ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
24.

Uvjeren sam da je uloga, koja je Uredbom br. 211/2011 povjerena Komisiji u postupku registracije prijedloga EGI, ključna te da je važno, uzimajući u obzir razlog postojanja mehanizma EGI, da ta institucija u svojim odlukama o odbijanju registracije pokaže izvrstan pedagoški pristup, s obzirom na to da se podrazumijeva da autori takvih prijedloga nisu nužno iskusni stručnjaci u području prava Unije. Ipak, ne smatram razumnim stavljati Komisiji na teret, kao što bi to želio žalitelj, obvezu obrazlaganja kojom bi se od nje zahtijevalo da objasni razloge zbog kojih nijedna odredba Ugovorâ ne može biti temelj djelovanja Unije, barem u slučaju u kojem se početna nepreciznost koju sam već istaknuo ( 27 ) i koja se nastavila tijekom žalbenog postupka ( 28 ) može pripisati autorima prijedloga EGI. To bi, naime, dovelo do toga da se od te institucije zahtijeva da, suprotno onome što se predviđa sudskom praksom, navodi sve „relevantne” pravne elemente, čak i one koje autori prijedloga EGI možda ne bi predvidjeli te iako je u toj fazi analize jedino pravo pitanje je li adresatu odluke bilo omogućeno da razumije razloge odbijanja njegova zahtjeva. Međutim, prema mojem mišljenju, iz sporne odluke sasvim jasno proizlazi da je Komisija odbila registrirati prijedlog EGI jer je smatrala da taj prijedlog razvidno nije u okviru njezinih ovlasti.
45.

U tom pogledu, kako sam to već naglasio u prethodnom predmetu ( 13 ), u graničnim situacijama, kao što je ovaj predmet, u obzir treba uzeti razinu koristi dodijeljene zakonodavstvom dotične države članice, da bi se osiguralo to da dotično zakonodavstvo ne isključi dotičnu osobu iz zaštite koju pružaju osnovne grane socijalne sigurnosti. Ako je razina zaštite dostupne prema tom zakonodavstvu očito neodgovarajuća, to bi se trebalo uzeti u obzir prilikom određivanja primjenjivog zakonodavstva. Osobito bi moglo biti prikladno privremeno suspendirati primjenu zakonodavstva određenog prema kolizijskim pravilima i primijeniti zakonodavstvo druge države članice, koje pruža odgovarajuću zaštitu.
37.

Sud koji je uputio zahtjev ističe da se davanje za nezaposlenost isplaćuje posebnoj kategoriji radnika – „onima koji su u pravnoj situaciji nezaposlenosti”. Međutim, na drugim mjestima u odluci kojom je uputio prethodno pitanje navodi da se ustavna osnova španjolskog sustava socijalne sigurnosti odnosi na sve državljane, tako što jamči odgovarajuću socijalnu pomoć i davanja u slučaju nevolje, osobito nezaposlenosti ( 19 ). Ne vidim na koji način „svi državljani” mogu predstavljati posebnu kategoriju radnika. Naime, oni koji primaju to davanje pripadaju skupini koja ima opća obilježja potrebna za stjecanje prava na to davanje – odnosno, imaju pravni status nezaposlenosti. To se uvelike razlikuje od primjera posebnih kategorija radnika koje je Sud utvrdio u svojoj sudskoj praksi, kao što su nacionalni javni službenici i kazališni djelatnici ( 20 ).
83.

Smatram da to ovdje nije slučaj. Naime, prema mojem mišljenju, takva je prednost dodijeljena putem prijenosa sredstava između privatnih osoba. Točnije, ta je prednost dodijeljena na štetu proizvođača drugih vrsta električne energije – s obzirom na to da će ti proizvođači prodati manju količinu svoje električne energije ili će je prodati po nižoj cijeni – i na štetu opskrbljivača električnom energijom – s obzirom na to da električnu energiju dobivenu iz kogeneracije dužni kupiti po cijeni višoj od prodajne cijene električne energije koju nude proizvođači drugih vrsta električne energije.
10.

