ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
9

Članak 195. Codea de la Sécurité Social (Zakonik o socijalnom osiguranju) određuje: „Ne dovodeći u pitanje ostale propisane uvjete, pravo na mirovinu za nadživjele osobe ima nadživjeli bračni drug ili partner[,] u smislu članka 2. Zakona od 9. srpnja 2004. o zakonskim učincima određenih partnerstava [(Mémorial A 2004., str. 2020.),] korisnika starosne ili invalidske mirovine dodijeljene na temelju ove knjige ili osiguranika ako je on u trenutku smrti bio osiguran najmanje dvanaest mjeseci na temelju članaka 171., 173. i 173.bis tijekom tri godine koje su prethodile ostvarenju rizika. […] Međutim, to se razdoblje ne zahtijeva u slučaju smrti osiguranika koja se pripisuje nesreći bilo koje vrste ili profesionalnoj bolesti priznatoj na temelju odredaba ovog zakonika, do koje je došlo tijekom razdoblja osiguranja.”
(c)

roba koju na taj način stječe porezni obveznik iz točke (a) izravno se otprema ili prevozi iz države članice osim iz one u kojoj je on identificiran u svrhu PDV‑a, osobi za koju on treba izvršiti daljnju isporuku;
15

Tim kolektivnim ugovorom odstupilo se od načela jednakog postupanja koje je, za razdoblje od siječnja do ožujka 2017., utvrđeno u članku 10. stavku 4. prvoj rečenici AÜG‑a, u verziji koja se primjenjivala do 31. ožujka 2017., a za travanj 2017. u članku 8. stavku 1. AÜG‑a, u verziji primjenjivoj od 1. travnja 2017., time što se za radnike zaposlene kod poduzeća za privremeno zapošljavanje predvidjela plaća koja je niža od one za radnike koji su zaposlenici poduzeća korisnika.
42

Nadalje, Opći sud je u točkama 85. do 93. pobijane presude analizirao žaliteljevu situaciju s obzirom na to tumačenje članka 1. stavka 1. Priloga Uvjetima zaposlenja. Konkretno, nakon što je ispitao ugovore koje je žalitelj sklopio s Komisijom kao i obilježja radnih mjesta na kojima je bio zaposlen te utvrdio da je promjena funkcijske skupine dovela u pitanje funkcionalni kontinuitet žaliteljeva radnog odnosa s upravom Unije, Opći sud je presudio da je ugovor od 16. svibnja 2014. doveo do prestanka svih učinaka ugovora iz 2008. na temelju kojeg je žalitelj bio „zaposlen 31. prosinca 2013.” u smislu te odredbe i, prema tome, do prestanka tog radnog odnosa. Stoga je Opći sud utvrdio da je ugovor od 16. svibnja 2014. doveo do novog stupanja u službu za potrebe primjene navedene odredbe, tako da se na žalitelja nisu mogle primijeniti prijelazne odredbe o godišnjoj stopi stjecanja prava na starosnu mirovinu i dobi za stjecanje prava na odlazak u mirovinu predviđene Prilogom XIII. Pravilniku o osoblju.
45

Konkretnije, člankom 6. stavkom 1. točkom (a) Uredbe br. 1210/2003 predviđeno je, u skladu sa stavkom 23. Rezolucije 1483 (2003), da nadležna nacionalna tijela mogu odobriti odmrzavanje određenih zamrznutih sredstava i ekonomskih izvora kada ona podliježu sudskom, administrativnom ili arbitražnom založnom pravu utvrđenom do 22. svibnja 2003. ili sudskoj, administrativnoj ili arbitražnoj odluci donesenoj do tog datuma. Drugim riječima, i kao što to također proizlazi iz uvodne izjave 4. Uredbe br. 1799/2003, u slučaju da su zamrznuta sredstva ili ekonomski izvori predmet takvog založnog prava ili takve odluke, ta okolnost može biti dovoljna za njihovo odmrzavanje kako bi se omogućilo njihovo korištenje te ih se na taj način izuzelo od obveze prijenosa u Razvojni fond.
2

Zahtjev je podnesen u okviru spora između, s jedne strane, osoba LM i NO i, s druge strane, osiguravajućeg društva HUK‑COBURG‑Allgemeine Versicherung AG (u daljnjem tekstu: HUK‑COBURG), u vezi s naknadom koju je to društvo obvezno isplatiti na temelju građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila za neimovinsku štetu koju su osobe LM i NO pretrpjele zbog smrti svoje majke u prometnoj nezgodi.
49

