Privremena verzija

MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

ANTHONYJA MICHAELA COLLINSA

od 15. prosinca 2022.( )

Predmet C-204/21

Europska komisija

protiv

Republike Poljske

„Članak 258. UFEU-a – Povreda obveze države članice – Sustav stegovnih mjera primjenjiv na suce – Vladavina prava – Neovisnost sudaca – Djelotvorna sudska zaštita u područjima koja su obuhvaćena pravom Unije – Članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU-a – Članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Članak 267. UFEU-a – Nadzor poštovanja Unijina zahtjeva neovisnog i nepristranog suda – Isključiva nadležnost Izbe Kontroli Nadzwyczajnej i Spraw Publicznych (Vijeće za izvanredni nadzor i javne poslove) Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud, Poljska) – Neovisnost Izbe Dyscyplinarne (Disciplinsko vijeće) Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud) – Pravo na poštovanje privatnog života – Pravo na zaštitu osobnih podataka – Uredba (EU) 2016/679”





Sadržaj





I. Opseg tužbe

II. Pravni okvir – poljsko pravo

A. Izmijenjeni zakon o Vrhovnom sudu

B. Izmijenjeni zakon o ustrojstvu redovnih sudova

C. Izmijenjeni zakon o ustrojstvu upravnih sudova

D. Zakon o izmjeni – prijelazne odredbe

III. Predsudski postupak

IV. Postupak pred Sudom

V. Pravni okvir

VI. Pravna analiza

A. Drugi prigovor – Isključiva nadležnost Izvanrednog vijeća za ispitivanje prigovora i pravnih pitanja povezanih s nepostojanjem neovisnosti suda ili suca

1. Argumenti stranaka

2. Ocjena

a) Dopuštenost

b) Meritum

B. Prvi prigovor – Zabrana da nacionalni sudovi nadziru usklađenost sa zahtjevom iz prava Unije koji se odnosi na djelotvoran pravni lijek pred zakonom prethodno ustanovljenim neovisnim i nepristranim sudom

1. Argumenti stranaka

2. Ocjena

a) Dopuštenost

b) Meritum

1) Uvodne napomene – Opseg Komisijina prvog i drugog prigovora

2) Pravo na djelotvoran pravni lijek pred zakonom prethodno ustanovljenim neovisnim i nepristranim sudom

C. Treći prigovor – Proglašenje stegovnom povredom ispitivanja usklađenosti sa zahtjevima Unije koji se odnose na zakonom prethodno ustanovljen neovisan i nepristran sud

1. Argumenti stranaka

2. Ocjena

a) Uvodne napomene o opsegu Komisijina drugog i trećeg prigovora

b) Stegovni postupak

D. Četvrti prigovor – Nadležnost Disciplinskog vijeća da odlučuje o predmetima koji imaju izravan utjecaj na status sudaca i pomoćnika sudaca te na obavljanje njihovih dužnosti

1. Argumenti stranaka

2. Ocjena

E. Peti prigovor – Povreda temeljnog prava sudaca na poštovanje privatnog života i prava na zaštitu osobnih podataka

1. Argumenti stranaka

2. Ocjena

VII. Troškovi

VIII. Zaključak









I. Opseg tužbe

1. Tužba na temelju članka 258. UFEU-a podnesena je nakon što je Republika Poljska 20. prosinca 2019. donijela ustawu o zmianie ustawy – Prawo o ustroju sądów powszechnych, ustawy o Sądzie Najwyższym oraz niektórych innych ustaw (Zakon o izmjeni Zakona o ustroju redovnih sudova, Zakona o Vrhovnom sudu i određenih drugih zakona)( ) (u daljnjem tekstu: Zakon o izmjeni). Europska komisija u biti tvrdi da se određenim odredbama Zakona o izmjeni povređuju članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU-a, u vezi s člankom 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), članak 267. UFEU-a, načelo nadređenosti prava Unije te pravo na poštovanje privatnog života i pravo na zaštitu osobnih podataka, koja su zajamčena člankom 7. i člankom 8. stavkom 1. Povelje te člankom 6. stavkom 1. točkama (c) i (e), člankom 6. stavkom 3. i člankom 9. stavkom 1. Uredbe (EU) 2016/679 Europskog parlamenta i Vijeća od 27. travnja 2016. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom kretanju takvih podataka te o stavljanju izvan snage Direktive 95/46/EZ (Opća uredba o zaštiti podataka)( ) (u daljnjem tekstu: GDPR).

2. Komisijina tužba sadržava pet prigovora.

3. U okviru prvih triju prigovora, koji su povezani, navodi se da se Zakonom o izmjeni ograničava ili isključuje mogućnost nacionalnog suda da pojedincima koji se pozivaju na prava na temelju prava Unije osigura pristup zakonom prethodno ustanovljenom neovisnom i nepristranom sudu, čime se povređuje članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU-a, u vezi s člankom 47. Povelje i člankom 267. UFEU-a. Prvim dvama prigovorima tvrdi se i da se Zakonom o izmjeni povređuje načelo nadređenosti. U predmetima koji se odnose na primjenu ili tumačenje prava Unije, od država članica zahtijeva se da osiguraju poštovanje temeljnog prava na djelotvoran pravni lijek pred zakonom prethodno ustanovljenim neovisnim i nepristranim sudom. U slučaju navodne povrede tog prava, pojedinci načelno moraju moći podnijeti tu pritužbu nacionalnom sudu. Iz toga slijedi da, u predmetima koji se odnose na pojedinačna prava na temelju prava Unije, svi nacionalni sudovi moraju moći utvrditi povredu prava pojedinaca na ispitivanje njihova predmeta pred zakonom prethodno ustanovljenim neovisnim i nepristranim sudom. Svako ograničenje ili isključenje mogućnosti nacionalnog suda da se provjeri da pojedinci koji se pozivaju na prava koja izvode iz prava Unije imaju pristup zakonom prethodno ustanovljenom neovisnom i nepristranom sudu predstavlja povredu obveza koje su propisane prethodno navedenim odredbama( ).

4. Četvrti prigovor odnosi se na nadležnost koja je Zakonom o izmjeni dodijeljena Izbi Dyscyplinarnoj (Disciplinsko vijeće, Poljska) Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud, Poljska) (u daljnjem tekstu: Disciplinsko vijeće) u pogledu predmeta koji se odnose na status sudaca. Komisija tvrdi da, s obzirom na to da Disciplinsko vijeće ne ispunjava tražene standarde neovisnosti i nepristranosti sudaca, predmetni zakon utječe na neovisnost sudaca u pogledu čijeg statusa Disciplinsko vijeće provodi nadzor i stoga povređuje članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU-a.

5. Peti prigovor odnosi se na obvezu koja se Zakonom o izmjeni nalaže sucima u pogledu pružanja i objave informacija o njihovu javnom i društvenom djelovanju u udrugama i neprofitnim ustanovama, uključujući članstvo u političkoj stranci prije imenovanja. Komisija smatra da su te obveze neproporcionalne i da povređuju pravo na poštovanje privatnog života i pravo na zaštitu osobnih podataka, koja su zajamčena člankom 7. i člankom 8. stavkom 1. Povelje te člankom 6. stavkom 1. točkama (c) i (e), člankom 6. stavkom 3. i člankom 9. stavkom 1. GDPR-a.

II. Pravni okvir – poljsko pravo

A. Izmijenjeni zakon o Vrhovnom sudu

6. Ustawom o Sądzie Najwyższym (Zakon o Vrhovnom sudu) od 8. prosinca 2017.( ) osnovana su dva nova vijeća Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud): Disciplinsko vijeće i Izba Kontroli Nadzwyczajnej i Spraw Publicznych (Vijeće za izvanredni nadzor i javne poslove; u daljnjem tekstu: Izvanredno vijeće).

7. U dijelu u kojem je to relevantno za ovaj postupak, Zakonom o izmjeni izmijenjen je Zakon o Vrhovnom sudu unošenjem stavaka 2. do 6. u članak 26., točke 1.a u članak 27. stavak 1., stavka 3. u članak 45., stavaka 2. do 5. u članak 82. te izmjenom članka 29. i članka 72. stavka 1.

8. Člankom 26. stavcima 2. do 6. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu određuje se:

„2. [Izvanredno vijeće] nadležno je za odlučivanje o zahtjevima ili izjavama koji se odnose na izuzeće suca ili određivanje suda pred kojim treba voditi postupak, uključujući prigovore koji se temelje na nepostojanju neovisnosti suda ili suca. Sud pred kojim se vodi postupak odmah šalje zahtjev predsjedniku [Izvanrednog vijeća] kako bi se u tom predmetu postupalo u skladu s pravilima utvrđenim različitim odredbama. Podnošenjem zahtjeva predsjedniku [Izvanrednog vijeća] ne prekida se postupak koji je u tijeku.

3. Zahtjev iz stavka 2. ne ispituje se ako se odnosi na utvrđivanje ili ocjenu zakonitosti imenovanja suca ili njegova legitimiteta za obnašanje sudačkih dužnosti.

4. [Izvanredno vijeće] nadležno je za odlučivanje o tužbama za utvrđenje nezakonitosti pravomoćnih presuda ili odluka [Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud)], redovnih sudova, vojnih sudova i upravnih sudova, uključujući [Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud, Poljska)], ako nezakonitost čini dovođenje u pitanje statusa osobe imenovane na mjesto suca koji je odlučivao u predmetu.

5. Odredbe koje se odnose na utvrđivanje nezakonitosti konačne presude primjenjuju se mutatis mutandis na postupak u predmetima iz stavka 4., a odredbe koje se odnose na ponovno pokretanje sudskog postupka okončanog pravomoćnom presudom primjenjuju se na kaznene predmete. Nije potrebno prima facie utvrditi vjerojatnost ili nastanak štete uzrokovane donošenjem presude koja je predmet tužbe.

6. Tužba za utvrđenje nezakonitosti pravomoćne presude iz članka 4. može se podnijeti pred [Izvanrednim vijećem] bez postupka pred sudom koji je donio pobijanu presudu, čak i ako stranka nije iscrpila sve pravne lijekove koji su joj dostupni, uključujući izvanredni postupak pred [Sądom Najwyższyjim (Vrhovni sud)].”

9. Člankom 27. stavkom 1. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu određuje se:

„Sljedeći predmeti u nadležnosti su Disciplinskog vijeća:

[…]

1.a predmeti koji se odnose na odobravanje pokretanja kaznenog postupka protiv sudaca, pomoćnika sudaca, državnih odvjetnika i zamjenika državnih odvjetnika, ili njihova zadržavanja u pritvoru;

2. predmeti u području radnog prava i socijalnog osiguranja koji se odnose na suce [Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud)];

3. postupci koji se odnose na umirovljenje suca [Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud)].”

10. U članku 29. stavcima 2. i 3. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu navodi se:

„2. U okviru djelatnosti [Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud)] ili njegovih tijela, nije dopušteno osporavati zakonitost sudova, državnih ustavnih tijela ili tijela za nadzor i zaštitu prava.

3. Sąd Najwyższy [(Vrhovni sud)] ili neko drugo tijelo vlasti ne može utvrđivati niti ocjenjivati zakonitost imenovanja suca ili ovlasti za obnašanje sudačkih dužnosti koje iz njega proizlaze.”

11. Člankom 45. stavkom 3. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu određuje se:

„Izjavu iz članka 88.a [Izmijenjenog zakona o ustrojstvu redovnih sudova] suci [Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud)] podnose prvom predsjedniku [Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud)], a prvi predsjednik [Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud)] podnosi je [Krajowi Radi Sądownictwa (Državno sudbeno vijeće; u daljnjem tekstu: KRS)].”

12. U skladu s člankom 72. stavkom 1. Zakona o Vrhovnom sudu:

„Protiv suca [Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud)] moguće je pokrenuti stegovni postupak zbog profesionalnih propusta (stegovnih povreda), uključujući u slučajevima:

1. očitih i teških povreda zakona;

2. radnji ili propusta koji su takve prirode da se njima sprečava ili ozbiljno ugrožava rad pravosudnog tijela;

3. radnji kojima se dovodi u pitanje postojanje radnog odnosa suca, djelotvornost imenovanja suca ili zakonitost ustavnog tijela Republike Poljske.”

13. U skladu s člankom 73. stavkom 1. navedenog zakona, Disciplinsko vijeće jest stegovni sud drugog (i posljednjeg) stupnja za suce redovnih sudova te stegovni sud prvog i drugog stupnja za suce [Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud)].

14. Člankom 82. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu predviđa se sljedeće:

„[…]

2. Kada ispituje predmet u kojem se postavlja pravno pitanje vezano uz neovisnost suca ili suda, [Sąd Najwyższy (Vrhovni sud)] prekida postupak i upućuje to pitanje sudskom vijeću koje čine svi članovi [Izvanrednog vijeća].

3. Ako prilikom ispitivanja zahtjeva navedenog u članku 26. stavku 2. [Sąd Najwyższy (Vrhovni sud)] ima ozbiljne dvojbe u pogledu tumačenja pravnih odredbi na kojima treba temeljiti odluku, on može prekinuti postupak i uputiti pravno pitanje sudskom vijeću koje čine svi članovi [Izvanrednog vijeća].

4. Kada donosi odluku navedenu u stavku 2. ili 3., [Izvanredno vijeće] ne obvezuje odluka drugog sudskog vijeća [Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud)], osim ako je ta odluka postala pravno načelo.

5. Odluka koju donesu svi članovi [Izvanrednog vijeća] na temelju stavka 2. ili 3. obvezujuća je za sva vijeća [Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud)]. Svako odstupanje od odluke koja je postala pravno načelo zahtijeva ponovno odlučivanje donošenjem odluke punog sastava [Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud)], s obzirom na to da donošenje te odluke zahtijeva prisutnost najmanje dvije trećine sudaca svakog vijeća. Članak 88. ne primjenjuje se.”

B. Izmijenjeni zakon o ustrojstvu redovnih sudova

15. Ustawa – Prawo o ustroju sądów powszechnych (Zakon o ustrojstvu redovnih sudova)od 27. srpnja 2001.( ) izmijenjena je Zakonom o izmjeni, među ostalim, unošenjem članka 42.a, unošenjem stavka 4. u članak 55. i izmjenom članka 107. stavka 1. i članka 110. stavka 2.a.