Odluka Komisije 2003/564/EZ ( 6 ) sadržava, u prilogu, Unutarnje propise. Članak 3. Unutarnjih propisa odnosi se na obradu odštetnih zahtjeva. U njemu je predviđeno: „1. Kada ured dobije obavijest o nezgodi koja se dogodila na području zemlje za koju je nadležan, a u kojoj je sudjelovalo vozilo iz neke druge zemlje, on bez čekanja službenog odštetnog zahtjeva počinje istraživati okolnosti nezgode. Što je prije moguće daje obavijest o takvoj nezgodi osiguratelju koji je izdao zelenu kartu ili policu osiguranja ili, ovisno o slučaju, odgovarajućem uredu. Ipak, ako to propusti učiniti, za to ne odgovara. […] 4. Sve odštetne zahtjeve ured obrađuje potpuno samostalno u skladu sa zakonima i drugim propisima koji važe u zemlji u kojoj je došlo do nezgode, a koji se odnose na odgovornost, naknadu štete oštećenim osobama i obvezno osiguranje u najboljem interesu osiguratelja koji je izdao zelenu kartu ili policu osiguranja ili, ovisno o slučaju, odgovarajućeg ureda. Ured je isključivo nadležan za sva pitanja u vezi s tumačenjem prava važećeg u zemlji u kojoj je došlo do nezgode (čak i kada se ono odnosi na pravne odredbe važeće u drugoj zemlji) i za likvidaciju šteta. Podložno potonjoj odredbi, ured na žuran zahtjev prije donošenja konačne odluke izvješćuje osiguratelja ili odgovarajući ured.”
70.

Za Polychrono Helenska Republika dostavila je dvanaest uzoraka za 2012. i dvanaest uzoraka za 2013. godinu. Komisija navodi da četiri uzorka dostavljena za 2012. godinu prelaze propisane vrijednosti. Ona dalje navodi da tri uzorka dostavljena za 2013. godinu također prelaze te vrijednosti. Komisija smatra da to predstavlja više neusklađenih primjeraka nego što je to dopušteno prema tablici 3. u Prilogu I. Komisija smatra da se dostavljeni uzorci ne mogu smatrati oglednima jer nisu prikupljeni u skladu s dijelom D Priloga I. Konkretno, nijedan primjerak nije dostavljen za razdoblje od siječnja do travnja 2012. te za razdoblje od siječnja do travnja i za studeni i prosinac 2013. Čak ni šesnaest uzoraka koje je Helenska Republika dostavila za 2013. tijekom pisanog dijela postupka nije u načelu izmijenilo Komisijino stajalište da ta država članica nije predočila uzorke koji dokazuju usklađenost.
28.

Žalbe su podijeljene na šest dijelova koji se gotovo isključivo odnose na prvi žalbeni razlog. Kao prvo, žalitelj navodi da članak 6. stavak 1. Direktive 2001/83 ne predstavlja tek odredbu kojom se provodi sudska praksa Suda, nego da se on treba protumačiti drugačije nego što je to učinio Opći sud. Kao drugo, ističe da nije važno je li se Aclasta mogla odobriti kao izmjena Zomete umjesto što se odobrila putem zasebnog odobrenja za stavljanje u promet. Kao treće, žalitelj nije mogao odlučiti hoće li podnijeti zahtjev za zasebno odobrenje za stavljanje u promet Aclaste ili zahtjev za uključivanje nove terapijske indikacije u prvo odobrenje za stavljanje u promet Zomete, nije pokušavao zaobići ili zlouporabiti primjenjivo razdoblje zakonske zaštite podataka. Kao četvrto, tumačenje primjenjivih odredbi koje žalitelj predlaže ne dovodi do neograničenog produljenja razdoblja zakonske zaštite podataka. Kao peto, žalitelj iznosi određena razmatranja o odnosu između Direktive 2001/83 i Uredbe br. 2309/03 (sada Uredba br. 726/2004). Naposljetku, poziva se na cilj relevantnog zakonodavstva.
25.

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), pred kojim se vodi postupak, stoga je Sudu 24. prosinca 2015. postavio sljedeća pitanja na temelju članka 267. UFEU‑a: 1. Jesu li, s obzirom na članak 132. stavak 1. točku (i) Direktive o PDV‑u, isporuke restoranskih usluga i usluga zabavnih aktivnosti koje obrazovna ustanova pruža uz naknadu javnosti (koja nije primatelj glavne isporuke obrazovanja) „usko povezane” s osiguranjem obrazovanja u okolnostima u kojima pružanje tih usluga omogućuju studenti (koji su primatelji glavne isporuke obrazovanja) u okviru svojeg obrazovanja i kao bitan dio svojeg obrazovanja? 2. Pri odlučivanju o tome nalaze li se isporuke restoranskih usluga i usluga zabavnih aktivnosti u okviru izuzeća iz članka 132. stavka 1. točke (i) kao usluge „usko povezane” s osiguranjem obrazovanja: (a) je li važno to što studenti imaju koristi od sudjelovanja u pružanju predmetnih isporuka, a ne od predmeta tih isporuka; (b) je li važno to što studenti te isporuke ne primaju i ne koriste, bilo izravno ili neizravno, nego ih uz naknadu prima i koristi javnost koja nije primatelj glavne isporuke obrazovanja; (c) je li važno to što, sa stajališta tipičnih primatelja predmetnih usluga (odnosno, javnosti koja za njih plaća), isporuke ne predstavljaju način boljeg korištenja bilo kojom drugom isporukom nego su same sebi svrha; (d) je li važno to što, sa stajališta studenata, predmetne isporuke nisu same sebi svrha, nego je sudjelovanje u pružanju isporuka način boljeg korištenja glavnom isporukom obrazovnih usluga; (e) u kojoj mjeri treba uzeti u obzir načelo porezne neutralnosti?
48.

