumers into the scheme rather than from the sale or consumption of products”. Te verzije označavam kao verzije „s odnosnim uvjetom“ ( 21 ).
23.

U ovom se predmetu može tvrditi da troškovi povezani s osnivanjem mirovinskog fonda za zaposlenike te organiziranje upravljanja tim fondom i imovinom nema izravnu i trenutačnu vezu s gospodarskom djelatnošću ili oporezivim izlaznim transakcijama poslodavca kao što je PPG koji se bavi prodajom niza proizvoda. To je u bitnome stajalište nizozemske vlade. S druge strane, međutim, PPG je na temelju zakona dužan osigurati mirovine za svoje zaposlenike bez kojih on ne bi mogao poslovati ili obavljati oporezive izlazne transakcije, tako da su troškovi toga nužno sastavni dijelovi cijene robe koju isporučuje. To stajalište iznose PPG i Komisija. Ujedinjena Kraljevina tvrdi da se neki od uključenih troškova (osnivanja fonda i tekućih troškova upravljanja u vezi s članstvom zaposlenika u fondu) mogu pripisati PPG‑ovu poslovanju i stoga daju pravo na odbitak. Međutim, ostatak troškova odnosi se isključivo na fond, zaseban subjekt u poreznom smislu i stoga nije relevantan za PPG‑ovo pravo na odbitak.
6.

Članak 2. Okvirne direktive definira osobito elektroničke komunikacijske mreže i usluge i sustav uvjetovanog pristupa: „Za potrebe ove Direktive: (a) ‚elektronička komunikacijska mreža’ znači sustave prijenosa i, prema potrebi, višefunkcijsku sklopnu opremu ili opremu za usmjeravanje te druga sredstva […], a koji dopuštaju prijenos signala žičanim, radijskim, svjetlosnim ili drugim elektromagnetskim sredstvom, što uključuje satelitske mreže, zemaljske nepokretne (s prespajanjem kanala, prespajanjem paketa podataka, uključujući internet) i pokretne zemaljske mreže, elektroenergetske kabelske sustave, u mjeri u kojoj se rabe za prijenos signala, mreže koje se rabe za radijske i televizijske prijenose te mreže kabelske televizije, bez obzira na vrstu informacija koju prenose;; […] (c) ‚elektronička komunikacijska usluga” znači usluga koja se uobičajeno pruža uz naknadu i sastoji se u cijelosti, ili većim dijelom, od prijenosa signala u elektroničkim komunikacijskim mrežama, uključujući telekomunikacijske usluge i usluge prijenosa u radiodifuzijskim mrežama, ali isključujući usluge pružanja sadržaja i obavljanja uredničkog nadzora nad sadržajem koji se prenosi korištenjem elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga; ona ne obuhvaća usluge informacijskog društva, u skladu s definicijom iz članka 1. Direktive 98/34/EZ[ ( 7 )], koje se ne sastoje, u cijelosti ili većim dijelom, od prijenosa signala u elektroničkim komunikacijskim mrežama; […] (e.a.) ‚srodne usluge’ znače one usluge povezane s elektroničkom komunikacijskom mrežom i/ili elektroničkom komunikacijskom uslugom, koje omogućavaju i/ili podržavaju osiguranje usluga preko te mreže i/ili usluge, ili za to imaju mogućnost, a uključuju, inter alia, prevođenje broja ili sustava koji nude istovjetnu funkcionalnost, uvjetovane pristupne sustave i elektroničke programske vodiče, kao i druge usluge kao što je usluga utvrđivanja identiteta, lokacije i prisutnosti; (f) ‚sustav uvjetovanog pristupa’ znači bilo koja tehnička mjera i/ili rješenje kojim se omogućuje pristup zaštićenim radiodifuzijskim uslugama u razumljivom obliku uz uvjet plaćanja pretplate ili drugi oblik prethodnog pojedinačnog odobrenja“.
85.

Primjećujem da, nakon što se činilo da je to isprva dovodila u pitanje, Komisija više doista ne osporava stvarnost opasnosti od kojih države članice navode da se žele štititi uvodeći te posebne zahtjeve u vezi s takvim vozilima. Smatram da je nesporno da je teža vožnja tih vozila na državnom području na kojemu se promet odvija na desnoj strani, odnosno opasnija jer vozač ima manje vidno polje nego da je smješten na lijevoj strani vozila, odnosno bliže središnjoj osi ceste. To predstavlja problem prije svega kod manevara pretjecanja, a osobito na isključivo dvosmjernim cestama, kao što to ističu Republika Litva i Republika Poljska ( 75 ) i kao što, čini se, Komisija priznaje, iako navodi da smještaj uređaja za upravljanje nije jedini faktor rizika prometnih nezgoda ( 76 ).
5.