16. Tekst članka 42.a Izmijenjenog zakona o ustrojstvu redovnih sudova glasi:

„1. U okviru djelatnosti sudova ili tijela sudova, nije dopušteno osporavati zakonitost sudova, državnih ustavnih tijela ili tijela za nadzor i zaštitu prava.

2. Redovni sud ili drugo tijelo vlasti ne može utvrđivati niti ocjenjivati zakonitost imenovanja suca ili ovlasti za obnašanje sudačkih dužnosti koje iz njega proizlaze.

[…]”

17. Člankom 55. stavkom 4. Izmijenjenog zakona o ustrojstvu redovnih sudova određuje se:

„Suci mogu odlučivati o svim predmetima na mjestima na koja su raspoređeni, kao i na drugim sudovima u slučajevima utvrđenima zakonom (nadležnost suca). Odredbama koje se odnose na dodjelu predmeta kao i na određivanje i izmjenu sudskih vijeća ne ograničava se nadležnost suca i na njih se ne može pozvati kako bi se utvrdilo da se sastav suda protivi zakonu, da je sud u neodgovarajućem sastavu ili da osoba koja je njegov član nije ovlaštena ili nadležna za odlučivanje.”

18. U skladu s člankom 88.a Izmijenjenog zakona o ustrojstvu redovnih sudova svi poljski( ) suci moraju otkriti određene informacije koje se kasnije objavljuju u Biuletynu Informacji Publicznej (Bilten javnih informacija):

„1. Sudac podnosi pisanu izjavu u kojoj navodi:

1. članstvo u udruzi, uključujući naziv i sjedište udruge, funkciju koju obavlja i razdoblje članstva;

2. funkciju koju obavlja u tijelu neprofitne ustanove, uključujući naziv i sjedište ustanove i razdoblje u kojem je obavljao funkciju;

3. članstvo u političkoj stranci prije imenovanja na mjesto suca te članstvo u političkoj stranci za vrijeme mandata prije 29. prosinca 1989., uključujući naziv stranke, funkcije koje je obavljao i razdoblje članstva.

2. Izjave iz stavka 1. suci podnose predsjedniku nadležnog žalbenog suda, a predsjednici žalbenih sudova podnose ih [Ministeru Sprawiedliwości (ministar pravosuđa)].

3. Izjave iz stavka 1. podnose se u roku od 30 dana od dana na koji suci stupaju na dužnost i u roku od 30 dana od dana nastanka ili prestanka okolnosti iz stavka 1.

4. Informacije navedene u izjavama iz stavka 1. javne su te se objavljuju u Biltenu javnih informacija navedenom u Zakonu od 6. rujna 2001. o pristupu javnim informacijama najkasnije 30 dana od dana podnošenja izjave ovlaštenom tijelu.”

19. Na temelju članka 107. stavka 1. Izmijenjenog zakona o ustrojstvu redovnih sudova:

„Protiv suca moguće je pokrenuti stegovni postupak zbog profesionalnih propusta (stegovnih povreda), uključujući u slučajevima:

[…]

2. radnji ili propusta koji su takve prirode da se njima sprečava ili ozbiljno ugrožava rad pravosudnog tijela;

3. radnji kojima se dovodi u pitanje postojanje radnog odnosa suca, djelotvornost imenovanja suca ili zakonitost ustavnog tijela Republike Poljske;

[…]”

20. Člankom 110. stavkom 2.a Izmijenjenog zakona o ustrojstvu redovnih sudova određuje se:

„Stegovni sud na čijem području nadležnosti sudac protiv kojeg se vodi postupak obavlja svoju dužnost mjesno je nadležan za odlučivanje o predmetima iz članka 37. stavka 5. i članka 75. stavka 2. točke 3. U predmetima iz članka 80. i članka 106.zd, sud koji je nadležan u prvom stupnju jest [Sąd Najwyższy (Vrhovni sud)] u čijem je sastavu jedan sudac Disciplinskog vijeća i, u drugom stupnju, [Sąd Najwyższy (Vrhovni sud)] u čijem su sastavu tri suca Disciplinskog vijeća.”

C. Izmijenjeni zakon o ustrojstvu upravnih sudova

21. Ustawa o sądach administracyjnych – Prawo o ustroju sądów administracyjnych (Zakon o ustrojstvu upravnih sudova) od 25. srpnja 2002.( ) izmijenjena je Zakonom o izmjeni, među ostalim, unošenjem stavaka 1.a i 1.b. u članak 5., stavka 2. u članak 8. te izmjenom članka 29. stavka 1. i članka 49. stavka 1.

22. U članku 5. stavcima 1.a i 1.b Izmijenjenog zakona o ustrojstvu upravnih sudova navodi se:

„1.a U okviru djelatnosti upravnog suda ili njegovih tijela nije dopušteno osporavati zakonitost sudova, državnih ustavnih tijela ili tijela za nadzor i zaštitu prava.

1.b Upravni sud ili drugo tijelo vlasti ne može utvrđivati niti ocjenjivati zakonitost imenovanja suca ili ovlasti za obnašanje sudačkih dužnosti koje iz njega proizlaze.”

23. Člankom 8. stavkom 2. Izmijenjenog zakona o ustrojstvu upravnih sudova određuje se:

„Izjavu iz članka 88.a [Izmijenjenog zakona o ustrojstvu redovnih sudova] suci [Wojewódzkog Sąda Administracyjnog (Vojvodski upravni sud)] podnose nadležnom predsjedniku istog suda, predsjednik [Wojewódzkog Sąda Administracyjnog (Vojvodski upravni sud)] i suci [Naczelnog Sąda Administracyjnog (Visoki upravni sud)] podnose je predsjedniku [Naczelnog Sąda Administracyjnog (Visoki upravni sud)], a predsjednik [Naczelnog Sąda Administracyjnog (Visoki upravni sud)] podnosi je [KRS-u]”.

24. Na temelju članka 29. stavka 1. tog zakona, stegovne povrede predviđene člankom 107. stavkom 1. točkama 2. i 3. Izmijenjenog zakona o ustrojstvu redovnih sudova primjenjuju se i na suce upravnih sudova.

25. U skladu s člankom 49. stavkom 1. Izmijenjenog zakona o ustrojstvu upravnih sudova, stegovne povrede predviđene člankom 72. stavkom 1. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu primjenjuju se i na suce Naczelnyog Sąda Administracyjnog (Visoki upravni sud).

D. Zakon o izmjeni – prijelazne odredbe

26. U skladu s člankom 8. Zakona o izmjeni, članak 55. stavak 4. Izmijenjenog zakona o ustrojstvu redovnih sudova primjenjuje se na postupke koji su pokrenuti ili okončani prije stupanja na snagu Zakona o izmjeni, odnosno 14. veljače 2020.

27. U skladu s člankom 10. Zakona o izmjeni:

„1. Odredbe [Zakona o Vrhovnom sudu], u verziji koja proizlazi iz ovog zakona, primjenjuju se i na predmete koji su upućeni na razmatranje [Izvanrednom vijeću] i postupke koji su pokrenuti ali nisu okončani pravomoćnom presudom, uključujući i druge odluke, prije dana stupanja na snagu ovog zakona.

2. Sud pred kojim je pokrenut postupak iz stavka 1. upućuje taj predmet, bez odgode i najkasnije sedam dana od stupanja na snagu ovog zakona, [Izvanrednom vijeću], koje može opozvati prethodno poduzete radnje ako one onemogućavaju da se razmatranje predmeta nastavi u skladu sa zakonom.

3. Radnje koje su poduzeli sudovi i stranke ili sudionici u postupku u predmetima iz stavka 1. nakon stupanja na snagu ovog zakona protivno stavku 2., ne dovode do postupovnih učinaka.”

III. Predsudski postupak

28. Budući da je smatrala da je Republika Poljska povrijedila obveze koje ima na temelju odredbi iz točke 1. ovog mišljenja time što je donijela Zakon o izmjeni, Komisija je 29. travnja 2020. toj državi članici uputila pismo opomene. Republika Poljska na njega je odgovorila dopisom od 29. lipnja 2020. u kojem je osporavala sve tvrdnje da je počinila povredu prava Unije.

29. Komisija je 30. listopada 2020. donijela obrazloženo mišljenje u kojem je ostala pri stajalištu da se Zakonom o izmjeni povređuju odredbe prava Unije navedene u pismu opomene.

30. Komisija je 3. prosinca 2020. izdala dodatno pismo opomene u pogledu pravosudnih aktivnosti Disciplinskog vijeća u predmetima koji se odnose na status suca i pomoćnika suca u skladu s člankom 27. stavkom 1. točkama 1.a, 2. i 3. izmijenjenog Zakona o Vrhovnom sudu, u skladu s unošenjem koje je provedeno Zakonom o izmjeni.

31. U svojem odgovoru od 30. prosinca 2020. na Komisijino obrazloženo mišljenje od 30. listopada 2020. Republika Poljska osporavala je navodne povrede. Republika Poljska odgovorila je 4. siječnja 2021. na Komisijino dodatno pismo opomene od 3. prosinca 2020. pri čemu je tvrdila da prigovori koji se odnose na nepostojanje neovisnosti Disciplinskog vijeća nisu osnovani.

32. Komisija je 27. siječnja 2021. donijela dodatno obrazloženo mišljenje u pogledu pravosudnih aktivnosti Disciplinskog vijeća u predmetima koji se odnose na status sudaca i pomoćnika sudaca. Republika Poljska odgovorila je u dopisu od 26. veljače 2021. da prigovor iz dodatnog obrazloženog mišljenja nije osnovan.

IV. Postupak pred Sudom

33. Komisija je tužbom podnesenom 1. travnja 2021. pokrenula ovaj postupak pred Sudom na temelju članka 258. UFEU-a. Komisija traži da se u pet točaka utvrdi da je:

„– time što je donijela i zadržala na snazi članak 42.a stavke 1. i 2. i članak 55. stavak 4. [Izmijenjenog zakona o ustrojstvu redovnih sudova], članak 26. stavak 3. i članak 29. stavke 2. i 3. [Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu], članak 5. stavke 1.a i 1.b [Izmijenjenog zakona o ustrojstvu upravnih sudova] i članak 8. Zakona o izmjeni, kojima se svim nacionalnim sudovima zabranjuje provjera poštovanja zahtjeva Unije u pogledu zakonom prethodno ustanovljenog neovisnog i nepristranog suda, Republika Poljska povrijedila obveze koje ima na temelju članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU-a, u vezi s člankom 47. [Povelje], s obzirom na sudsku praksu Europskog suda za ljudska prava [(u daljnjem tekstu: ESLJP)] u pogledu članka 6. stavka 1. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. [(u daljnjem tekstu: EKLJP)], kao i na temelju članka 267. UFEU-a i načela nadređenosti prava Unije;

– time što je donijela i zadržala na snazi članak 26. stavke 2. i 4. do 6. te članak 82. stavke 2. do 5. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu, kao i članak 10. Zakona o izmjeni, kojima se utvrđuje isključiva nadležnost [Izvanrednog vijeća] za ispitivanje prigovora i pravnih pitanja povezanih s nepostojanjem neovisnosti suda ili suca, Republika Poljska povrijedila obveze koje ima na temelju članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a, u vezi s člankom 47. Povelje, kao i na temelju članka 267. UFEU‑a i načela nadređenosti prava Unije;

– time što je donijela i zadržala na snazi članak 107. stavak 1. točke 2. i 3. Izmijenjenog zakona o ustrojstvu redovnih sudova i članak 72. stavak 1. točke 1. do 3. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu, koji omogućuju da se ispitivanje poštovanja zahtjeva Unije u pogledu zakonom prethodno ustanovljenog neovisnog i nepristranog suda kvalificira kao ‚stegovna povreda’, Republika Poljska povrijedila obveze koje ima na temelju odredbi članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU-a u vezi s člankom 47. Povelje, kao i na temelju članka 267. UFEU-a;

– time što je [Disciplinskom vijeću], čija neovisnost i nepristranost nisu zajamčeni, dodijelila nadležnost da odlučuje o predmetima koji izravno utječu na status i obavljanje dužnosti sudaca ili pomoćnika sudaca, kao što su, s jedne strane, zahtjevi za odobrenje pokretanja kaznenog postupka protiv sudaca i pomoćnika sudaca ili za njihovo pritvaranje, i, s druge strane, predmeti u području radnog prava i socijalne sigurnosti u pogledu sudaca Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud) i predmeta koji se odnose na umirovljenje tih sudaca, Republika Poljska povrijedila obveze koje ima na temelju članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU-a;

– time što je donijela i zadržala na snazi članak 88.a Izmijenjenog zakona o ustrojstvu redovnih sudova, članak 45. stavak 3. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu i članak 8. stavak 2. Izmijenjenog zakona o ustrojstvu upravnih sudova, Republika Poljska povrijedila pravo na poštovanje privatnog života i pravo na zaštitu osobnih podataka, koja su zajamčena člankom 7. i člankom 8. stavkom 1. Povelje te člankom 6. stavkom 1. točkama (c) i (e), člankom 6. stavkom 3. i člankom 9. stavkom 1. [GDPR-a].”

34. Komisija zahtijeva i da se Republici Poljskoj naloži snošenje troškova.

35. Republika Poljska u odgovoru na tužbu koji je podnijela 17. lipnja 2021. tvrdi da Sud treba odbiti ovu tužbu u cijelosti kao neosnovanu i naložiti Komisiji snošenje troškova postupka.

36. Komisija je podnijela repliku 28. srpnja 2021. i Republika Poljska odgovor na repliku 7. rujna 2021.

37. Komisija je zasebnim aktom podnesenim 1. travnja 2021. podnijela zahtjev za privremenu pravnu zaštitu u skladu s člankom 279. UFEU-a, u kojem od Suda zahtijeva da Republici Poljskoj naloži da do donošenja presude Suda o meritumu spora obustavi primjenu niza odredbi uvedenih Zakonom o izmjeni.

38. Potpredsjednica Suda prihvatila je rješenjem od 14. srpnja 2021.( ) Komisijin zahtjev za privremenu pravnu zaštitu do donošenja presude kojom će se okončati ovaj postupak te je odredila da će se o troškovima odlučiti naknadno( ).