U svakom slučaju dodajem da je člankom 6. stavkom 4. točkom (c) Direktive 2010/40 Komisiji pružen dostatni pravni temelj za to da predvidi da države članice moraju imenovati nadzorno tijelo iz razloga navedenih u točkama 58. do 65. ovog mišljenja. Prema tome, hipotetska pogreška koja se tiče prava koju je u tom pogledu počinio Opći sud nije bitna jer Komisija ima pravo predvidjeti imenovanje nacionalnog nadzornog tijela čak i pod pretpostavkom da ovlaštenje mora biti ograničeno na aspekte koji su izričito utvrđeni u članku 6. stavku 4. Direktive 2010/40 ( 15 ).
14.

Za treće razdoblje povrede, odnosno razdoblje od 2. listopada 1998. do 21. ožujka 2000. za kositrene stabilizatore i od 2. listopada 1998. do 22. ožujka 2000. za sektor ESBO/esteri, Komisija je zaključila da je povrede počinio Akcros (uvodne izjave 582. do 587. sporne odluke).
2.

To se pitanje pojavilo u kontekstu oporezivanja neostvarene kapitalne dobiti (takozvane skrivene rezerve) u okviru posebnog oblika izlaznog poreza. Do toga dolazi kad većina upravitelja (trustees) prenese svoje boravište u inozemstvo ili kad se imenuju upravitelji od kojih većina boravi u inozemstvu. Danas postoje brojni primjeri sudske prakse o izlaznom oporezivanju ( 3 ), koje je u načelu dopušteno. Odlazak subjekta ne može značiti da se država članica podrijetla treba odreći svojeg prava na oporezivanje kapitalne dobiti koja je nastala u okviru njezine porezne nadležnosti prije prijenosa ( 4 ). Isto se načelo mora primijeniti na pravo ispravka prethodno priznatog izuzeća od poreza na temelju amortizacije ako je i to dovelo do nastanka skrivenih rezervi. Međutim, s vremenom su u sudskoj praksi postavljeni određeni zahtjevi koji se primjenjuju na izlazno oporezivanje. Na te se zahtjeve oslonio i zakonodavac Unije kad je nedavno u članku 5. Direktive (EU) 2016/1164 ( 5 ), koji se ovdje ne primjenjuje, uveo sličnu obvezu izlaznog oporezivanja imovine ( 6 ). To očito upućuje na postupnu promjenu u svijesti o pravu, koja također naknadno može utjecati na pravnu ocjenu ( 7 ).
44.

Žalbeno vijeće odlučilo je taj (drugi) put da je BSA svojom ocjenom spornog dodatnog obilježja za potrebe tehničkog ispitivanja povrijedio točku III.3 Protokola CPVO TP/14/1 zbog sljedećih razloga: a) ni u jednom od važećih protokola niti njihovim vodećim načelima, odnosno u UPOV TG/14/8 (iz 1995.) i CPVO TP/14/1 (iz 1993.), nije navedeno to svojstvo; b) Schniga nije zatražila da se uzme u obzir to svojstvo u tehničkom upitniku, a niti tijekom razdoblja ispitivanja; c) BSA nije spomenuo sporno dodatno svojstvo u svojoj korespondenciji s CPVO‑m koji ga je prvi put naveo u završnom izvješću o ispitivanju, kao i u odluci predsjednika Ureda od 14. prosinca 2006. i d) ta odluka od 14. prosinca 2006. kojom je odobrena retroaktivna primjena navedenog svojstva, sadržavala je temeljnu pogrešku jer je bila donesena 12 mjeseci nakon završnog izvješća i nije bila u skladu s člankom 22. stavkom 2. Uredbe br. 1239/95.
19.