Međutim, implicitno odobrenje ne može proizlaziti samo iz šutnje nositelja žiga. Isto tako, takvo odobrenje ne može proizlaziti iz toga što nositelj žiga nije priopćio svoje protivljenje stavljanju na tržište u EGP‑u ni iz toga što na proizvodima nije istaknuta oznaka zabrane stavljanja na tržište u EGP‑u s obzirom na to da se zahtjevi primjenjivi u području dokazivanja postojanja implicitnog odobrenja ne razlikuju u načelu ovisno o tome je li do prvotnog stavljanja na tržište došlo izvan EGP‑a ili unutar EGP‑a (vidjeti u tom smislu presude od 20. studenoga 2001., Zino Davidoff i Levi Strauss, C‑414/99 do C‑416/99, EU:C:2001:617, t. 55. i 56., i od 15. listopada 2009., Makro Zelfbedieningsgroothandel i dr., C‑324/08, EU:C:2009:633, t. 28.).
30

U tim je okolnostima Sąd Okręgowy w Warszawie (Okružni sud u Varšavi) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li članak 8. stavak 3. Direktive [o pristupu] u vezi s člankom 3. stavkom 5. i člankom 1. stavcima 3. i 4. Direktive [2014/61] tumačiti na način da im se protivi to da nacionalno regulatorno tijelo operatoru koji raspolaže fizičkom infrastrukturom, a koji je istodobno pružatelj javno dostupnih elektroničkih komunikacijskih usluga ili mreža, ali koji nije određen kao operator sa značajnom tržišnom snagom, naloži da primjenjuje ex ante uvjete koje utvrđuje to tijelo, a kojima se uređuju načela pristupa fizičkoj infrastrukturi tog operatora, uključujući načela i postupke za sklapanje ugovora i primjenjive naknade za pristup, neovisno o postojanju spora o pristupu fizičkoj infrastrukturi tog operatora i postojanju djelotvornog tržišnog natjecanja? Eventualno (verzija II.): 2. Treba li članak 67. stavke 1. i 3. u vezi s člankom 68. stavcima 2. i 3. Direktive [2018/1972] u vezi s člankom 3. stavkom 5. i člankom 1. stavcima 3. i 4. Direktive [2014/61] tumačiti na način da im se protivi to da nacionalno regulatorno tijelo operatoru koji raspolaže fizičkom infrastrukturom, a koji je istodobno pružatelj javno dostupnih elektroničkih komunikacijskih usluga ili mreža, ali koji nije određen kao operator sa značajnom tržišnom snagom, naloži da primjenjuje ex ante uvjete koje utvrđuje to tijelo, a kojima se uređuju načela pristupa fizičkoj infrastrukturi tog operatora, uključujući načela i postupke za sklapanje ugovora i primjenjive naknade za pristup, neovisno o postojanju spora o pristupu fizičkoj infrastrukturi tog operatora i postojanju djelotvornog tržišnog natjecanja?”
53

U slučaju da navedeni materijali ne bi bili isporučeni odmah, treba dopustiti njihovo skladištenje u razumnom vremenskom razdoblju koje omogućuje privremeno odlaganje sve do izvođenja radova za koje su namijenjeni. Kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 45. ove presude, to trajanje skladištenja ne smije, međutim, prelaziti ono što je potrebno kako bi poduzetnik o kojem je riječ mogao ispuniti svoje ugovorne obveze (vidjeti u tom smislu presudu od 3. listopada 2013., Brady, C‑113/12, EU:C:2013:627, t. 45. i navedenu sudsku praksu)
16

Uredba iz članka 3. stavka 1. Zakonodavne uredbe br. 334/2000 je decreto ministeriale n. 103 – Regolamento recante norme per l’individuazione dei limiti di età per la partecipazione ai concorsi pubblici per l’accesso a ruoli e carriere del personale della Polizia di Stato (Uredba ministra br. 103 – Uredba o pravilima za određivanje dobne granice predviđene za sudjelovanje u javnim natječajima za pristup radnim mjestima i karijeri službenika Državne policije) od 13. srpnja 2018. (GURI br. 208 od 7. rujna 2018, u daljnjem tekstu: Uredba ministra br. 103/2018) koju je donio ministar unutarnjih poslova, i čiji članak 3. stavak 1. predviđa: „Za sudjelovanje u javnom natječaju za radna mjesta narednika i tehničkog direktora Državne policije vrijedi gornja dobna granica od 30 godina.”
96