39. Republika Poljska, koja je smatrala da presuda Trybunała Konstytucyjnog (Ustavni sud, Poljska) od 14. srpnja 2021., donesena u predmetu P 7/20 (u daljnjem tekstu: presuda Trybunała Konstytucyjnog (Ustavni sud), predmet P 7/20), predstavlja promjenu okolnosti, zatražila je 16. kolovoza 2021. od Suda da ukine svoje rješenje od 14. srpnja 2021. u skladu s člankom 163. Poslovnika Suda. Ta je država članica zahtijevala i da veliko vijeće Suda ispita zahtjev( ).

40. Rješenjem od 6. listopada 2021.( ) potpredsjednica Suda odbila je zahtjeve Republike Poljske i odredila da će se o troškovima odlučiti naknadno. Potpredsjednica Suda u svojem je rješenju navela da načelo nadređenosti prava Unije od svih tijela država članica zahtijeva da osiguraju puni učinak odredbi Unije i da pravo država članica ne može utjecati na učinak koji se priznaje tim odredbama. Na temelju članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU-a, koji je jasan, precizan i bezuvjetan, svaka država članica treba osigurati da sudovi koji mogu odlučivati o primjeni ili tumačenju prava Unije ispunjavaju zahtjeve djelotvorne sudske zaštite. U pogledu nacionalnih odredbi o ustrojstvu pravosuđa u državama članicama može se provoditi nadzor s obzirom na članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU-a u okviru tužbe zbog povrede obveze, a stoga se mogu primijeniti i privremene mjere radi njihove suspenzije u tom kontekstu. Tu ocjenu ne mijenja činjenica da nacionalni ustavni sud takve privremene mjere donosi protivno ustavnom poretku predmetne države članice. Na temelju načela nadređenosti prava Unije država članica ne može se pozivati na odredbe nacionalnog prava, makar i ustavne prirode, kojima bi ugrozila jedinstvo i učinkovitost prava Unije( ).

41. Komisija je u međuvremenu 7. rujna 2021. tvrdila da iz informacija koje je Republika Poljska pružila u dopisu od 16. kolovoza 2021. ne proizlazi da je donijela sve mjere koje su potrebne za provedbu privremene pravne zaštite iz rješenja od 14. srpnja 2021. Komisija je tvrdila da, kako bi se osigurale puna učinkovitost rješenja od 14. srpnja 2021., učinkovita primjena prava Unije te usklađenost s načelima vladavine prava i integriteta pravnog poretka Unije, Sud treba naložiti Republici Poljskoj plaćanje dnevne novčane kazne u iznosu koji bi tu državu članicu potaknuo da što prije osigura puni učinak navedenih privremenih mjera. Republika Poljska tvrdila je da je donijela sve mjere koje su potrebne za provedbu rješenja od 14. srpnja 2021.

42. Rješenjem od 27. listopada 2021.( ) potpredsjednik Suda naložio je Republici Poljskoj da Komisiji plaća periodičnu novčanu kaznu u iznosu od 1 000 000 eura dnevno, od dana dostave tog rješenja do trenutka dok ta država članica ne ispuni obveze koje proizlaze iz rješenja od 14. srpnja 2021. ili, ako to ne učini, do datuma donošenja presude kojom će se okončati ovaj postupak te je odredio da će se o troškovima odlučiti naknadno.

43. Odlukom od 30. rujna 2021. predsjednik Suda odobrio je Kraljevini Belgiji, Kraljevini Danskoj, Kraljevini Nizozemskoj, Republici Finskoj i Kraljevini Švedskoj intervenciju u ovom predmetu u potporu Komisijinu zahtjevu. Te su države članice Sudu podnijele pisana očitovanja.

44. Odlukom od 7. listopada 2021. predsjednik Suda ovom je predmetu dao prednost pri odlučivanju, u skladu s člankom 53. stavkom 3. Poslovnika.

45. Rasprava je održana 28. lipnja 2022. te su Kraljevina Belgija, Kraljevina Danska, Kraljevina Nizozemska, Republika Poljska, Republika Finska, Kraljevina Švedska i Komisija na njoj iznijele usmena očitovanja i odgovorile na pitanja Suda.

V. Pravni okvir

46. Kako bi se riješila pitanja iznesena pred Sudom u ovoj tužbi zbog povrede obveze, valja uputiti na sljedeće ustaljene pravne tvrdnje.

47. Europska unija temelji se na vrijednostima koje su državama članicama zajedničke u društvu u kojem prevladava pravda( ). Uzajamno povjerenje među državama članicama i osobito njihovim sudovima temelji se na pretpostavci da one dijele niz zajedničkih vrijednosti. Iz toga slijedi da je uvjet za uživanje svih prava koja proizlaze iz primjene Ugovorâ na tu državu članicu to da država članica poštuje vrijednosti zajamčene člankom 2. UEU-a( ).

48. Poštovanje vladavine prava jedna je od tih zajedničkih vrijednosti, koja se konkretizira u članku 19. stavku 1. UEU-a. Njegovim drugim podstavkom zahtijeva se od država članica da osiguraju pravne lijekove dostatne za osiguranje učinkovite pravne zaštite u područjima obuhvaćenima pravom Unije. Prvom rečenicom članka 47. drugog stavka Povelje, koji odražava opće načelo djelotvorne sudske zaštite, određuje se i da svatko ima pravo da zakonom prethodno ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj( ). Štoviše, članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU-a i članak 47. Povelje imaju izravan učinak te se njima pojedincima dodjeljuju prava na koja se mogu pozivati pred nacionalnim sudovima( ).

49. Na državama je članicama( ) da uspostave sustav pravnih lijekova i postupaka kako bi osigurale djelotvornu pravnu zaštitu( ) u područjima obuhvaćenim pravom Unije, pri čemu sudovi unutar tog sustava koji mogu odlučivati o primjeni i tumačenju prava Unije ispunjavaju zahtjeve djelotvorne sudske zaštite( ). Stoga je zadaća država članica odrediti sudove i/ili institucije nadležne za provjeru valjanosti nacionalnih odredbi, predvidjeti pravna sredstva i postupke kojima se može osporiti njihova valjanost i, u slučaju osnovanosti pravnog sredstva, staviti izvan snage te odredbe i odrediti učinke tog stavljanja izvan snage( ). Osim ako nije drukčije predviđeno pravom Unije, državama članicama se ne nalaže nikakav poseban pravni model( ) niti se zahtijeva da uspostave poseban sustav pravnih lijekova, pod uvjetom da su dostupni pravni lijekovi u skladu s načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti( ). Države članice prilikom izvršavanja te nadležnosti moraju poštovati obveze koje imaju na temelju prava Unije( ). Taj je pristup odraz načela supsidijarnosti i proporcionalnosti iz članka 5. UEU-a i postupovne autonomije država članica( ).

50. Članku 19. stavku 1. drugom podstavku UEU-a protive se nacionalne odredbe o ustrojstvu pravosuđa kojima se smanjuje zaštita vrijednosti vladavine prava i osobito jamstava neovisnosti sudaca. Sud je usto presudio da država članica ne može izmijeniti svoje zakonodavstvo kako bi smanjila zaštitu vladavine prava. Države članice stoga se trebaju suzdržati od donošenja pravila koja ugrožavaju neovisnost sudaca( ).

51. Zahtjev neovisnosti sudova, koji je svojstven zadaći suđenja, dio je prava na djelotvornu sudsku zaštitu, koja je pak dio temeljnog prava na pošteno suđenje propisanog člankom 47. Povelje. U tom je kontekstu neovisnost sudaca države članice od ključne važnosti za pravni poredak Unije( ).

52. Zahtjev neovisnosti sudova ima dva aspekta. Prvi, vanjski aspekt, zahtijeva da sud svoje funkcije izvršava samostalno a da se pritom ni u kojem pogledu ne nalazi u hijerarhijskom ili podređenom odnosu i da ne prima naloge ili upute ikoje vrste te da je tako zaštićen od vanjskih utjecaja ili pritisaka koji mogu ugroziti neovisnu prosudbu njegovih članova i utjecati na njihove odluke. Drugi, unutarnji aspekt, povezan je s pojmom neovisnosti. Cilj mu je osigurati jednak odmak od stranaka spora i njihovih pripadajućih interesa u odnosu na predmet spora. Taj aspekt neovisnosti zahtijeva da sudovi poštuju objektivnost i nemaju ikakav interes u rješavanju spora, osim stroge primjene pravnog pravila( ).

53. Zahtjev nepristranosti također obuhvaća dva aspekta. Kao prvo, sami članovi suda moraju biti subjektivno nepristrani, odnosno nijedan od njih ne smije pokazivati pristranost ili osobne predrasude. Ako ne postoje dokazi o suprotnom, primjenjuje se pretpostavka osobne nepristranosti. Kao drugo, sud mora biti objektivno nepristran, odnosno mora pružiti dovoljna jamstva da u tom pogledu isključi svaku legitimnu sumnju( ).

54. Naposljetku, budući da se zahtijeva da sud bude „zakonom prethodno ustanovljen”, člankom 47. Povelje nastoji se osigurati da ustrojstvo pravosudnog sustava bude uređeno zakonom koji je donijela zakonodavna vlast na način koji je u skladu s pravilima kojima se uređuje izvršavanje njezine nadležnosti, čime se izbjegava da to ustrojstvo bude prepušteno diskreciji izvršne vlasti. Taj se zahtjev primjenjuje na pravnu osnovu samog postojanja suda, kao i na sve druge odredbe nacionalnog prava čije nepoštovanje dovodi do nezakonitog sudjelovanja jednog ili više sudaca u razmatranju predmeta, kao što su pravila o sastavu vijeća koje odlučuje o predmetu( ).

55. Zahtjev da sud bude ustanovljen zakonom povređuje se ako je nepravilnost počinjena prilikom imenovanja sudaca( ) takve prirode i težine da dovodi do stvarne opasnosti od toga da druge grane vlasti, osobito izvršna, mogu izvršavati neprimjereni utjecaj kojim ugrožavaju integritet postupka imenovanja. To je slučaj kad je riječ o primjeni temeljnih pravila koja su sastavni dio uspostave i funkcioniranja tog pravosudnog sustava( ). Takva nepravilnost može izazvati opravdanu sumnju pojedinaca u neovisnost( ) i nepristranost tako imenovanog suca i sudaca.

56. Zahtjevi neovisnosti, nepristranosti i zakonom prethodno ustanovljenog suda neodvojivo su povezani te se preklapaju. Povreda jednog od tih zahtjeva može dovesti do povrede drugog ili pak svih navedenih zahtjeva( ).

57. Države članice i osobito njihova sudbena vlast moraju na dva načina štititi prava koja su pojedincima zajamčena u skladu s člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU-a i člankom 47. Povelje.

58. Kao prvo, posljedica je prava na zakonom prethodno ustanovljen neovisan i nepristran sud ta da svaki pojedinac ima mogućnost pozvati se na to pravo( ). Osim toga, ako se postojanje neovisnog i nepristranog suda osporava na temelju razloga koji se isprva ne čini očito neosnovanim( ), svaki sud( ) ima obvezu provjeriti predstavlja li on po svojem sastavu takav sud. Ta je nadležnost nužna kako bi se osiguralo povjerenje koje u demokratskom društvu pojedinci moraju imati u sudove. Takav je nadzor stoga bitan postupovni zahtjev čije poštovanje proizlazi iz javnog poretka i treba ga provjeriti u slučaju kad se na njega pozivaju stranke ili po službenoj dužnosti( ). U iznimnim se slučajevima od sudova jedne države članice može tražiti da ocijene je li temeljno pravo osobe na zakonom prethodno ustanovljen neovisan i nepristran sud povrijeđeno u drugoj državi članici( ).

59. Kao drugo, sudovi trebaju poštovati načelo nadređenosti prava Unije( ). U okviru izvršavanja nadležnosti koja im je dodijeljena, sudovi koji su zaduženi za primjenu prava Unije dužni su donijeti sve potrebne mjere kako bi se osigurao puni učinak prava Unije, po potrebi izuzimanjem iz primjene svake nacionalne odredbe ili nacionalne sudske prakse koja je protivna pravu Unije( ). Kako bi izuzeo iz primjene odredbu nacionalnog prava, sud kojemu je na temelju nacionalnog prava povjerena primjena prava Unije mora biti u mogućnosti ocijeniti i utvrditi je li odredba nacionalnog prava protivna pravu Unije. U skladu s načelom nadređenosti prava Unije( ) postoji jasna razlika između ovlasti donošenja odluke o neprimjeni, u određenom slučaju, odredbe nacionalnog prava koju se smatra protivnom pravu Unije i ovlasti stavljanja izvan snage te odredbe, čija je posljedica potpuno oduzimanje valjanosti toj odredbi( ).

60. Kad je riječ o ulozi nacionalnih ustava i nacionalnih ustavnih sudova koju se ističe u odgovoru na repliku( ), Sud je presudio da Europska unija mora poštovati nacionalne identitete država članica u skladu s člankom 4. stavkom 2. UFEU-a. Pravo Unije ne zahtijeva od država članica da odaberu određen ustavni model. Međutim, ustavni poredci država članica moraju osigurati neovisnost sudova. Pod uvjetom da ustavni sud može zajamčiti djelotvornu sudsku zaštitu, članku 19. stavku 1. drugom podstavku UEU-a ne protive se nacionalna pravila na temelju kojih redovne sudove države članice obvezuje odluka ustavnog suda kojom se utvrđuje da je nacionalno zakonodavstvo u skladu s ustavom te države članice. To ne može biti slučaj kada primjena tih nacionalnih pravila sprečava te redovne sudove u ocjenjivanju usklađenosti s pravom Unije nacionalnog zakonodavstva za koje je ustavni sud te države članice utvrdio da je u skladu s nacionalnom ustavnom odredbom kojom se utvrđuje nadređenost prava Unije. Na temelju potonjeg načela država članica ne može se pozivati na odredbe nacionalnog prava, makar one bile i ustavne prirode, kako bi ugrozila jedinstvo i djelotvornost prava Unije. Načelo nadređenosti prava Unije obvezuje sve pojavne oblike država članica te nacionalno pravo, uključujući njegove ustavne odredbe, ne može predstavljati prepreku tom načelu. Na Sudu je da pojasni doseg načela nadređenosti prava Unije u izvršavanju njegove isključive nadležnosti za davanje konačnog tumačenja prava Unije( ).