Glede sporne odluke, Komisija je u njezinu članku 1. zaključila da „neograničeno jamstvo koje je Francuska dodijelila La Poste predstavlja državnu potporu koja je nespojiva s unutarnjim tržištem. Francuska tu pomoć treba ukinuti najkasnije do 31. ožujka 2010.“. Osim toga, u smislu članka 2. iste odluke, „Komisija smatra da će se stvarnim preoblikovanjem La Poste u dioničko društvo ukinuti neograničeno jamstvo kojim se on koristi. Stvarno ukidanje tog neograničenog jamstva najkasnije do 31. ožujka 2010. predstavlja mjeru prikladnu, sukladno pravu Unije, za ukidanje državne potpore utvrđene u članku 1.“.
48.

Naposljetku, ističem da Sud ima relativno malo detaljnih podataka o predmetnim mjerama, margini prosudbe koju porezna tijela imaju u pogledu dodjele ili odbijanja odobrenja na temelju članka 122. stavka 3. TVL‑a ili, pak, o povezanim pitanjima o politici tog područja. To je u oštroj suprotnosti s vrlo detaljnom analizom koju bi Komisija provela kada bi postupila u skladu s člankom 108. stavkom 2. UFEU‑a i člancima 17. do 19. Uredbe br. 659/1999, pri čemu bi, mutatis mutandis, po potrebi primijenila njezine članke 6., 7. i 9. To je postupak u kojem se, ako bi se pokrenuo, u potpunosti poštuje pravo države članice da objasni i brani svoje mjere. U takvim okolnostima, čini mi se da ne bi bilo prikladno da Sud u ovom predmetu analizira pitanje selektivnosti.
40.

Treba priznati, kao što to tvrdi Komisija, da je razvojna suradnja kako je danas definirana u pravu Unije višedimenzionalna politika. U smislu Europskog konsenzusa o razvoju ( 42 ), bitan je cilj razvojne suradnje iskorjenjivanje siromaštva u kontekstu održivog razvoja ( 43 ), pri čemu potonje uključuje „dobro upravljanje, ljudska prava kao i političke, gospodarske, društvene i okolišne aspekte“ ( 44 ). Stav je Vijeća u tom pogledu pomalo iznenađujući, s obzirom na to da navodi da je prisutnost navoda o ljudskim pravima i demokratskim načelima kao i o vladavini prava u SPS‑u dodatan dokaz da se on ne svodi na sporazum o razvojnoj suradnji. Naime, samo Vijeće naglasilo je povezanost između održivog razvoja te navedenih prava i načela u Europskom konsenzusu o razvoju kojih je – barem djelomice – ono autor ( 45 ), i to iako je predmet navedenog konsenzusa bio pružiti „prvi put zajedničku viziju koja usmjerava djelovanja Unije u području razvojne suradnje kako na razini njezinih država članica tako i na razini Zajednice“ ( 46 ).
„(a)

Je li interni akt odbora za praćenje uspostavljenog zajedničkim sporazumom dviju država članica – u konkretnom slučaju Priručnik programa koji je donio Odbor za praćenje Estonsko‑latvijskog programa za razdoblje 2007. – 2013. ‐ u skladu s odredbama članka 63. stavka 2. Uredbe Vijeća br. 1083/2006 i članka 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima ako propisuje da se odluke odbora za praćenje ne mogu pobijati ni pred jednim sudom (točka 6.6. alineja četvrta Priručnika programa: ‚The decisions of the Monitoring Committee are not appealable [at any place of jurisdiction] ( 10 )’)?
26.

Stoga se treba zapitati koja je točna uloga Direktive 2002/98 u vezi s industrijski pripravljenom plazmom. Kako je to na raspravi istaknula Komisija, poveznica između Direktive 2002/98 i Direktive 2001/83, kako je izmijenjena Direktivom 2004/27, jest članak 109. Direktive 2001/83, koji je izmijenjen člankom 31. Direktive 2002/98. On propisuje da se Direktiva 2002/98 primjenjuje na prikupljanje i ispitivanje ljudske krvi i ljudske plazme. To uključuje ljudsku krv i ljudsku plazmu, kako su uređene Direktivom 2002/98, i plazmu koja je pripravljena industrijskim postupkom, bilo da se radi o krvnom sastojku ili krvnom pripravku, kako su definirani člankom 3. točkama (b) i (c) Direktive 2002/98, ali koji inače ulaze u područje primjene Direktive 2001/83, kako je izmijenjena.
7.