S obzirom na navedeno, valja podsjetiti na to da pravo na poštovanje privatnog života, utvrđeno u članku 7. Povelje, nije apsolutno pravo, nego ga treba uzeti u obzir u odnosu na njegovu funkciju u društvu. Naime, kao što to proizlazi iz članka 52. stavka 1. Povelje, ona priznaje ograničenja pri ostvarivanju tog prava, pod uvjetom da su ta ograničenja predviđena zakonom, da poštuju bitan sadržaj navedenog prava i da su, uz poštovanje načela proporcionalnosti, nužna i stvarno odgovaraju ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba (presuda od 5. travnja 2022., Commissioner of An Garda Síochána i dr., C‑140/20, EU:C:2022:258, t. 48. i navedena sudska praksa).
46

Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 43. do 49. svojeg mišljenja, ne može se smatrati da imenovanje pravne osobe privatnog prava kao „subjekta koji provodi provjeru”, koji je zadužen za provjeru toga da je onesposobljavanje vatrenog oružja provedeno u skladu s tehničkim specifikacijama iz Priloga I. toj provedbenoj uredbi i za izdavanje odgovarajuće potvrde, kao takvo, može ugroziti ciljeve koji se žele postići navedenom direktivom i navedenom uredbom, s obzirom na to da je to imenovanje popraćeno stvarnim i strogim nadzorom te osobe od strane nadležnih javnih tijela dotične države članice, koji se, među ostalim, odnosi, kad je riječ o trgovcu oružjem kao u glavnom predmetu, na provjeru njegova stručnog poštenja i sposobnosti.
10

Direktiva 85/374 prenesena je u francuski pravni poredak loiom no 98‑389, du 19 mai 1998, relative à la responsabilité du fait des produits défectueux (Zakon br. 98‑389 od 19. svibnja 1998. o odgovornosti za neispravne proizvode, JORF od 21. svibnja 1998., str. 7744.), koji je u code civil (Građanski zakonik) unio članke 1386.‑1 do 1386.‑18, koji su postali članci 1245. do 1245.‑17 tog zakonika.
11

Osoba A, trgovac i tužitelj iz glavnog postupka, kupila je tijekom 2011. od osobe C, koja se izdavala za osobu W, rabljeni automobil za potrebe svojeg poslovanja (u daljnjem tekstu: sporni automobil). Osoba W znala je da se osoba C predstavila kao ona i bila je s time suglasna. Osoba C uputila je osobi W račun u iznosu od 52100,84 eura, uvećanom za 9899,16 eura PDV‑a za isporuku spornog automobila, dok je osoba W zatim tužitelju iz glavnog postupka uputila račun u iznosu od 64705,88 eura, uvećanom za 12294,12 eura na ime PDV‑a. Osoba W podnijela je taj račun osobi C, koja ga je pak proslijedila tužitelju iz glavnog postupka.
16

U svojoj žalbi tužitelj u glavnom postupku tvrdi, pozivajući se na presude od 10. lipnja 2010., CopyGene (C‑262/08, EU:C:2010:328) i od 18. studenoga 2010., Verigen Transplantation Service International (C‑156/09, EU:C:2010:695), da bitna usluga koju pruža društvo Best Doctors, odnosno usluga IC, ima terapeutsku svrhu jer izravno i nedvosmisleno ima dijagnostički cilj. Što se tiče usluge FBC, koja se pruža nakon postavljanja dijagnoze, ona je sporedna u odnosu na tu dijagnostičku djelatnost. Stoga, usluge koje nudi društvo Best Doctors, uzete u cjelini, ispunjavaju uvjete za izuzeće iz članka 132. stavka 1. točke (c) Direktive o PDV‑u.
39

U ovom slučaju, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 52. i 53. svojeg mišljenja, iz navoda suda koji je uputio zahtjev proizlazi da postupovno pravilo koje je dovelo do toga da Varhoven administrativen sad (Vrhovni upravni sud) odluči da je tužba za poništenje osobe IG postala bespredmetna nije isključivo primjenjivo na tužbe za poništenje nacionalne odredbe koje se temelje na razlozima koji proizlaze iz prava Unije. Međutim, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri je li to doista tako.
33

Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja podsjetiti na to da, kao što to proizlazi iz članka 1. stavka 1. Protokola br. 2 o tumačenju Luganske konvencije II, tu konvenciju treba primijeniti i tumačiti posvećujući pažnju načelima koja je utvrdio Sud o određenoj odredbi/odredbama ili sličnoj odredbi/odredbama sadržanima u drugim instrumentima, među kojima su Briselska konvencija i Uredba Bruxelles I.
4

Članak 1. stavak 1. točke (b) do (f) te direktive predviđaju: „Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije: […] (b) ‚usluga’, znači svaka usluga informacijskog društva, to jest svaka usluga koja se obično pruža uz naknadu, na daljinu, elektroničkim sredstvima te na osobni zahtjev primatelja usluga. […] (c) ,tehnička specifikacija’ znači specifikacija sadržana u dokumentu kojim se utvrđuju svojstva koja mora imati određeni proizvod, kao što su razine kakvoće, radne značajke, sigurnost ili dimenzije, uključujući zahtjeve koji se odnose na naziv pod kojim se proizvod prodaje, terminologiju, simbole, ispitivanje i metode ispitivanja, pakiranje, obilježavanje i označivanje te postupke ocjene sukladnosti proizvoda. Izraz ,tehnička specifikacija’ također obuhvaća proizvodne metode i postupke koji se koriste kod poljoprivrednih proizvoda iz članka 38. stavka 1. drugog podstavka Ugovora o funkcioniranju Europske unije (UFEU), proizvoda namijenjenih prehrani ljudi i životinja te lijekova kako je definirano u članku 1. Direktive 2001/83/EZ Europskog parlamenta i Vijeća [od 6. studenoga 2001. o zakoniku Zajednice o lijekovima za humanu primjenu (SL 2001., L 311, str. 67.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 56., str. 27.)] kao i proizvodne metode i postupke koji se koriste kod drugih proizvoda, ako oni imaju učinak na svojstva tih proizvoda; (d) ‚ostali zahtjevi’ znači zahtjev za proizvod različit od tehničke specifikacije koji utječe na životni ciklus proizvoda nakon njegova stavljanja na tržište, a posebno je uveden radi zaštite potrošača odnosno okoliša, kao što su uvjeti uporabe, recikliranja, ponovne uporabe i odlaganja, ako ti uvjeti mogu značajno utjecati na sastav ili prirodu proizvoda, odnosno njegovu prodaju; (e) ,propis o uslugama’ znači zahtjev opće naravi koji se odnosi na uspostavljanje i obavljanje uslužnih djelatnosti u okviru značenja iz točke (b), posebno odredb[e] koje se odnose na pružatelja usluga, usluge i primatelja usluga, isključujući sva pravila koja nisu izričito usmjerena na usluge definirane u toj točki. […] (f) ,tehnički propis’ znači tehničke specifikacije i ostali zahtjevi ili propisi koji se odnose na usluge, uključujući odgovarajuće administrativne odredbe pridržavanje kojih je obavezno, de jure ili de facto, kada je riječ o stavljanju na tržište, pružanju neke usluge, poslovnom nastanu nekog operatera usluga ili korištenju u nekoj državi članici ili najvećem dijelu iste, kao i zakoni[…] i drugi[…] propisi[…] država članica, osim onih navedenih u članku 7., koji zabranjuju proizvodnju, uvoz, marketing ili korištenje nekog proizvoda ili zabranjuju pružanje ili korištenje neke usluge ili poslovni nastan kao operatera usluga. […]”
40

Kao drugo i u svakom slučaju, navedena tužba postala je bespredmetna 31. prosinca 2021. u pogledu članaka 15. do 17. Uredbe br. 2021/92 jer je primjena tih odredbi vremenski bila ograničena samo na 2021. Što se tiče članka 20. te uredbe, on je nastavio proizvoditi učinke samo do stupanja na snagu Uredbe br. 2022/109, odnosno do 31. siječnja 2022.
24