61. U ovom ću mišljenju prvo razmotriti drugi Komisijin prigovor, koji se odnosi na navodni monopol nadležnosti za odlučivanje o tvrdnjama o nepostojanju neovisnosti suda, a stoga i za određivanje prava pristupa neovisnom sudu. Opseg tog prigovora uži je od opsega prvog prigovora, koji se odnosi na pravo na zakonom prethodno ustanovljen neovisan i nepristran sud u skladu s člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU-a i člankom 47. Povelje. Nadalje, odluka koja se predlaže u pogledu drugog prigovora mogla bi utjecati na odluku koju treba donijeti u pogledu prvog prigovora.

VI. Pravna analiza

A. Drugi prigovor – Isključiva nadležnost Izvanrednog vijeća za ispitivanje prigovora i pravnih pitanja povezanih s nepostojanjem neovisnosti suda ili suca

1. Argumenti stranaka

62. Komisija svojim drugim prigovorom tvrdi da je, time što je utvrdila isključivu nadležnost Izvanrednog vijeća za ispitivanje prigovora i pravnih pitanja povezanih s nepostojanjem neovisnosti suda ili suca, Republika Poljska povrijedila obveze koje ima na temelju članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a, u vezi s člankom 47. Povelje, kao i na temelju članka 267. UFEU‑a i načela nadređenosti prava Unije. Prigovor se temelji na donošenju i zadržavanju na snazi članka 26. stavaka 2. i 4. do 6. te članka 82. stavaka 2. do 5. Zakona o Vrhovnom sudu, u verziji koja proizlazi iz Zakona o izmjeni, kao i članka 10. Zakona o izmjeni.

63. Komisija je na raspravi potvrdila da smatra da Izvanredno vijeće ima isključivu nadležnost za nadzor pitanja neovisnosti sudova, sastava sudova i sudaca. Navela je da se takva pitanja ne mogu ispitivati u žalbenom postupku pred drugim sudovima. Komisija je navela i da je monopol Izvanrednog vijeća nad nadzorom neovisnosti iznimno ograničen jer se člankom 26. stavkom 3. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu određuje da Izvanredno vijeće nije nadležno za nadzor pitanja neovisnosti povezanih s imenovanjem suca ili njegova legitimiteta za obnašanje sudačkih dužnosti. Komisija je tvrdila i da prva tri prigovora nisu međusobno proturječna kao što to tvrdi Republika Poljska jer se primjenjivim odredbama poljskog prava onemogućuje nadzor postupka imenovanja suca.

64. Drugi prigovor ima četiri dijela. Kao prvo, člankom 26. stavkom 2. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu dodjeljuje se isključiva nadležnost Izvanrednom vijeću za odlučivanje o zahtjevima za izuzeće sudaca iz predmeta u kojem se navodi nepostojanje neovisnosti suda ili suca i za imenovanje sudova koji su nadležni za odlučivanje u takvom predmetu. Sud kojem je podnesen takav zahtjev treba ga bez odgode uputiti Izvanrednom vijeću. Odluka Izvanrednog vijeća obvezuje taj sud neovisno o tome je li to vijeće nadležno za odlučivanje o meritumu predmeta.

65. Sud je u točki 166. presude A. K. utvrdio da je sud koji odlučuje u sporu koji bi u skladu s nacionalnim pravom trebao ispitati sud koji ne ispunjava zahtjeve neovisnosti ili nepristranosti dužan izuzeti iz primjene tu nacionalnu odredbu kako bi osigurao djelotvornu sudsku zaštitu u smislu članka 47. Povelje i omogućio da u tom sporu odluči sud koji ispunjava te zahtjeve.

66. Time što se člankom 26. stavkom 2. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu Izvanrednom vijeću dodjeljuje isključiva nadležnost za odlučivanje o tim pitanjima, njime se oduzima nacionalnim sudovima, osim Izvanrednom vijeću, pravo na upućivanje pitanja Sudu u skladu s člankom 267. UFEU-a o zahtjevu neovisnosti u smislu članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU-a i članka 47. Povelje. Komisija smatra da se člankom 26. stavkom 2. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu nacionalne sudove sprečava da po službenoj dužnosti( ) ili na zahtjev stranke u postupku( ) ispitaju ispunjava li sudac koji odlučuje u predmetu na koji se primjenjuje pravo Unije zahtjev neovisnosti u smislu članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU-a i članka 47. Povelje. Neovisnost suda ili suca horizontalno je pitanje koje se može istaknuti u bilo kojem predmetu te bi ga trebao moći ispitati svaki sud koji odlučuje o predmetu koji se odnosi na pravo Unije. Isto tako, dodjela isključive nadležnosti za odlučivanje o takvim pitanjima nije opravdana potrebom da se u tu svrhu uspostave specijalizirani sudovi.

67. Kao drugo, Komisija tvrdi da je Izvanredno vijeće u skladu s člankom 82. stavkom 2. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu isključivo nadležno za odlučivanje o pravnim pitanjima u predmetima koji se vode pred Sądom Najwyższyjim (Vrhovni sud), a koji se odnose na neovisnost suca ili suda. U skladu s člankom 82. stavcima 3. do 5. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu Izvanredno vijeće, koje zasjeda u punom sastavu, u takvim predmetima donosi odluku koja je obvezujuća za sve sastave Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud), a može se ukinuti samo odlukom punog sastava Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud) koju usvoji najmanje dvije trećine sudaca svakog njegova vijeća. Za Izvanredno vijeće prilikom donošenja odluka nije obvezujuća nijedna druga odluka Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud), osim ako je riječ o „načelnoj odluci”. Komisija smatra da prethodno navedene odredbe sprečavaju ostala vijeća Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud) da odlučuju o takvim pitanjima i stoga povređuju članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU-a i članak 47. Povelje.

68. Kao treće, Komisija tvrdi da članak 26. stavci 4. do 6. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu također povređuje te odredbe prava Unije jer se njime Izvanrednom vijeću dodjeljuje isključiva nadležnost za odlučivanje o tužbama za utvrđenje da su pravomoćne odluke ili presude bilo kojeg poljskog suda, uključujući ostala vijeća Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud) i Naczelnog Sąda Administracyjnog (Vrhovni upravni sud), nezakonite ako se navodna nezakonitost odnosi na status suca koji je odlučivao o predmetu. Takve se tužbe mogu podnijeti Izvanrednom vijeću a da o njima prethodno nije odlučivao sud koji je donio predmetnu presudu, neovisno o tome je li stranka iscrpila bilo koji drugi od dostupnih pravnih lijekova.

69. Kao četvrto, Komisija tvrdi da i prijelazne odredbe članka 10. Zakona o izmjeni povređuju pravo Unije. Na temelju tih odredbi od poljskih se sudova tražilo da Izvanrednom vijeću prije 21. veljače 2020. upute predmete koji su bili u tijeku 14. veljače 2020., a koji su se odnosili na pitanja u isključivoj nadležnosti Izvanrednog vijeća u skladu s člankom 26. stavcima 2. i 4. do 6. te člankom 82. stavcima 2. do 4. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu. Slijedom upućivanja takvih predmeta Izvanredno vijeće „može opozvati prethodne radnje u dijelu u kojem sprečavaju daljnje ispitivanje predmeta u skladu sa zakonom”. Nadalje, Zakonom o izmjeni oduzima se postupovni učinak radnjama koje su u takvim predmetima provedene nakon 14. veljače 2020., osobito onima koje su proveli suci.

70. Komisija smatra da prethodno navedene ovlasti Izvanrednog vijeća povređuju članak 267. UFEU-a i članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU-a, u vezi s člankom 47. Povelje. One se također protive obvezi nacionalnih sudova da primjenjuju članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU-a, u vezi s člankom 47. Povelje, u skladu s načelom nadređenosti prava Unije.

71. Komisija naglašava da, kad je riječ o pitanjima koja se odnose na neovisnost sudaca i sudova, svi nacionalni sudovi moraju biti u mogućnosti primijeniti članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU-a, u vezi s člankom 47. Povelje, kako bi pojedincima zajamčili temeljno pravo na djelotvoran pravni lijek. U kontekstu spora koji se pred njim vodi, sud države članice koji postupa u okviru svoje nadležnosti dužan je primijeniti članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU-a, u vezi s člankom 47. Povelje, i izuzeti iz primjene svaku nacionalnu odredbu protivnu odredbi prava Unije koja ima izravan učinak. Predmetnim nacionalnim odredbama oduzima se svim poljskim sudovima, osim Izvanrednom vijeću, pravo odlučivanja o incidentalnim pitanjima, kao što su izuzeće suca iz sastava suda i određivanje nadležnosti suda. Te odredbe također sprečavaju nacionalne sudove da osiguraju djelotvornu sudsku zaštitu izuzimanjem iz primjene nacionalnih odredbi kojima se u predmetima obuhvaćenima pravom Unije nadležnost dodjeljuje sudovima i sucima koji ne ispunjavaju zahtjeve iz članka 19. stavka 1. UEU-a i članka 47. Povelje.

72. Komisija smatra i da se odredbama koje se dovode u pitanje u ovom postupku od 14. veljače 2020. oduzimaju drugim nacionalnim sudovima njihova prava i, u slučaju sudova posljednjeg stupnja, njihova obveza da upućuju zahtjeve za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a kad je riječ o tumačenju zahtjeva neovisnosti i nepristranosti suda s obzirom na pravo Unije. Konkretno, nacionalnim je sudovima, osim Izvanrednom vijeću, uskraćena mogućnost odlučivanja o tim pitanjima. Isto tako, članak 26. stavci 4. do 6. i članak 82. stavci 2. do 4. Zakona o Vrhovnom sudu ne odnose se samo na incidentalna pitanja jer Izvanrednom vijeću dodjeljuju isključivu nadležnost. To pravo i ta obveza svojstveni su sustavu suradnje uspostavljenom člankom 267. UFEU-a, kao i dužnostima koje se člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU-a dodjeljuju sucu nadležnom za primjenu prava Unije.

73. Prema Komisijinu mišljenju, prijelaznim odredbama iz članka 10. Zakona o izmjeni povređuje se i članak 267. UFEU-a jer nacionalnim sudovima onemogućuju da ostanu pri prethodnim pitanjima upućenima prije 14. veljače 2020. Članak 10. stavak 2. Zakona o izmjeni omogućuje Izvanrednom vijeću da opozove radnje koje je proveo nacionalni sud i osobito da povuče prethodna pitanja koja je uputio potonji sud. Iz sudske prakse Suda proizlazi da nacionalni sud, kako bi se osigurala djelotvornost ovlasti koje mu se dodjeljuju člankom 267. UFEU-a, mora biti u mogućnosti ostati pri zahtjevu za prethodnu odluku.

74. U replici se ističe da Komisija ne dovodi u pitanje pravo nacionalnih zakonodavaca da donose zakone o nadležnosti sudova. Umjesto toga dovodi u pitanje monopol koji je Izvanrednom vijeću dodijeljen za ispitivanje toga ispunjava li sud ili sudac zahtjev neovisnosti na temelju prava Unije kad se takva pitanja mogu pojaviti pred svim nacionalnim sudovima. Komisija ne smatra da sud kojemu je postavljeno pitanje o zahtjevu neovisnosti u skladu s pravom Unije uvijek mora ispitati to pitanje. Međutim, u državi članici s 10 000 sudaca, nadležnost za primjenu članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU-a i članka 47. Povelje ne može biti rezervirana za vijeće od 20 sudaca. Komisija navodi i da je Izvanredno vijeće osnovano u skladu sa Zakonom o Vrhovnom sudu od 8. prosinca 2017. i da su njegovi članovi imenovani na prijedlog KRS-a. Budući da uloga KRS-a u imenovanju sudaca često dovodi do zahtjeva za njihovo izuzeće, samo Izvanredno vijeće možda nije nepristrano i objektivno kad je riječ o pitanjima neovisnosti sudaca( ).

75. Komisija je na raspravi, u odgovoru na pitanje Suda, potvrdila da se pitanje neovisnosti suda, sastava suda ili suca ne može istaknuti u žalbenom postupku pred sudom višeg stupnja. Stoga je Izvanredno vijeće isključivo nadležno za sva pitanja koja se odnose na neovisnost suda, sastava suda ili suca.

76. Republika Poljska smatra da je drugi prigovor neosnovan i da ga treba odbiti u cijelosti.

77. Kad je riječ o navodnoj povredi članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU-a i članka 47. Povelje, Republika Poljska smatra da Komisija pogrešno tumači presudu A. K. Iz te presude proizlazi da, ako je predmet koji se tiče prava Unije upućen sudu koji nije nadležan, a stranka ističe da će njezina prava na temelju članka 47. Povelje biti povrijeđena ako predmet ispita nadležan sud, sud koji nije nadležan može prihvatiti taj prigovor i uputiti predmet drugom neovisnom sudu koji bi bio nadležan da ne postoje pravila kojima je nadležnost dodijeljena sudu koji nije neovisan. Prema mišljenju Republike Poljske, u presudi A. K. nije utvrđeno da članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU-a sprečava države članice da donose pravila o nadležnosti sudova. Nadalje, kad su suočeni s pravnim pitanjem ili dvojbom u pogledu zakonitosti pravomoćne odluke, položaj suda koji predmet mora uputiti sudu koji je nadležan za odlučivanje o njemu bitno se razlikuje od položaja suda kojemu je podnesen zahtjev za izuzeće protiv njega. Komisijino stajalište dovelo bi do povrede prava na zakonom ustanovljen sud i, u predmetima koji se odnose na izuzeće suca, prava na neovisan sud. Dodjela nadležnosti sudovima u svim predmetima koji se pokreću pred njima predstavlja sine qua non pristupa zakonom ustanovljenom sudu.