Člankom 6. Uredbe utvrđuje se sljedeće: „1. U roku od jedne godine od stupanja na snagu ove Uredbe, prijevozna poduzeća moraju podnijeti nadležnim tijelima država članica zahtjeve iz članka 4. Prijevozna poduzeća mogu podnijeti zahtjeve nakon isteka naprijed navedenog roka ako zaključe da su ispunjene odredbe članka 4. stavka 1. 2. Odlukama o održavanju obveze pružanja javne usluge ili kojeg njezina dijela, ili o ukidanju obveze na kraju određenog razdoblja mora se predvidjeti isplata naknade za financijske obveze koje proizlaze iz te obveze; iznos naknade određuje se u skladu sa zajedničkim postupcima utvrđenim u članku 10. do 13. 3. Nadležna tijela država članica moraju donijeti odluke u roku od jedne godine od podnošenja zahtjeva u vezi s obvezama rada ili prijevoza, a u roku od šest mjeseci od podnošenja zahtjeva u vezi s obvezama primjene propisane tarife. Pravo na naknadu nastaje na dan kada nadležna tijela donesu odluku, ali u svakom slučaju najranije 1. siječnja 1971. 4. Međutim, ako to nadležna tijela država članica smatraju potrebnim zbog broja i važnosti zahtjeva koje su podnijela pojedina poduzeća, ona mogu produžiti rok koji je propisan u prvom podstavku stavka 3. najkasnije do 1. siječnja 1972. U tom slučaju, pravo na naknadu nastaje toga dana. Ako se nadležna tijela država članica namjeravaju koristiti tom ovlašću, ona moraju o tome obavijestiti poduzeća kojih se to tiče u roku od šest mjeseci od podnošenja zahtjeva. U slučaju da se koja država članica suoči s posebnim poteškoćama, Vijeće može na zahtjev te države i na prijedlog Komisije odobriti toj državi produženje roka navedenog u prvom podstavku ovoga stavka do 1. siječnja 1973. 5. Ako nadležna tijela ne donesu odluku u propisanom roku, obveza u vezi s kojom je podnesen zahtjev temeljem članka 4. stavka 1. za ukidanje obveze smatrat će se ukinutom. 6. Vijeće će, na temelju izvješća dostavljenog Komisiji prije 31. prosinca 1972., proučiti situaciju u svakoj državi članici s obzirom na provedbu ove Uredbe.“ [neslužbeni prijevod]
78.

Nizozemska vlada postavlja pitanje kako je Opći sud mogao poništiti članak 2. stavak 3. kada to poništenje nije zatraženo. Stavak 3. nakon poništenja stavaka 1. i 2. nije izgubio svoju svrhu. Odgovor na pitanje treba li to poništenje dovesti do poništenja stavka 3. zahtijeva opsežnu ocjenu koju Opći sud nije mogao obaviti ako se to od njega nije zahtijevalo i koju Sud ne može obaviti povodom žalbe. Nadalje, žalbeni razlog izgubio je svoju svrhu. Komisija je 11. svibnja 2012. donijela novu odluku u kojoj je ponovno utvrdila da izmjena uvjeta otplate predstavlja državnu potporu (međutim, nije ju količinski odredila) te je odobrila potporu pod istim uvjetima. ING iznosi slične tvrdnje: žalbeni razlog očito je nedopušten jer Komisija nije podnijela takav zahtjev u prvostupanjskom postupku te je nakon odluke od 11. svibnja 2012. lišen svrhe.
61.

Očitovanja podnesena Sudu gotovo su jednoglasna ( 27 ) u stavu da članak 16. Direktive 2006/123 nije primjenjiv na situaciju iz glavnog postupka, iako se razlikuju u pogledu za to navedenih razloga: aktivnosti društva za kolektivno ostvarivanje autorskih prava ne predstavljaju „usluge“ u kontekstu članka 4. stavka 1. Direktive; to su negospodarske usluge od općeg interesa, isključene temeljem članka 2. stavka 2. točke (a); to su usluge od općeg gospodarskog interesa, isključene iz primjene članka 16. temeljem članka 17. stavka 1.; i/ili su isključene iz primjene članka 16. temeljem članka 17. stavka 11., koji isključuje autorska i srodna prava.
25.