U ovom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku nedvojbeno proizlazi da sud koji je uputio zahtjev ne traži razjašnjenje u pogledu obveza poreznog obveznika u državi članici različitoj od one kojoj taj sud pripada. Naprotiv, on u biti želi utvrditi mogu li, na temelju prava Unije, porezna tijela države članice kojoj on pripada podvrgnuti PDV‑u transakcije koje su predmet glavnog postupka iako se, prema njegovu mišljenju, mjesto tih transakcija nalazi u drugoj državi članici. Iz toga slijedi da taj zahtjev nije hipotetski.
3

ICA je tijelo zaduženo za dodjelu potpore na temelju Lei n.o 55/2012 – Princípios de ação do Estado no quadro do fomento, desenvolvimento e proteção da arte do cinema e das atividades cinematográficas e audiovisuais (Zakon br. 55/2012 o načelima kojima se uređuje postupanje države u okviru promicanja, razvoja i zaštite kinematografske umjetnosti te kinematografskih i audiovizualnih djelatnosti) od 6. rujna 2012. (Diário da República, prva serija, br. 173/2012 od 6. rujna 2012.), ponajprije financijske, kinematografskoj i audiovizualnoj djelatnosti.
34

U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev primjećuje da članak 12. stavak 2. Direktive 2002/58 i članak 133. stavak 1. Zakona o elektroničkim komunikacijama, tražeći izraz volje pretplatnikâ kako bi davatelji telefonskih imenika mogli obrađivati njihove osobne podatke, ne pojašnjavaju treba li taj izraz volje imati oblik prava na izbor, kao što to tvrdi Proximus, ili u obliku stvarne privole, u smislu OUZP‑a, kako to navodi AZOP. U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev naglašava da je sudska praksa Suda, osobito presuda od 5. svibnja 2011., Deutsche Telekom (C‑543/09, EU:C:2011:279), utvrdila da, kao što to proizlazi iz kontekstualnog i sustavnog tumačenja članka 12. Direktive 2002/58, izražavanje volje o kojem je riječ odgovara „privoli” koja se odnosi na svrhu objave osobnih podataka u javnom telefonskom imeniku, a ne na identitet konkretnog davatelja telefonskih imenika.
5

Članak 61. navedene uredbe, naslovljen „Obveze proizvođača u pogledu pružanja informacija povezanih s OBD‑om [On board diagnostics] te informacija o popravku i održavanju vozila”, glasi: „1. Proizvođači omogućuju neovisnim subjektima neograničen, standardiziran i nediskriminirajući pristup informacijama povezanima s OBD‑om u vozilu, dijagnostičkoj i drugoj opremi te alatima, što uključuje potpuni referentni materijal i dostupne verzije za preuzimanje odgovarajućeg softvera, kao i informacijama o popravku i održavanju vozila. Informacije moraju biti predstavljene na lako dostupan način u obliku strojno čitljivih i elektronički obradivih skupova podataka. Neovisni subjekti imaju pristup dijagnostičkim uslugama na daljinu kojima se služe proizvođači, ovlašteni trgovci i serviseri. Proizvođači osiguravaju standardiziran i siguran sustav s mogućnošću rada na daljinu kojim se neovisnim serviserima omogućuje da obave radnje za koje je potreban pristup sigurnosnom sustavu vozila. 2. […] Informacije povezane s OBD‑om u vozilu i informacije o popravku i održavanju vozila moraju biti dostupne na internetskim stranicama proizvođača u standardiziranom obliku ili, ako to nije moguće zbog prirode informacija, u drugom primjerenom obliku. Kada je riječ o neovisnim subjektima koji nisu serviseri, informacije se također daju u strojno čitljivom obliku koji se može obraditi elektronički uobičajeno dostupnim informatičkim alatima i softverima te koji omogućava neovisnim subjektima da izvršavaju zadatke povezane sa svojim aktivnostima u lancu opskrbe na preprodajnom tržištu. […] 9. Ako proizvođač vozila vodi evidenciju o popravku i održavanju vozila u središnjoj bazi podataka ili se to vodi u njegovo ime, neovisni serviseri imaju besplatan pristup tim evidencijama i omogućen im je unos informacija o popravku i održavanju koje su izvršili. […]”
43