78. Republika Poljska naglašava da države članice imaju isključivu nadležnost za donošenje odredbi o nadležnosti svojih sudova. Iako države članice trebaju poštovati članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU-a, tom se odredbom ne može uređivati dodjela nadležnosti kao među nacionalnim sudovima. Republika Poljska navodi da Komisija nije osporavala neovisnost Izvanrednog vijeća. Drugi prigovor stoga se temelji na tvrdnji prema kojoj nacionalni sudovi imaju pravo odlučivati u određenim kategorijama predmeta, a to bi pravo, prema mišljenju Komisije, ugrozilo materijalnu nadležnost dodijeljenu drugim sudovima. U tom pogledu navodi da sudovi koji su uputili zahtjeve u predmetu u kojem je donesena presuda A. K. nisu bili nadležni za odlučivanje o meritumu predmeta koji su se pred njima vodili te su ih uputili sudu koji je bio nadležan za to. To je upućivanje uređeno člankom 200. stavkom 1.4 Zakonika o građanskom postupku, kojim se određuje da svaki sud mora ispitati je li nadležan i, ako nije, uputiti predmet sudu koji je nadležan za odlučivanje o tom pitanju.

79. Kad je riječ o članku 26. stavku 2. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu koji se odnosi na izuzeće sudaca, Republika Poljska tvrdi da sudac ili sastav suda koji odlučuje o zahtjevu za njegovo izuzeće taj zahtjev mora uputiti drugom sastavu suda ili sudu višeg stupnja. Članak 26. stavak 2. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu stoga ne onemogućuje predmetnom sucu, sastavu suda ili nadležnom sudu da odlučuje o takvim incidentalnim pitanjima. Republika Poljska na raspravi je, u odgovoru na pitanje Suda, potvrdila da se pitanje neovisnosti suda, sastava suda ili suca može istaknuti u žalbenom postupku.

80. Prema mišljenju Republike Poljske, tužba za proglašenje pravomoćne presude nezakonitom u skladu s člankom 26. stavcima 4. do 6. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu nije preliminarno ili incidentalno pitanje, nego se mora podnijeti specijaliziranom sudu koji je nadležan za odlučivanje o tom pitanju. Postupak se pokreće podnošenjem izvanredne žalbe protiv pravomoćne presude za koju stranka tvrdi da je povrijedila materijalno pravo ili postupovna pravila i da joj je prouzročila štetu. Prema mišljenju Republike Poljske, kad bi se svima omogućilo da istaknu takvo pitanje pred bilo kojim sudom u bilo kojem postupku, to bi ugrozilo, među ostalim, načela pravomoćnosti i pravne sigurnosti. Očito je da sud koji je donio presudu koja se osporava ne može razmatrati takav zahtjev. Iz presude A. K. ne proizlazi zašto Komisija smatra da, kako bi postojao djelotvoran pravni lijek u slučaju povrede članka 47. Povelje, sud koji je donio presudu koja se osporava mora odlučivati o tom zahtjevu. Dodjela nadležnosti specijaliziranom vijeću za odlučivanje o takvim pitanjima jača postupovna jamstva stranaka i ne ugrožava pravo na pristup sudu.

81. Republika Poljska tvrdi da Komisijine tvrdnje o članku 82. stavcima 2. do 5. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu i nadležnosti Izvanrednog vijeća u pogledu pravnih pitanja koja se odnose na neovisnost suca ili suda nisu osnovane. U skladu s člankom 1. točkom 1. pod (a) izmijenjenog 1. Zakona o Vrhovnom sudu, Vrhovni sud nadležan je za donošenje odluka kojima se odlučuje o svim pravnim pitanjima u predmetima koji su njegovoj nadležnosti. Nadalje, člankom 82. stavcima 2. do 5. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu Izvanrednom vijeću dodjeljuje se nadležnost za tumačenje zakona. Njime se stoga ne ograničava pravo drugih sudova na ocjenu činjenica. Osim toga, sudovi imaju pravo, ali ne i obvezu, postavljati takva pitanja Izvanrednom vijeću.

82. Republika Poljska tvrdi da članak 26. stavci 2. i 4. do 6., članak 82. stavci 2. do 5. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu i članak 10. Zakona o izmjeni ne ograničavaju nadležnost sudova za upućivanje prethodnih pitanja Sudu u skladu s člankom 267. UFEU-a. U svakom slučaju, Izvanredno vijeće sud je posljednjeg stupnja koji je, u skladu s člankom 267. UFEU‑a, dužan uputiti prethodno pitanje u slučaju dvojbe u pogledu tumačenja članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU-a.

83. Republika Poljska smatra da, s obzirom na to da Komisija nije objasnila na koji način odredbe nacionalnog prava o kojima je riječ u drugom prigovoru povređuju načelo nadređenosti, taj prigovor treba odbiti( ).

84. Kad je riječ o prijelaznim mjerama iz članka 10. Zakona o izmjeni, Republika Poljska tvrdi da je ta odredba već istekla. Komisija nije podnijela nikakve dokaze na temelju teksta te odredbe ili prakse Izvanrednog vijeća koji bi pokazali da je to vijeće tu odredbu iskoristilo ili bi je moglo iskoristiti za povlačenje zahtjeva za prethodnu odluku koje su uputili drugi poljski sudovi ili za ugrožavanje djelotvornosti presuda Suda. Nadalje, nadležnost sudova uređena je člankom 200. stavkom 1. Zakonika o građanskom postupku i člankom 35. stavkom 1. Zakonika o kaznenom postupku, čiju zakonitost Komisija ne osporava.

85. U odgovoru na repliku ističe da Komisijine tvrdnje o nepostojanju neovisnosti Izvanrednog vijeća, kako su opisane u točki 74. ovog mišljenja, nisu bile dio zahtjeva. Budući da je riječ o novim prigovorima, treba ih odbiti u skladu s člankom 127. stavkom 1. Poslovnika.

2. Ocjena

a) Dopuštenost

86. Komisijine tvrdnje o nepostojanju neovisnosti Izvanrednog vijeća zbog sudjelovanja KRS-a u imenovanju sudaca tog vijeća i ograničenih ljudskih resursa s obzirom na to da se sastoji od samo 20 sudaca( ) prvi su put istaknute u replici( ).

87. Dovoljno je istaknuti da je, u skladu s člankom 127. stavkom 1. Poslovnika, tijekom postupka zabranjeno iznositi nove razloge, osim ako se ne temelje na pravnim ili činjeničnim pitanjima za koja se saznalo tijekom postupka.

88. Komisija je u predsudskoj fazi ovog postupka i u trenutku podnošenja ove tužbe znala( ) da je Izvanredno vijeće osnovano u skladu sa Zakonom o Vrhovnom sudu od 8. prosinca 2017. Komisija je stoga znala koliko sudaca ima to vijeće, a poznavala je i način njihova imenovanja, osobito ulogu KRS-a. U dijelu u kojem se Komisijine tvrdnje odnose na ta pitanja, potrebno ih je odbaciti kao nedopuštene.

89. U presudi Sustav stegovnih mjera za suce( ) utvrđeno je da su postojale legitimne sumnje u pogledu neovisnosti KRS-a i njegove uloge u imenovanju članova Disciplinskog vijeća Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud). Sud je smatrao da je to, zajedno s drugim čimbenicima, dovelo do legitimnih sumnji kod pojedinaca u pogledu neovisnosti i nepristranosti tog Disciplinskog vijeća. Sud je stoga presudio da je, time što nije osigurala neovisnost i nepristranost Disciplinskog vijeća, Republika Poljska povrijedila obveze koje ima na temelju članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a.

90. Iako je Komisijin propust da sličnu tvrdnju iznese u pogledu Izvanrednog vijeća u bilo kojoj fazi ovog postupka pripisiv njoj samoj, ipak je pomalo iznenađujuć. U tom kontekstu valja istaknuti da se presuda Suda u pogledu toga da Republika Poljska nije zajamčila neovisnost i nepristranost Disciplinskog vijeća temeljila na nizu elemenata koji nisu bili ograničeni na sumnje u pogledu neovisnosti KRS-a( ). Stoga, čak i da se Sud može osloniti na svoje utvrđenje o neovisnosti KRS-a u presudi Sustav stegovnih mjera za suce( ), to samo po sebi ne bi bilo dovoljno kako bi se opravdalo da se u ovom postupku utvrdi da Izvanredno vijeće nije neovisno( ).

91. Usto, ESLJP je u svojoj presudi od 8. studenoga 2021. u predmetu Dolińska-Ficek i Ozimek protiv Poljske( ) jednoglasno presudio da je Republika Poljska povrijedila članak 6. stavak 1. EKLJP-a jer Izvanredno vijeće nije „zakonom ustanovljen sud”( ). ESLJP je taj zaključak uvelike temeljio na sudskoj praksi Suda u pogledu nedavnih reformi pravosuđa u Poljskoj. Presuda ESLJP-a temeljila se na utvrđenju očitih povreda nacionalnog prava koje su štetno utjecale na primjenu temeljnih postupovnih pravila u okviru imenovanja sudaca Izvanrednog vijeća. Te nepravilnosti u postupku imenovanja ugrozile su zakonitost Izvanrednog vijeća u toj mjeri da nije imao svojstva „suda” koji je „zakonit” za potrebe članka 6. stavka 1. EKLJP-a. ESLJP je u tom pogledu nedvosmisleno naveo da se „zadaća preporuke kandidata za imenovanje sudaca [Izvanrednog vijeća], što je sine qua non uvjet za imenovanje koje proglašava predsjednik Republike Poljske( ), povjerila [KRS-u], tijelu koje ne pruža dovoljna jamstva neovisnosti u odnosu na zakonodavnu i izvršnu vlast”( ).

92. Presuda ESLJP-a nije obvezujuća za Sud s obzirom na to da Unija nije pristupila EKLJP-u. Međutim, Sud na temelju članka 52. stavka 3. Povelje mora osigurati da njegovo tumačenje članka 47. drugog stavka Povelje osigurava razinu zaštite koja nije niža od one zajamčene člankom 6. stavkom 1. EKLJP-a, kako ga tumači ESLJP( ). Standard utvrđen pravomoćnom presudom u predmetu Dolińska-Ficek i Ozimek protiv Poljske( ) stoga može biti relevantan za sve buduće postupke pred Sudom. Također se usputno može primijetiti da, u skladu s člankom 46. ESLJP-a, Republika Poljska mora poštovati pravomoćnu presudu u predmetu Dolińska-Ficek i Ozimek protiv Poljske( ) i poduzeti odgovarajuće mjere kako bi brzo postupila u skladu s njome( ).

b) Meritum

93. Komisija se uvelike oslanja na presudu A. K. kako bi poduprla svoj drugi prigovor. U tom se predmetu isključiva nadležnost Disciplinskog vijeća za odlučivanje o tužbama koje podnose nacionalni suci na temelju prava Unije( ) ispitivala zbog navodnog nepostojanja neovisnosti i nepristranosti tog vijeća s obzirom na članak 19. stavak 1. UEU-a i članak 47. Povelje. Budući da između Komisije i Republike Poljske postoji znatno neslaganje u pogledu tumačenja te presude, navodim njezine točke 165. i 166.:

„165. Međutim, nacionalna odredba koja isključivu nadležnost za rješavanje spora u kojem pojedinac navodi, kao u ovom slučaju, da su mu povrijeđena prava koja proizlaze iz pravnih pravila Unije dodjeljuje određenom tijelu koje ne udovoljava zahtjevima neovisnosti i nepristranosti koji proizlaze iz članka 47. Povelje lišila bi dotičnu osobu svakog djelotvornog pravnog lijeka, u smislu tog članka i članka 9. stavka 1. Direktive 2000/78, te bi se njome povrijedio bitan sadržaj prava na djelotvoran pravni lijek utvrđen člankom 47. Povelje […]. Iz toga slijedi da, kada je očito da nacionalna odredba koja određuje da je za odlučivanje o sporu poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku nadležno tijelo koje ne udovoljava zahtjevima neovisnosti ili nepristranosti koji se zahtijevaju na temelju prava Unije, osobito članka 47. Povelje, drugo tijelo koje odlučuje o takvom sporu ima obvezu, kako bi se zajamčila djelotvorna sudska zaštita, u smislu navedenog članka 47., i u skladu s načelom lojalne suradnje utvrđenim u članku 4. stavku 3. UEU‑a, izuzeti iz primjene tu nacionalnu odredbu, tako da o tom sporu može odlučiti sud koji udovoljava tim zahtjevima i koji bi bio nadležan u predmetnom području da ga navedena odredba u tome ne sprječava, odnosno u pravilu sud koji je bio nadležan u skladu s važećim zakonodavstvom, prije nego što je donesena zakonodavna izmjena kojom je ta nadležnost dodijeljena tijelu koje ne udovoljava navedenim zahtjevima […]”( ).

94. Iz prethodno navedenog jasno proizlazi da se presudom A. K. nije dovela u pitanje isključiva nadležnost koja je nacionalnim pravom dodijeljena Disciplinskom vijeću za odlučivanje o predmetima koje suci pokreću u pogledu prava dodijeljenih Direktivom 2000/78. Sud je zapravo utvrdio da se nacionalnim pravom ne može odrediti da sud koji ne ispunjava zahtjeve neovisnosti i nepristranosti koji su potrebni na temelju članka 47. Povelje ima isključivu nadležnost( ). Iz prethodno navedenih odlomaka također proizlazi da Sud nije smatrao da bi nadležnost za odlučivanje o tom pitanju imao ili trebao imati bilo koji drugi nacionalni sud koji ispunjava te zahtjeve. Sud je samo utvrdio da je za odlučivanje o predmetu nadležan sud koji je na temelju nacionalnog prava bio nadležan za odlučivanje o takvim pitanjima u skladu s ranijim zakonodavstvom( ).

95. U presudi A. K. potvrđuje se pravo svake države članice, u skladu s načelom postupovne autonomije, da odredi vlastiti sudski ustroj i uspostavi postupovna pravila o pravnim sredstvima koja pojedincima omogućuju osiguravanje zaštite prava koja izvode iz prava Unije. Osim utvrđenog zahtjeva da nacionalni sudovi moraju biti neovisni, nepristrani i zakonom prethodno ustanovljeni( ), pravila kojima se uređuju takva pravna sredstva moraju biti u skladu s načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti. Zahtjevi koji proizlaze iz tih načela vrijede u pogledu određivanja sudova nadležnih za rješavanje tužbi koje se temelje na pravu Unije i u pogledu postupovnih zahtjeva koji uređuju takve tužbe. Poštovanje navedenih zahtjeva mora se ispitati vodeći računa o mjestu tih pravila u cjelokupnom postupku, tijeku postupka i posebnostima tih pravila pred nacionalnim sudovima( ).