Budući da je za odluku u sporovima pred njim bitno tumačenje prava Europske unije, sud koji je uputio zahtjev traži prethodnu odluku o sljedećim pitanjima: „1. Protivi li se načelu proporcionalnosti koje proizlazi iz članka 56. UFEU‑a i članaka 15. do 17. [Povelje] nacionalno pravno uređenje iz odredaba relevantnih u glavnim postupcima, to jest članaka 3. do 5., 14. i 21. GSp‑a, koji organizaciju igara na sreću na automatima uvjetuju prethodnim dozvolama (pod prijetnjom sankcija i zapljene) čiji je broj ograničen, iako se čini da država dosad u kaznenom ili upravnom postupku nije nikada dokazala da su kriminalitet i/ili ovisnost povezani s igrama na sreću doista značajan problem koji se ne može ukloniti kontroliranim širenjem dopuštenih djelatnosti igara na sreću na mnogobrojne pojedinačne pružatelje usluga, nego samo kontroliranim širenjem monopolista (ili malobrojnih oligopolista), uz jednostavno i umjereno oglašavanje? 2. U slučaju negativnog odgovora na prvo pitanje, protivi li se načelu proporcionalnosti koje proizlazi iz članka 56. UFEU‑a i članaka 15. do 17. [Povelje] nacionalno pravno uređenje poput članaka 52. do 54. i 56.a GSpG‑a te članka 168. Kaznenog zakona, koje zbog nepreciznih pravnih pojmova uspostavlja gotovo punu kaznenopravnu odgovornost koja obuhvaća različite vrste osoba (koje, ovisno o slučaju, imaju sjedište u drugim državama članicama Europske unije) čije sudjelovanje može biti i samo posredno (primjerice, obični dobavljači, zakupodavci ili najmodavci automata za igre na sreću)? 3. U slučaju negativnog odgovora i na drugo pitanje, protivi li se demokratskim zahtjevima pravne države, koji očito čine osnovu članka 16. [Povelje], i/ili zahtjevima pravičnosti i djelotvornosti koji proizlaze iz članka 47. [Povelje] i/ili obvezi transparentnosti koja proizlazi iz članka 56. UFEU‑a i/ili pravu iz članka 50. Povelje o temeljnim pravima, koje se sastoji u zabrani ponovnog sudskog progona ili kažnjavanja zbog istog kažnjivog djela, nacionalno pravno uređenje poput članaka 52. do 54. i 56.a GSpG‑a te članka 168. StGB‑a, s obzirom na to da je, u nedostatku jasnog zakonodavnog rješenja, međusobno razgraničenje tih odredaba za državljanina unaprijed teško predvidljivo te je moguće samo u svakom pojedinačnom slučaju, putem formalnog, dugotrajnog postupka, te s obzirom na to da glede tih odredaba postoje velike razlike u pogledu nadležnosti (upravno tijelo ili sud), ovlasti za rješavanje, s tim povezanom stigmatizacijom i postupovnim položajem (npr. prebacivanje tereta dokaza)? 4. U slučaju potvrdnog odgovora na jedno od prva tri pitanja, protivi li se članku 56. UFEU‑a i/ili člancima 15. do 17. [Povelje] i/ili članku 50. [Povelje] sankcioniranje osoba koje su usko povezane s automatima za igre na sreću iz članka 2. stavka 1. točke 1. i članka 2. stavka 2. GSpG‑a i/ili zapljena ili oduzimanje tih automata i/ili zatvaranje poduzeća u vlasništvu tih osoba?“
25.

Odvjetnica C. D. je na odgovarajući upit tijekom usmene rasprave odgovorila da je dopust odobren temeljem diskrecijske ocjene poslodavca C. D., a ne zato što C. D. na njega ima pravo. Budući da namjerava dobiti još jedno dijete pomoću zamjenske majke, njezina potreba za pravnom zaštitom u nacionalnom postupku sastoji se u pojašnjenju pravnog stanja za ubuduće. Ni C. D. ni sud koji je uputio zahtjev nisu pojasnili u kojoj mjeri se pritom radi o dopuštenoj tužbi u Ujedinjenoj Kraljevini.
69.