Tužbom podnesenom Tribunaleu amministrativo regionale per la Lombardia – Sezione staccata di Brescia (Okružni upravni sud u Lombardiji – Odjel u Brescii, Italija), društvo Iveco Orecchia, koje je bilo rangirano na drugo mjesto, osporavalo je odluku o dodjeli ugovora društvu VAR. U prilog osnovanosti te tužbe društvo Iveco Orecchia istaknulo je, među ostalim, to da je društvo VAR trebalo biti isključeno iz postupka javne nabave zbog nepotpunosti ponude koju je podnijelo s obzirom na to da nije dostavilo, kada je riječ o jednakovrijednim zamjenskim dijelovima koje je ponudilo, certifikate proizvođača kojima se potvrđuje jednakovrijednost zamjenskih dijelova koje nudi. Društvo Iveco Orecchia smatra da certifikati koje je izdalo samo društvo VAR nisu relevantni, s obzirom na to da je ono trgovac/distributer zamjenskih dijelova, a ne proizvođač/konstruktor. Nadalje, društvo VAR nije podnijelo certifikate o homologaciji tih zamjenskih dijelova odnosno dostavilo informacije o tome da je ona eventualno provedena.
15

Navedeni sud postavlja pitanje, s jedne strane, ima li vlasnik stana u zgradi koja je u sustavu etažnog vlasništva svojstvo „potrošača” u smislu direktiva 93/13 i 2011/83 s obzirom na to da su određeni elementi ugovornih odnosa koji se odnose na upravljanje zajedničkim dijelovima takve zgrade izravno uređeni bugarskim zakonodavstvom. S druge strane, on pita ovisi li svojstvo „potrošača” o različitim sustavima koje to zakonodavstvo predviđa za to upravljanje. Osim toga, on izražava sumnje u vezi s različitim postupanjem koje navedeno zakonodavstvo provodi između suvlasnika koji su sklopili ugovor za upravljanje i održavanje zajedničkih dijelova zgrade u sustavu etažnog vlasništva i onih koji nisu sklopili takav ugovor. U potonjem slučaju, tijelo nadležno za upravljanje zajedničkim dijelovima jest glavna skupština suvlasnika.
16

U tom je pogledu tvrdila da ti proizvodi ne ispunjavaju uvjete potrebne za takvo razvrstavanje. Udruga VSW navela je da članak 2. stavak 2. točka (g) Uredbe br. 609/2013 definira hranu za posebne medicinske potrebe predviđajući dva slučaja, koji nisu primjenjivi na predmetne proizvode. Tako bolesti koje bi ti proizvodi trebali suzbijati, to jest imunodeficijencija povezana s hranom i SMD, nisu bolesti koje dovode do smanjenja, ograničavanja ili narušavanja sposobnosti konzumiranja, probave, apsorpcije, metaboliziranja ili izlučivanja uobičajene hrane ili određenih sastojaka koje ta hrana sadržava ili metabolita u smislu prvog slučaja iz te odredbe. Osim toga, drugi slučaj predviđen u članku 2. stavku 2. točki (g) Uredbe br. 609/2013 odnosi se isključivo na bolesti zbog kojih dolazi do posebne potrebe za energijom i prehrambene potrebe, kao što su cistična fibroza, tumorska kaheksija, teške rane, opekline ili dekubitus, a ne na tvari koje pomažu u liječenju same bolesti.
62

Kao drugo, ako bi se od početka isključila mogućnost zahtijevanja otkrivanja dokumenata ili drugih dokaza koje bi stranka kojoj je zahtjev upućen trebala izraditi ex novo, to bi dovelo u određenim slučajevima do stvaranja prepreka koje otežavaju provedbu pravila tržišnog natjecanja Unije kroz privatnu sferu, dok je, kao što to proizlazi iz točke 55. ove presude, olakšavanje te provedbe glavni cilj Direktive 2014/104 koji proizlazi iz njezine uvodne izjave 6.
29

U predmetnom je slučaju dostatno istaknuti, kao što je to već utvrđeno u točki 25. ove presude, da se prethodna pitanja odnose na tumačenje prava Unije. S jedne strane, ništa ne upućuje na to da zatraženo tumačenje tog prava nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka s obzirom na to da svako od postavljenih pitanja može sudu koji je uputio zahtjev pomoći da donese odluku o zakonitosti iznosa novčane kazne izrečene tužitelju u glavnom postupku i da time riješi spor. S druge strane, odluka kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku sadržava sve činjenične i pravne elemente koji su potrebni za davanje odgovora na ta pitanja. U tim okolnostima ne može se smatrati da su spomenuta pitanja irelevantna.