96. Komisija nije tvrdila da članak 26. stavci 2. i 4. do 6., članak 82. stavci 2. do 5. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu i članak 10. Zakona o izmjeni nisu u skladu s načelom ekvivalentnosti. Komisijin prigovor zapravo se odnosi na načelo djelotvornosti i osobito na pravo na djelotvoran pravni lijek. Načelno tvrdi da su pitanja koja se odnose na neovisnost suda ili suca horizontalna pitanja koja se mogu istaknuti u bilo kojem predmetu te bi ih trebali moći ispitati svi nacionalni sudovi koji odlučuju o predmetu koji se odnosi na pravo Unije. Nadležnost za odlučivanje o takvim pitanjima stoga ne smiju imati samo specijalizirani sudovi.

97. Ispitivanje članka 26. stavka 2. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu otkriva da se njime Izvanrednom vijeću dodjeljuje isključiva nadležnost za odlučivanje o prigovorima kojima se ističe, među ostalim, nepostojanje neovisnosti suca ili suda i za osiguravanje pravnog lijeka u tom kontekstu. Svi sudovi, uključujući one koji odlučuju o predmetu koji se odnosi na pravo Unije, stoga moraju pritužbu( ) u kojoj se ističe nepostojanje neovisnosti suda ili suca proslijediti predsjedniku Izvanrednog vijeća. To prosljeđivanje ne prekida postupak pred sudom pred kojim se vodi predmet( ).

98. Izraz „nadležno je” iz članka 26. stavka 2. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu nedvosmislen je te je, prema mojem mišljenju, dovoljan da se osigura isključiva nadležnost Izvanrednog vijeća za pitanja neovisnosti suda, sastava suda ili suca( ). Stoga se čini da tekst te odredbe ne podupire tvrdnju Republike Poljske da se pitanja neovisnosti mogu istaknuti u žalbenom postupku. Osim toga, kad je Sud o tome postavio pitanje na raspravi, Republika Poljska nije iznijela uvjerljive dokaze da se takva pitanja mogu primjereno razmotriti u žalbenom postupku. S obzirom na navedeno, Komisija nije tvrdila, a iz članka 26. stavka 2. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu to ni ne proizlazi, da se pitanje neovisnosti suca ili suda pred Izvanrednim vijećem mora istaknuti u zasebnoj, neovisnoj tužbi. Pitanje istaknuto u skladu s člankom 26. stavkom 2. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu zapravo se smatra postupovnim pitanjem ili zahtjevom koji se podnosi Izvanrednom vijeću. Komisija nije tvrdila da je zahtjev da se takvo postupovno pitanje ili zahtjev proslijedi Izvanrednom vijeću toliko opterećujuć da bi ugrozio punu učinkovitost prava koja su pojedincima zajamčena na temelju članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU-a i članka 47. Povelje. Ne postoje ni dokazi da prosljeđivanje tih pitanja Izvanrednom vijeću stavlja pojedince u postupovno nepovoljan položaj zbog kojeg bi im bilo pretjerano otežano ostvarivanje prava koja su im dodijeljena člankom 19. stavkom 1. UEU-a i člankom 47. Povelje. Iako je točno da su pitanja koja se odnose na neovisnost suda, sastava suda ili suca horizontalna pitanja koja ne trebaju razmatrati specijalizirani sudovi, uopće nije nezakonito da o njima odlučuje drugi sud ili sastav suda. Takvom se praksom čak promiče poboljšana i ujednačena primjena primjenjivih pravila, čime se osigurava djelotvorna pravna zaštita u područjima obuhvaćenima pravom Unije, pri čemu se u potpunosti poštuje načelo nadređenosti.

99. Kad bi se predmetnim nacionalnim pravilom ugrozila djelotvornost članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU-a i članka 47. Povelje( ), primjerice dodjelom monopola za odlučivanje o neovisnosti suda drugom sudu koji sam nije neovisan, načelo nadređenosti prava Unije zahtijevalo bi da sud kojem je podnesena takva tužba( ) donese sve mjere koje su potrebne da se osigura puni učinak tih odredbi prava Unije, po potrebi izuzimanjem iz primjene nacionalnih odredbi ili nacionalne sudske prakse koja im se protive( ).

100. Budući da nije povrijeđeno načelo ekvivalentnosti ili djelotvornosti, stoga smatram da nacionalna pravila o nadležnosti koja ograničavaju sudove ili sastave sudova da odlučuju o pitanjima neovisnosti suda, sastava suda ili suca ne povređuju članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU-a i članak 47. Povelje ni načelo nadređenosti prava Unije.

101. Iz toga slijedi da se člankom 26. stavkom 2. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu nacionalne sudove ne sprečava da ispitaju ispunjavaju li zahtjev neovisnosti u smislu članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU-a i članka 47. Povelje( ). Njime se samo Izvanrednom vijeću dodjeljuje isključiva nadležnost za odlučivanje o neovisnosti suda, sastava suda ili suca nakon što mu se proslijedi takvo pitanje.

102. U Komisijinim argumentima sažetima u točkama 67. i 68. ovog mišljenja u pogledu članka 26. stavaka 4. do 6. i članka 82. stavaka 2. do 5. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu samo se opisuje sadržaj tih odredbi( ). Kao što to jasno proizlazi iz točke 66. ovog mišljenja, Komisija načelno tvrdi da su pitanja neovisnosti sudaca i sudova horizontalne prirode. Prema tome, te odredbe nacionalnog prava povređuju članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU-a i članak 47. Povelje time što svim poljskim sudovima, osim Izvanrednog vijeća, oduzimaju pravo na odlučivanje o pitanjima neovisnosti sudova ili sudaca koja se istaknu u postupku i na koja se odnose te odredbe nacionalnog prava. Međutim, Komisija nije dokazala da te odredbe nacionalnog prava te postupci i pravila o nadležnosti koji su njima propisani ugrožavaju punu učinkovitost članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU-a i članka 47. Povelje ili načela nadređenosti prava Unije. Štoviše, nije uspjela pobiti argumente Republike Poljske da je postupanje specijaliziranog suda u takvim postupcima u skladu s člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU-a i člankom 47. Povelje.

103. Kad je riječ o Komisijinoj tvrdnji da članak 26. stavci 2. i 4. do 6. te članak 82. stavci 2. do 5. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu povređuju članak 267. UFEU-a, osim činjenice da se u tim odredbama uopće ne upućuje na taj članak, nije dokazala da te odredbe pravno ili činjenično( ) sprečavaju ili onemogućuju nacionalni sud, osim Izvanrednog vijeća, pred kojim je pokrenut postupak u kojem se ističe pitanje neovisnosti suda, sastava suda ili suca da podnese zahtjev za prethodnu odluku u skladu s člankom 267. UFEU-a( ).

104. U tom pogledu iz teksta i strukture članka 267. UFEU-a proizlazi da nacionalni sud nije ovlašten Sudu uputiti zahtjev za prethodnu odluku osim ako pred njim nije u tijeku postupak u okviru kojeg je od njega zatraženo donošenje odluke u kojoj se može uzeti u obzir ta prethodna odluka( ).

105. Iz toga slijedi da je, osim izvršavanja isključive nadležnosti koja se člankom26. stavcima 2. i 4. do 6.( ) te člankom 82. stavcima 2. do 5. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu dodjeljuje Izvanrednom vijeću, pitanje neovisnosti sudova, sastava sudova i sudaca horizontalno pitanje koje se može istaknuti pred bilo kojim sudom, kao što je Komisija to pravilno navela. Sud kojem je podneseno pitanje o neovisnosti suda, sastava suda ili suca u postupku koji se pred njim vodi po potrebi može Sudu podnijeti zahtjev za prethodnu odluku.

106. Članak 267. UFEU-a nacionalnim sudovima daje najširu mogućnost obraćanja Sudu ako smatraju da se u predmetu koji je pred njima u tijeku postavljaju pitanja koja zahtijevaju tumačenje odredbi prava Unije koje je nužno za rješavanje podnesenog im spora. Nacionalni su sudovi slobodni koristiti se tom mogućnošću u svakom stadiju postupka kada to smatraju prikladnim( ). Osim toga, prema ustaljenoj sudskoj praksi, čak i ako se nacionalnim pravom zahtijeva od suda da poštuje odluku drugog suda, ta činjenica sama po sebi ne oduzima prvom sudu pravo na to da uputi prethodna pitanja o tumačenju i valjanosti prava Unije na temelju članka 267. UFEU-a. Prvi je sud slobodan, osobito ako smatra da bi zbog odluke drugog suda trebao donijeti presudu protivnu pravu Unije, uputiti pitanja Sudu( ). Usto, presuda koju Sud donosi u prethodnom postupku obvezuje nacionalni sud u pogledu tumačenja odredbi prava Unije o kojima je riječ kad potonji sud odlučuje u glavnom postupku( ).

107. Iz prethodno navedenog proizlazi da sudovi u Republici Poljskoj mogu Sudu uputiti bilo koje pitanje koje smatraju nužnim za donošenje prethodne odluke, u bilo kojoj fazi postupka u kojoj to smatraju primjerenim, čak i na kraju postupka kao što je onaj propisan člankom 26. stavkom 2. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu. Također mogu donijeti bilo koju mjeru koja je nužna za osiguravanje privremene sudske zaštite prava dodijeljenih na temelju prava Unije i na kraju postupka izuzeti iz primjene predmetnu nacionalnu zakonodavnu odredbu ili presudu Izvanrednog vijeća ako je smatraju protivnom pravu Unije. Izvanredno vijeće načelno je kao sud posljednjeg stupnja dužan uputiti zahtjev Sudu na temelju članka 267. trećeg stavka UFEU-a ako mu je podneseno pitanje koje se odnosi na tumačenje UFEU-a.

108. Kad je riječ o Komisijinim tvrdnjama koje se odnose na prijelazne mjere iz članka 10. Zakona o izmjeni, prema ustaljenoj sudskoj praksi postojanje povrede obveza procjenjuje se na temelju stanja koje je postojalo u trenutku isteka roka za usklađivanje koji je postavljen u obrazloženom mišljenju( ). Članak 10. Zakona o izmjeni stupio je na snagu 14. veljače 2020. Komisija je u odgovoru na pitanje Suda na raspravi potvrdila da nema dokaze da ta odredba i dalje proizvodi učinke nakon isteka roka utvrđenog u obrazloženom mišljenju, odnosno 30. prosinca 2020. Stoga je priznala da je članak 10. Zakona o izmjeni „istekao” tog datuma. Iz toga slijedi da je Komisijin prigovor u pogledu članka 10. Zakona o izmjeni nedopušten.

109. U svakom se slučaju, s obzirom na to da ne postoje dokazi koji bi doveli u pitanje zakonitost prijenosa na Izvanredno vijeće isključive nadležnosti za odlučivanje o pitanju neovisnosti suda, sastava suda ili suca u skladu s člankom 26. stavcima 2. i 4. do 6. te člankom 82. stavcima 2. do 5. izmijenjenog Zakona o Vrhovnom sudu, ne mogu prihvatiti Komisijine tvrdnje u pogledu prijelaznih mjera iz članka 10. Zakona o izmjeni, kojim se samo propisuje privremena primjena prethodno navedenih odredbi.

110. Komisija također zahtijeva da se proglasi da je, time što je primijenila nacionalne odredbe na koje se žali u ovom prigovoru, Republika Poljska povrijedila nadređenost prava Unije. Dovoljno je navesti da se tvrdnja u pogledu nadređenosti odnosi na provedbu članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU-a, članka 47. Povelje i članka 267. UFEU-a koju izvršava Republika Poljska. Stoga nije riječ o zasebnom zahtjevu te o njemu nije potrebno odlučiti( ).

111. Stoga predlažem da Sud odbije drugi prigovor.

B. Prvi prigovor – Zabrana da nacionalni sudovi nadziru usklađenost sa zahtjevom iz prava Unije koji se odnosi na djelotvoran pravni lijek pred zakonom prethodno ustanovljenim neovisnim i nepristranim sudom

1. Argumenti stranaka

112. Komisija tvrdi da je, time što je nacionalnim sudovima zabranila da nadziru poštovanje zahtjeva iz prava Unije koji se odnosi na djelotvoran pravni lijek pred zakonom prethodno ustanovljenim neovisnim i nepristranim sudom, Republika Poljska povrijedila obveze koje ima na temelju članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU‑a, u vezi s člankom 47. Povelje, uzimajući u obzir sudsku praksu ESLJP-a u pogledu članka 6. stavka 1. EKLJP-a, kao i na temelju članka 267. UFEU‑a i načela nadređenosti prava Unije.

113. Komisija prvo tvrdi da se člankom 42.a stavcima 1. i 2. Izmijenjenog zakona o ustrojstvu redovnih sudova, člankom 29. stavcima 2. i 3. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu i člankom 5. stavcima 1.a i 1.b Izmijenjenog zakona o ustrojstvu upravnih sudova tim nacionalnim sudovima zabranjuje da nadziru zakonitost imenovanja sudaca ili zakonitost sudskih tijela u Republici Poljskoj, a stoga i predstavlja li sud u čijem sastavu zasjeda sudac zakonom prethodno ustanovljen sud u smislu članka 19. stavka 1. UEU-a, u vezi s člankom 47. Povelje, i s obzirom na presudu ESLJP-a Guðmundur Andri Ástráðsson protiv Islanda( ). Komisija u svojoj replici tvrdi da se ne čini da se u tekstu prethodno navedenih odredbi poljskog prava razlikuju sudski nadzor akta o imenovanju suca koje proglašava predsjednik Republike i sudski nadzor u svrhu osiguravanja da su ispunjena jamstva propisana člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU-a. Pravilnost postupka koji dovodi do imenovanja suca ne utječe samo na valjanost akta o imenovanju, nego i na primjenu zahtjeva iz prava Unije o pristupu zakonom prethodno ustanovljenom neovisnom i nepristranom sudu u skladu s člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU-a i člankom 47. Povelje. U točki 134. presude A. K. navodi se da valja osigurati da materijalne pretpostavke i postupovna pravila o imenovanju sudaca kod pojedinaca ne stvaraju legitimne sumnje u pogledu otpornosti tih sudaca na vanjske čimbenike i njihove neutralnosti u odnosu na suprotstavljene interese.