S time se valja složiti utoliko što država članica koja je primila zahtjev ima na temelju Direktive 77/799 o uzajamnoj pomoći obvezu dati što korisnije podatke. Prema njezinu članku 1. stavku 1., države članice razmjenjuju sve informacije „koje bi im mogle omogućiti” pravilno utvrđivanje poreza na dohodak. Doduše, tu je odredbu Sud do sada protumačio samo s aspekta države članice koja je podnijela zahtjev, i to s obzirom na pitanje koje se informacije mogu tražiti ( 37 ). No, iz nje i u pogledu države članice koja je primila zahtjev valja zaključiti da informacije moraju omogućiti utvrđivanje poreza na dohodak. Naime, prema članku 1. stavku 1. i članku 2. stavku 1. prvoj rečenici Direktive 77/799 o uzajamnoj pomoći, to je svrha koja se informacijom treba ispuniti. No, da bi informacije omogućile utvrđivanje poreza na dohodak, one također moraju biti upotrebljive u državi članici koja je podnijela zahtjev.
27.

Kao četvrto, to je „nezakonodavni“ akt, čime se samo navodi očito, odnosno to da to nije akt koji je usvojen redovnim zakonodavnim postupkom, kao i to da je riječ o aktu opće primjene koji se – hijerarhijski – nalazi ispod zakonodavnog akta.
7.

Serviço de Utilização Comum dos Hospitais (u daljnjem tekstu: SUCH), drugi tužitelj u glavnom postupku pred sudom koji je uputio zahtjev, neprofitna je udruga osnovana Dekretom br. 46.668 od 24. studenoga 1965., uređena vlastitim statutom ( 7 ). U skladu s člankom 2. tog statuta, SUCH ima za cilj ispunjavati zadaću javne službe, a predstavlja sredstvo kojim se interno mogu zadovoljiti potrebe članova SUCH‑a u svrhu učinkovitog djelovanja ovih potonjih. Usto, SUCH sudjeluje u provođenju javne zdravstvene politike, dajući bitan doprinos učinkovitosti i održivosti financiranja sustava javnog zdravstva.
49.

A. Hirmann svoje je dionice kupio 7. siječnja 2005. Ako je uopće to učinio na temelju zavaravajućih informacija koje je društvo Immofinanz pružilo, to je bio datum na koji je došlo do povrede dužnosti. Tada su rokovi za prijenos Druge direktive o pravu društava (1. siječnja 1994.) ( 25 ) i Direktive o zlouporabi tržišta (12. listopada 2004.) već bili istekli. Međutim, za utvrđenje popravnih mjera koje su mu trebale biti na raspolaganju nije relevantan taj datum nego 15. kolovoza 2011., datum na koji je pred nacionalnim sudom pokrenuo postupak kako bi poništio transakciju dionica. Do tada su istekli i rokovi za prijenos Direktive o prospektu (1. srpnja 2005.), Direktive o zahtjevima za transparentnost (20. siječnja 2007.) i Direktive o zaštitnim mjerama (kodifikacija – zadnji rok za prijenos naveden u Prilogu I., dijelu B je 1. siječnja 2007.).
54.

Ispitivanje sudske prakse Suda o Direktivi 93/13 prema mojem mišljenju jasno upućuje na to da se „vanjska intervencija“ koja je u pitanju prije svega sastoji u onoj suca koji treba riješiti spor, i to neovisno o naravi spora ili stadiju postupka u kojem intervenira. Naime, obveza suca da po službenoj dužnosti ispita nepošteni karakter odredbe ugovora koji mu je podnesen na ocjenu ( 28 ) predstavlja i način za postizanje rezultata iz članka 6. Direktive 93/13, to jest sprečavanje da pojedinačni potrošač bude vezan nepoštenom odredbom, i doprinos ostvarenju cilja iz članka 7. te direktive jer takvo ispitivanje može imati odvraćajući učinak s ciljem sprečavanja korištenja nepoštenih odredbi u ugovorima koje prodavatelji robe ili pružatelji usluga sklapaju s potrošačima ( 29 ).
57.