114. Kao drugo, Komisija tvrdi da članak 55. stavak 4. Izmijenjenog zakona o ustrojstvu redovnih sudova sprečava poljske sudove da ocjenjuju mogu li članovi sastava suda zakonito obnašati sudačke dužnosti. Njime se sudovima zabranjuje da po službenoj dužnosti ili na zahtjev stranaka, na temelju „odredbi koje se odnose na dodjelu predmeta te imenovanje i izmjenu sastava suda”, utvrde da je sastav suda protivan zakonu, da nema dovoljno osoblja ili da osoba nije ovlaštena ili nadležna za odlučivanje. Ta odredba stoga sprečava sudove da nadziranjem zakonitosti presude provjeravaju je li sud zakonom prethodno ustanovljen neovisan i nepristran sud, a stoga i je li nadležan za odlučivanje o predmetu. Osim toga, u skladu s člankom 8. Zakona o izmjeni, na predmete u tijeku primjenjuje se i članak 55. stavak 4. Izmijenjenog zakona o ustrojstvu redovnih sudova. U replici je pojašnjeno da se, u skladu s člankom 55. stavkom 4. Izmijenjenog zakona o ustrojstvu redovnih sudova, nakon što se sudac imenuje u skladu s pravilima o dodjeli predmeta, smatra da je taj sudac zakonito nadležan za odlučivanje o predmetu. Time se onemogućuje da se zahtjev koji se odnosi na zakonom prethodno ustanovljen neovisan i nepristran sud ispita u žalbenom postupku pokrenutom protiv presude.

115. Komisija smatra da se prethodno navedenim nacionalnim odredbama sprečava poljski sud da postupi u skladu sa svojom obvezom da po službenoj dužnosti ili na zahtjev stranke provjeri predstavlja li, s obzirom na svoj sastav, zakonom prethodno ustanovljen neovisan i nepristran sud. Osim toga, tim se odredbama sprečava sudove da utvrde, kad je to pitanje važno za njihovu presudu (primjerice u okviru tužbe za poništenje odluke zbog nezakonitog sastava suda), ispunjava li drugi sud zahtjeve Unije koji se odnose na zakonom prethodno ustanovljen neovisan i nepristran sud u smislu članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU-a, u vezi s člankom 47. Povelje, i s obzirom na sudsku praksu ESLJP-a u pogledu članka 6. stavka 1. EKLJP-a, uzimajući u obzir okolnosti imenovanja suca ili zakonitosti sudskog tijela.

116. Prema Komisijinu mišljenju, za potrebe sudskog nadzora zahtjeva koji se odnosi na zakonom ustanovljen neovisan sud u skladu s člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU-a i člankom 47. Povelje nije potrebno podnijeti poseban mehanizam. Isto tako nije nužno da nacionalni sudac poništi akt o imenovanju suca ili imenovanu osobu razriješi dužnosti. Stoga nije relevantno to što se, u skladu s Ustavom Republike Poljske, akt o imenovanju suca ne može dovesti u pitanje. Na nacionalnom je sudu pred kojim se vodi postupak da odredi posljedice bilo koje povrede zahtjeva koji se odnosi na zakonom prethodno ustanovljen neovisan sud na temelju primjenjivog nacionalnog prava, uzimajući u obzir djelotvornost prava Unije i pitanja kao što je načelo pravne sigurnosti.

117. Republika Poljska tvrdi da Komisija nije obrazložila svoju tvrdnju o navodnoj povredi članka 267. UFEU-a i načela nadređenosti. Osim toga, tvrdi da Komisija nije uputila na članak 26. stavak 3. izmijenjenog Zakona o Vrhovnom sudu niti objasnila na koji način ta odredba povređuje pravo Unije.

118. Republika Poljska jasno razlikuje sudski nadzor akta o imenovanju suca i njegovih učinaka od sudskog nadzora zaštitnih mjera koje sud mora osigurati u skladu s člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU-a. U poljskom se pravu ne dopušta prvi oblik sudskog nadzora te Sud tome nije prigovorio u svojoj presudi A. K.( ). Na temelju Ustava Republike Poljske i ustaljene sudske prakse poljskih sudova, ovlast za imenovanje sudaca pripada predsjedniku Republike. U pogledu te se ovlasti ne provodi i nikada se nije provodio sudski nadzor zbog toga što bi se povrijedilo načelo nesmjenjivosti sudaca kad bi se dopustila takva osporavanja. To je u skladu sa sudskom praksom Suda, u kojoj se navodi da uvjeti za opoziv suca moraju biti propisani zakonom, opravdani i proporcionalni. Također je u skladu sa sudskom praksom ESLJP-a, prema kojoj ustrojstvo pravosuđa ne bi trebalo prepustiti diskreciji sudske vlasti. Suprotno tomu, u poljskom se pravu propisuje sudski nadzor prava na neovisan sud i prava na osiguravanje jamstava propisanih pravom Unije. Republika Poljska dodaje da se sudska praksa ne pokrepljuje Komisijino tumačenje osporavanih odredbi.

119. Republika Poljska smatra da se člankom 42.a stavcima 1. i 2. te člankom 55. stavkom 4. Izmijenjenog zakona o redovnim sudovima, člankom 29. stavcima 2. i 3. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu te člankom 5. stavcima 1.a i 1.b Izmijenjenog zakona o ustrojstvu upravnih sudova ne ograničava ovlast nacionalnih sudova da nadziru dostupnost jamstva koje se pojedincima pruža člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU-a, u vezi s člankom 47. Povelje.

120. Republika Poljska u tom pogledu navodi, kao prvo, da se u slučaju dvojbe u pogledu nepristranosti suca, njegovo izuzeće može zatražiti u skladu s člancima 48. do 54. Zakonika o građanskom postupku( ), člancima 40. do 44. Zakonika o kaznenom postupku( ) ili člancima 18. do 24. Zakona o upravnom postupku( ).

121. Kao drugo, predmet u kojem se u pitanje dovodi nadležnost određenog suda ili se ističu dvojbe u pogledu prava pojedinca na zakonom ustanovljen neovisan i nepristran sud može se uputiti drugom sudu koji ima nadležnost na temelju nacionalnog prava( ) koja je u skladu s člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU-a.

122. Kao treće, ako je sastav suda pred kojim je pokrenut postupak protivan zakonu ili ako je o predmetu odlučivao izuzeti sudac, žalbeni sud treba po službenoj dužnosti poništiti postupak i ukinuti tu presudu u skladu s člankom 379. stavkom 4. Zakonika o građanskom postupku, člankom 349. stavkom 1. podstavkom 1. Zakonika o kaznenom postupku odnosno člankom 183. stavkom 2. podstavkom 4. Zakona o upravnom postupku. Utvrđenje povrede članka 47. Povelje može dovesti da toga da žalbeni sud poništi postupak i ukine presudu na temelju toga što je nije donio zakonom prethodno ustanovljen neovisan i nepristran sud. Međutim, žalbeni sud ne može dovesti u pitanje mandat ili nadležnost suca koji je donio osuđujuću presudu.

123. Republika Poljska u svojem je odgovoru na repliku navela da je svrha članka 42.a stavaka 1. i 2. Izmijenjenog zakona o redovnim sudovima, članka 29. stavaka 2. i 3. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu te članka 5. stavaka 1.a i 1.b Izmijenjenog zakona o ustrojstvu upravnih sudova spriječiti da se mandat ili radni odnos sudaca dovodi u pitanje u postupcima različitima od onih koji su predviđeni Ustavom Republike Poljske i njegovim provedbenim zakonima. Nadalje, člankom 45. Ustava Republike Poljske, međunarodnim ugovorima i Poveljom jamči se pravo na zakonom prethodno ustanovljen neovisan i nepristran sud. Nacionalno zakonodavstvo treba tumačiti s obzirom na sve te odredbe. Nepravilnosti u imenovanju suca ili povreda prava na zakonom prethodno ustanovljen sud ne dovode do poništenja akta o imenovanju suca ili postupka u kojem je taj sudac sudjelovao( ).

124. Republika Poljska smatra da Komisija pogrešno tumači članak 55. stavak 4. Izmijenjenog zakona o ustrojstvu redovnih sudova. Tvrdi da se tom odredbom ne sprečava nadzor nad time je li sud pravilno sastavljen. Njome se samo kodificira sudska praksa Sąda Najwyższyjeg (Vrhovni sud) kojom se određuje da, ako se prilikom odlučivanja o predmetu povrijede odredbe o dodjeli predmeta među sucima nadležnog suda, to nije razlog za izvanredni nadzor na temelju članka 387. Zakonika o građanskom postupku i članka 439. stavka 1. podstavka 2. Zakonika o kaznenom postupku jer bi on doveo do poništenja postupka i ukidanja presude u pogledu kojih se provodi nadzor. Međutim, takva bi povreda mogla biti razlog za redovni nadzor. Stranka bi stoga mogla tražiti ukidanje presude na temelju toga da je povreda primjenjivog poslovnika s njezina stajališta negativno utjecala na ishod predmeta. Usto, stranka može tražiti izuzeće suca ako njegovo sudjelovanje u predmetu povređuje pravo na nepristran sud.

125. Republika Poljska tvrdi da se, suprotno Komisijinoj tvrdnji u točki 114. ovog mišljenja, članak 55. stavak 4. Izmijenjenog zakona o ustrojstvu redovnih sudova ne odnosi na sudski nadzor pitanja je li sud koji je donio presudu zakonom prethodno ustanovljen neovisan i nepristran sud. Ta se odredba odnosi samo na posljedice povrede pravila o dodjeli predmeta i sastavu sudova. Iz toga slijedi da treba odbiti i Komisijin prigovor u pogledu članka 8. Zakona o izmjeni, kojim se određuje da se na predmete u tijeku primjenjuje i članak 55. stavak 4. Izmijenjenog zakona o ustrojstvu redovnih sudova.

2. Ocjena

a) Dopuštenost

126. Republika Poljska tvrdi da povrede članka 267. UFEU-a i načela nadređenosti prava Unije koje Komisija navodi u prvom prigovoru nisu obrazložene. Osim toga, tvrdi da Komisija nije pružila nikakvo obrazloženje ni dokaz da članak 26. stavak 3. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu povređuje pravo Unije. Republika Poljska smatra i da je Komisija nije pravodobno podnijela obrazloženja ili dokaze u potporu tim tvrdnjama i da ih Sud ne treba uzeti u obzir.

127. U postupku koji je na temelju članka 258. UFEU-a pokrenut zbog povrede obveze na Komisiji je da dokaže povredu obveze na način da Sudu pruži sve informacije koje su mu potrebne da utvrdi tu činjenicu, pri čemu se Komisija ne može osloniti ni na kakvu pretpostavku( ). Na temelju članka 21. Statuta Suda Europske unije i članka 120. točke (c) Poslovnika Suda, u tužbi podnesenoj na temelju članka 258. UFEU‑a potrebno je precizno navesti prigovore o kojima se traži izjašnjavanje Suda kao i, u svakom slučaju barem sažeto, pravne i činjenične elemente na kojima se ti prigovori temelje( ). Meritum tužbe na temelju članka 258. UFEU-a stoga treba ispitati isključivo s obzirom na tvrdnje navedene u zahtjevu.

128. Komisija je u svojem prvom prigovoru samo uputila na članak 267. UFEU-a a da pritom nije čak ni sažeto objasnila na koji način odredbe poljskog prava koje je navela povređuju tu odredbu. Činjenica da je Komisija u svojem obrazloženom mišljenju od 30. listopada 2020. objasnila relevantnost članka 267. UFEU-a u kontekstu tog prigovora nije dovoljna za potrebe članka 21. Statuta Suda i članka 120. točke (c) Poslovnika. Osim toga, suprotno tvrdnji u replici, Sud ne može pretpostaviti da postoji „funkcionalna veza” između navodne povrede članka 267. UFEU-a i predmetnih odredbi poljskog prava. Kad je riječ o tome da je Komisija možda objasnila tu „funkcionalnu vezu” u kontekstu drugog prigovora, taj je prigovor istaknut u pogledu drugih odredbi poljskog prava.

129. Suprotno tomu, smatram da se u točki 75. zahtjeva sažeto objašnjava zašto je Komisija smatrala da odredbe poljskog prava navedene u prvom prigovoru povređuju načelo nadređenosti prava Unije. Usto, budući da se u članku 26. stavku 3. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu u biti preuzima njegov članak 29. stavak 3.( ), bilo je dovoljno da Komisija uputi na članak 26. stavak 3. u svojem prvom prigovoru je se iz teksta tog cijelog prigovora može jasno zaključiti zašto je smatrala da potonja odredba povređuje pravo Unije.

130. S obzirom na prethodno navedeno, predlažem Sudu da odbaci kao nedopuštene Komisijine argumente u pogledu članka 267. UFEU-a u kontekstu prvog prigovora.

b) Meritum

1) Uvodne napomene – Opseg Komisijina prvog i drugog prigovora

131. Republika Poljska tvrdi da razlozi istaknuti u Komisijinu drugom prigovoru nisu u skladu s njezinim prvim prigovorom i da su mu proturječni. Komisija tvrdi da ta tvrdnja nije osnovana.

132. Drugi prigovor odnosi se na isključivu nadležnost koja se nacionalnim pravom dodjeljuje Izvanrednom vijeću za odlučivanje o pitanjima neovisnosti suda, sastava sudova i sudaca. U prvom se prigovoru kritizira, među ostalim, činjenica da se određenim odredbama poljskog prava svim nacionalnim sudovima, uključujući Izvanredno vijeće( ), zabranjuje nadzor zakonitosti imenovanja sudaca u Poljskoj. Prvim se prigovorom stoga tvrdi da nijedan sud u Poljskoj nije nadležan za nadzor zakonitosti imenovanja sudaca u Poljskoj u skladu s pravom Unije. Stoga smatram da su prva dva Komisijina prigovora međusobno usklađena.

2) Pravo na djelotvoran pravni lijek pred zakonom prethodno ustanovljenim neovisnim i nepristranim sudom

133. Republika Poljska ne osporava da redovni sudovi, Sąd Najwyższy (Vrhovni sud) i upravni sudovi moraju poštovati članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a, u vezi s člankom 47. Povelje, uzimajući u obzir sudsku praksu ESLJP-a u pogledu članka 6. stavka 1. EKLJP-a i načelo nadređenosti prava Unije. Osim toga, ne osporava da predmetni sudovi moraju provjeriti poštuje li se pravo na zakonom prethodno ustanovljen neovisan i nepristran sud u skladu s presudom Simpson. Republika Poljska tvrdi da se nacionalnim odredbama koje je Komisija navela samo sprečava dovođenje u pitanje akta o imenovanju suca koje proglašava predsjednik Republike. U tom kontekstu ističe niz drugih odredbi poljskog prava koje sucima omogućuju da provjere poštuje li se pristup zakonom prethodno ustanovljenom nepristranom sudu.

134. Suprotno tvrdnjama Republike Poljske, Komisija u ovom postupku ne osporava ovlast predsjednika Republike za imenovanje sudaca, kao ni da se akt o imenovanju suca ne može dovesti u pitanje na temelju poljskog prava( ).

135. Sud je u točki 133. presude A. K. naveo da činjenica da predsjednik Republike imenuje suce ne može stvoriti ovisnost potonjih sudaca u odnosu na predsjednika niti izazvati sumnju u nepristranost tako imenovanih osoba ako suci nakon imenovanja nisu izloženi nikakvom pritisku. Nadalje, u točkama 129. do 136. presude u predmetu A. B. i dr. (Imenovanje sudaca Vrhovnog suda – Pravno sredstvo)( ) navodi se da, iako može postojati nemogućnost ostvarivanja prava na pravno sredstvo u kontekstu postupka imenovanja na mjesta sudaca najvišeg nacionalnog suda, to ne mora stvarati probleme u primjeni zahtjeva koji proizlaze iz prava Unije, pod uvjetom da su dostupni druga djelotvorna pravna sredstva. Različit može biti slučaj kad se ukinu pravna sredstva koja su do tada postojala i kad drugi relevantni elementi koji obilježavaju postupak imenovanja u danom nacionalnom pravno-činjeničnom kontekstu dovode do sustavnih dvojbi pojedinaca u neovisnost i nepristranost sudaca imenovanih na temelju tog postupka( ).

136. Komisijin prvi prigovor stoga je ograničen na tvrdnju da se svim redovnim sudovima, upravnim sudovima i Sądu Najwyższyjem (Vrhovni sud), uključujući Izvanredno vijeće( ), zabranjuje da po službenoj dužnosti ili na zahtjev stranke nadziru osigurava li sud pravo pojedinaca na djelotvoran pravni lijek u područjima obuhvaćenima pravom Unije pred zakonom prethodno ustanovljenim neovisnim i nepristranim sudom( ). Prema Komisijinu mišljenju, sporne odredbe imaju najmanje dva štetna učinka. Kao prvo, sudove sprečavaju da ispituju takva pitanja, neovisno o prirodi i opsegu pravnog lijeka koji bi mogao biti dostupan na razini nacionalnog prava. Kao drugo, sudove sprečavaju i da izuzmu iz primjene nacionalne odredbe protivne članku 19. stavku 1. drugom podstavku UEU-a i članku 47. Povelje.

137. Komisija i Republika Poljska ne slažu se u pogledu opsega odredbi nacionalnog prava o kojima je riječ u prvom prigovoru.

138. Tekstom članka 42.a stavka 2. Izmijenjenog zakona o ustrojstvu redovnih sudova, članka 26. stavka 3. i članka 29. stavka 3. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu i članka 5. stavka 1.b Izmijenjenog zakona o ustrojstvu upravnih sudova izričito se predmetnim sudovima zabranjuje da utvrđuju ili ocjenjuju „zakonitost imenovanja suca”. Istim se odredbama tim sudovima zabranjuje i da utvrđuju ili ocjenjuju „ovlasti za obnašanje sudačkih dužnosti koje iz [tog imenovanja] proizlaze”.

139. Člankom 42.a stavkom 1. Izmijenjenog zakona o ustrojstvu redovnih sudova, člankom 29. stavkom 2. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu i člankom 5. stavkom 1.b Izmijenjenog zakona o ustrojstvu upravnih sudova određuje se i da ti sudovi ne smiju „osporavati zakonitost sudova […] ili tijela za nadzor i zaštitu prava”. Člankom 55. stavkom 4. Izmijenjenog zakona o ustrojstvu redovnih sudova i člankom 8. Zakona o izmjeni( ) onemogućuje se pozivanje na odredbe o organizaciji dodjele predmeta te imenovanju i izmjeni sastava suda u svrhu ograničavanja nadležnosti suca ili utvrđivanja da je sastav protivan zakonu, da je nepravilan ili da je u sastavu suda osoba koja nije ovlaštena ili nadležna za odlučivanje.

140. Tekst tih odredbi na prvi pogled nije ograničen na onemogućavanje nadležnosti suda za poništavanje, erga omnes, akta o imenovanju suca koje proglašava predsjednik Republike. Njime se umjesto toga jasno sprečava sve poljske sudove da po službenoj dužnosti ili na zahtjev stranke u bilo kojim okolnostima i iz bilo kojeg razloga istaknu ili razmatraju pitanje je li sudac zakonito imenovan ili može li izvršavati sudačke dužnosti neovisno o prirodi navodne nezakonitosti, aktu ili postupku koji se osporava ili dostupnom pravnom lijeku. Tekst tih odredbi stoga je toliko općenit da nacionalnim sudovima onemogućuje ispitivanje pitanja neovisnosti sastava suda kao što se to zahtijeva presudom Simpson( ).

141. Unatoč tome što su nacionalni sudovi na temelju članka 26. stavka 2. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu obvezni Izvanrednom vijeću uputiti pitanja vezana uz neovisnost suca ili suda, člankom 26. stavkom 3. tog zakona Izvanrednom se vijeću izričito onemogućuje da ocjenjuje zakonitost imenovanja suca ili njegove ovlasti za obnašanje sudačkih dužnosti. Usto, u skladu s člankom 42.a stavkom 1. Izmijenjenog zakona o ustrojstvu redovnih sudova, člankom 29. stavkom 2. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu i člankom 5. stavkom 1a Izmijenjenog zakona o ustrojstvu upravnih sudova, nijedan poljski sud ne smije osporavati zakonitost suda. Primjena odgovarajućih pravnih lijekova na temelju nacionalnog prava stoga je jednako ograničena.

142. Osim toga, iako se zabrane propisane člankom 55. stavkom 4. Izmijenjenog zakona o ustrojstvu redovnih sudova i člankom 8. Zakona o izmjeni, kao što to tvrdi Republika Poljska, u mnogim slučajevima mogu odnositi samo na organizacijska pitanja, uključujući upravljanje predmetima i radnim opterećenjem, isto je tako moguće da takva pitanja izazivaju dvojbe u pogledu toga je li sud prethodno ustanovljen zakonom i je li nepristran. Sveobuhvatna zabrana čak i isticanja ili razmatranja takvih pitanja u okolnostima opisanim u spornom zakonodavstvu nadilazi ciljeve koje, prema tvrdnjama Republike Poljske, imaju te odredbe i ugrožava dostupnost pravnih lijekova za takvu povredu. Iz toga slijedi da su predmetne odredbe nacionalnog prava toliko općenite da uređuju sve aspekte nadzora prava na zakonom prethodno ustanovljen neovisan i nepristran sud koje je zajamčeno člankom 19. stavkom 1. drugim podstavkom UEU-a i člankom 47. Povelje.

143. Na zahtjev Suda Republika Poljska istaknula je kao dokaz niz drugih odredbi nacionalnog prava kojima se, među ostalim, za izuzeće sudaca propisuje upućivanje predmeta drugom sudu i poništenje postupaka koje žalbeni sudovi provode na temelju toga što ti postupci nisu u skladu sa zahtjevima iz članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU-a i članka 47. Povelje. Primjerice, člankom 48. Zakonika o građanskom postupku i člankom 40. Zakonika o kaznenom postupku propisuje se automatsko izuzeće sudaca u određenim utvrđenim okolnostima. U skladu s člankom 49. Zakonika o građanskom postupku i člancima 41. i 42. Zakonika o kaznenom postupku, sudac sam može zatražiti izuzeće ili stranka može zatražiti izuzeće suca. U skladu s člankom 379. člankom 4. Zakonika o građanskom postupku i člankom 439. Zakonika o kaznenom postupku, sudjelovanje suca na kojeg se odnosi automatsko izuzeće dovest će do poništenja određenog postupka.

144. U tom se kontekstu napominje da je Republika Poljska navela da je Trybunał Konstytucyjny (Ustavni sud) u više navrata ograničio opseg nacionalnih pravila o izuzeću sudaca. Članak 49. Zakonika o građanskom postupku stoga je djelomično prestao važiti 9. lipnja 2020., u dijelu u kojem je omogućavao izuzeće suca na temelju njegova nepravilnog imenovanja koje predsjednik Republike proglašava na prijedlog KRS-a( ). Ista je odredba prestala važiti i 28. veljače 2022. u dijelu u kojem se njome kao okolnost koja će vjerojatno izazvati legitimnu sumnju u nepristranost suca u određenom predmetu priznavao postupak njegova imenovanja koje predsjednik Republike proglašava na prijedlog KRS-a( ). Članak 41. stavak 1. i članak 42. stavak 1. Zakonika o kaznenom postupku prestali su važiti 12. ožujka 2020. u dijelu u kojem su omogućavali ispitivanje zahtjeva za izuzeće suca na temelju nepravilnosti njegova imenovanja koje predsjednik Republike proglašava na prijedlog KRS-a( ). Tom se sudskom praksom nalažu jasna ograničenja mogućnosti izuzeća suca na temelju nepravilnosti njegova imenovanja, za razliku od osporavanja akta o imenovanju suca koje proglašava predsjednik Poljske.

145. Isto tako, različite odredbe poljskog prava o izuzeću sudaca ne umanjuju činjenicu da je tekst članka 42.a stavaka 1. i 2. i članka 55. stavka 4. Izmijenjenog zakona o ustrojstvu redovnih sudova, članka 26. stavka 3. i članka 29. stavaka 2. i 3. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu, članka 5. stavaka 1.a i 1.b Izmijenjenog zakona o ustrojstvu upravnih sudova i članka 8. Zakona o izmjeni iznimno općenit i da se ne odnosi samo na postupke kojima se nastoji osporavati akt o imenovanju suca. Cilj tih odredbi zapravo je spriječiti sud da nadzire sastav suda ili bilo koji akt koji dovodi do imenovanja suca, čime se uskraćuje dostupnost bilo kakvog pravnog lijeka u slučaju povrede zahtjeva iz članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU-a i članka 47. Povelje.

146. Čak i da se prihvati da se čini da se drugim odredbama nacionalnog prava sudovima omogućuje da barem u određenoj mjeri nadziru poštovanje jamstava propisanih u članku 19. stavku 1. drugom podstavku UEU-a i članku 47. Povelje( ), njihovo supostojanje s odredbama nacionalnog prava koje je Komisija dovela u pitanje u svojem prvom prigovoru i ograničenjima koja se sudskom praksom Trybunała Konstytucyjnog (Ustavni sud) nalažu za njihovu primjenu stvara znatnu pravnu nesigurnost, čime se, protivno članku 19. stavku 1. drugom podstavku UEU-a i članku 47. Povelje, ugrožavaju mogućnosti sudova i stranaka u pogledu pristupa zakonom prethodno ustanovljenom neovisnom i nepristranom sudu. Komisija također zahtijeva da se proglasi da je, time što je primijenila nacionalne odredbe na koje upućuje u ovom prigovoru, Republika Poljska povrijedila nadređenost prava Unije. Kao što sam to naveo u svojem odgovoru na drugi prigovor( ), tvrdnja povezana s nadređenosti nije zaseban zahtjev te o njoj kao takvoj nije potrebno odlučiti.

147. Stoga predlažem Sudu da utvrdi da nacionalne odredbe o kojima je riječ u prvom prigovoru mogu ugroziti nadležnost poljskih sudova za nadzor poštovanja zahtjeva koji se odnose na zakonom prethodno ustanovljen neovisan i nepristran sud, protivno članku 19. stavku 1. drugom podstavku UEU-a, u vezi s člankom 47. Povelje, i da stoga povređuju te odredbe prava Unije.

C. Treći prigovor – Proglašenje stegovnom povredom ispitivanja usklađenosti sa zahtjevima Unije koji se odnose na zakonom prethodno ustanovljen neovisan i nepristran sud

1. Argumenti stranaka

148. Ovaj se prigovor odnosi na dodavanje dviju stegovnih povreda u članak 107. stavak 1. točke 2. i 3. Izmijenjenog zakona o ustrojstvu redovnih sudova( ) i članak 72. stavak 1. točke 2. i 3. izmijenjenog Zakona o Vrhovnom sudu( ), kao i na Zakon o izmjeni kojim se u članak 72. stavak 1. točku 1. izmijenjenog Zakona o Vrhovnom sudu unosi stegovna povreda koja uključuje „očite i teške povrede zakona”. Prema Komisijinu mišljenju, ocjena koju nacionalni sud provodi u pogledu neovisnosti drugog suca ili sudskog tijela i njegova statusa kao „zakonom prethodno ustanovljenog suda” smatra se stegovnom povredom na temelju članka 107. stavka 1. točaka 2. i 3. izmijenjenog Zakona o ustrojstvu redovnih sudova i članka 72. stavka 1. točaka 2. i 3. Izmijenjenog zakona o Vrhovnom sudu. Republika Poljska time je povrijedila obveze koje ima na temelju članka 19. stavka 1. drugog podstavka UEU-a, u vezi s člankom 47. Povelje, kao i na temelju članka 267. UFEU-a.

149. Komisija polazi od stajališta da se ne može smatrati da je nacionalni sud počinio stegovnu povredu i da ne smije biti izložen riziku od izricanja stegovnih mjera ako poš