Priznajem da se zaključak do kojeg sam došla – da isporuka lijekova može podlijegati PDV‑u ili biti izuzeta od njega ovisno o kontekstu u kojem se primjenjuje – može činiti nelogičnim. Međutim, tvrditi da se člankom 13. slovom A stavkom 1. točkom (c) namjeravalo obuhvatiti aktivnosti usko povezane s opisanom zaštitom značilo bi pripisati prvoj odredbi riječi koje u njoj ne postoje. Doduše, ovo može za posljedicu imati prazninu u zakonodavstvu. U tom slučaju to je stvar zakonodavca. Ne bi mi, međutim, izgledalo prikladno proširiti tumačenje Suda u presudi Komisija/Francuska ( 29 ) na sve slučajeve u kojima bi moglo doći do povećanja troškova zbog primjene PDV‑a, ako za to ne postoji bilo kakva jasna namjera zakonodavca.
79.

To je rješenje, razvijeno za pravo žiga u predmetu Edwin/OHIM, prema svom tekstu i predmetu moguće generalizirati, i postoje dobri razlozi da se ono prenese u žalbeni postupak u slučajevima arbitražnih klauzula. Stoga valja prihvatiti da može doći do mogućeg smanjivanja pravne zaštite s obzirom na to da ne može svaka povreda nacionalnog prava od strane Općeg suda u drugom stupnju voditi do ukidanja prvostupanjske presude, uzimajući u obzir jasno uređenje članka 256. stavka 1. UFEU‑a u vezi sa člankom 58. Statuta Suda. To smije ispravljati samo zakonodavac Unije. Ne treba se bojati problematične situacije u odnosu na efektivnu pravnu zaštitu. S jedne strane načelo efektivne pravne zaštite ne zahtijeva nužno postojanje više stupnjeva sudskog nadzora; s druge strane Sud u žalbenom postupku ima mogućnost, u slučaju očite pogrešne primjene nacionalnog prava, ukinuti prvostupanjsku presudu.
100.

U uvodnim izjavama 355. do 360. sporne odluke Komisija je zauzela stajalište, s obzirom na to da je ulaganje privatnih kupaca u visini od 26,25 milijuna eura bilo značajno i istodobno, da se narav potpore odmah mogla isključiti u vezi s CGMF‑ovim ulaganjima u kapital. U uvodnim izjavama 361. do 365. sporne odluke Komisija je utvrdila i to da je fiksna stopa rentabilnosti od 10% predstavljala odgovarajuću naknadu za uloženi kapital te da postojanje ugovorne odredbe o raskidu prodaje ( 67 ) nije bilo takve naravi da dovede u pitanje jednakost postupanja. Komisija je stoga zaključila da CGMF‑ovo ulaganje u kapital u iznosu od 8,75 milijuna eura nije potpora u smislu članka 87. stavka 1.
29.

Deregulacija sektora nesumnjivo je dovela do kršenja na strani tradicionalnih zračnih prijevoznika i low cost prijevoznika, što dostatno dokazuje sankcioniranje easyJet Airlinea Co. Ltd, Ryanaira Ltd, Brussels Airlinesa i Air Francea SA. Međutim, ne smije se zaboraviti da je poticanjem tržišnog natjecanja i otvaranjem tržišta novim prijevoznicima ta liberalizacija tržišta u konačnici dovela do mnogih pogodnosti koje izravno koriste potrošačima putem znatnog smanjenja cijena.
10.

Čini se da dvojbe suda koji je uputio zahtjev o pravilnom tumačenju članka 7. Direktive 2003/88 u slučaju plaće koja se sastoji od fiksnog i varijabilnog dijela proizlaze posebice iz presude Court of Appeala (England & Wales) (Civil Division) od 27. studenoga 2002., Evans protiv Malley Organisation Ltd (T/A First Business Support) ( 4 ). Naime, u situaciji koja je slična onoj o kojoj je riječ u ovom slučaju radnik koji je podnio tužbu tvrdi da se njegova naknada za godišnji odmor trebala temeljiti na njegovu prosječnom dohotku, koji uključuje i osnovnu plaću i prosječan prihod od provizije. Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) odbio je radnikov argument. Presudio je da njegova plaća ne varira ovisno o opsegu izvršenog posla i da se stoga primjenjuje članak 221. stavak 2. Zakona iz 1996. o pravima radnika (Employment Rights Act 1996) ( 5 ). Slijedom toga, taj je sud presudio da je radnik za razdoblje godišnjeg odmora imao pravo na isplatu samo svoje osnovne plaće i da stoga nije imao pravo na isplatu iznosa koji odgovara njegovu prosječnom prihodu na ime provizija za razdoblja tijekom kojih je koristio plaćeni godišnji odmor.