U skladu s člankom C stavkom 1., proračunske obveze trebale su se preuzeti na temelju odluka Komisije kojima se odobravaju dotične mjere. Obveze za projekte zaštite okoliša koji su se trebali provesti tijekom razdoblja od dvije godine ili više trebalo je u pravilu izvršiti u godišnjim obrocima. Obveze u vezi s prvim godišnjim obrokom trebale su se preuzeti kada je Komisija donijela odluku o dodjeli potpore Zajednice. Obveze u vezi sa sljedećim godišnjim obrocima trebale su se temeljiti na početnom ili revidiranom planu financiranja za mjeru te su se obično trebale preuzeti na početku svake proračunske godine (članak C stavak 2. točka (a)). Pojedinosti koje se odnose na obveze trebale su biti navedene u odlukama Komisije kojima se odobravaju mjere o kojima je riječ (članak C stavak 4.).
17.

Pitanje nacionalnog suda zapravo se odnosi na stupanj povezanosti između električne energije i kemijske redukcije. Električna energija ne upotrebljava se izravno u kemijskoj transformaciji željezne rude u smislu upotrebe za uklanjanje kisika iz rude ( 3 ). Umjesto toga, električna energija upotrebljava se za proizvodnju pogonskog sredstva – komprimiranog zraka – za kemijsku redukciju. To pogonsko sredstvo ključno je za kemijsku redukciju i injektira se izravno i neposredno u visoku peć. No je li to „neposredno” i „izravno” dovoljno da bi se moglo smatrati da se upotrebljava „u svrhu kemijske redukcije”?
39.

Tim istim kriterijima moraju se voditi i nacionalni sudovi prilikom provedbe, u okviru ovlasti koje su im priznate u pravnom poretku kojem pripadaju, ispitivanja visine pristojbi povezanih s korištenjem željezničke infrastrukture, uključujući, i time dolazimo do četvrtog pitanja koje je postavio Landgericht Berlin (Zemaljski sud u Berlinu), u slučaju da je riječ o ispitivanju primjerenosti koje bi moglo dovesti do ex aequo et bono određivanja spornih pristojbi.
35.

Kao prvo, želim navesti da je tužitelj u glavnom postupku na raspravi, među ostalim, tvrdio da dijete V. nije imalo svoje uobičajeno boravište u Nizozemskoj nego u Litvi. Prema njegovu mišljenju, od trenutka u kojemu se sudskom odlukom odredi boravište djeteta kod jednoga od roditelja, to je „pravno” boravište koje treba smatrati mjestom uobičajenog boravišta. Međutim, prema ustaljenoj sudskoj praksi, „pojam ‚uobičajenog boravišta’, u smislu članka 8. stavka 1. [te] uredbe, odgovara mjestu koje odražava određenu integraciju djeteta u socijalno i obiteljsko okruženje. To mjesto treba odrediti nacionalni sud vodeći računa o posebnim činjeničnim okolnostima svakog pojedinog slučaja” ( 5 ). Sud je dodao da „[m]eđu kriterijima u odnosu na koje je na nacionalnom sudu da utvrdi mjesto uobičajenog boravišta djeteta, treba osobito istaknuti uvjete i razloge boravka djeteta na državnom području neke države članice kao i njegovo državljanstvo [...]. Kao što je to Sud usto pojasnio u točki 38. [presude od 2. travnja 2009., A ( 6 )], kako bi odredio uobičajeno boravište djeteta, pored njegove fizičke prisutnosti u nekoj državi članici, drugi dodatni čimbenici trebaju ukazivati na to da prisutnost ni u kojem slučaju nije privremena ili povremena” ( 7 ).
3.

Uvodna izjava 9. Direktive 2004/17 navodi kako slijedi: „Kako bi se zajamčilo otvaranje ugovora o javnoj nabavi tržišnom natjecanju, a koje sklapaju subjekti koji djeluju u sektoru vodnoga gospodarstva, energetskom i prometnom sektoru te sektoru poštanskih usluga, potrebno je izraditi propise za usklađivanje ugovora iznad određene vrijednosti na razini Zajednice. To se usklađivanje temelji na zahtjevima koji se mogu zaključiti iz članaka 14., 28. i 49. Ugovora o osnivanju Europske zajednice i iz članka 97. Ugovora o osnivanju Europske zajednice za atomsku energiju, i to na načelu jednakog tretmana, čije je načelo nediskriminacije samo određeniji izraz, načelu uzajamnog priznavanja, načelu razmjernosti, kao i načelu transparentnosti. S obzirom na prirodu sektora na koje se to usklađivanje odnosi, ono bi trebalo uspostaviti okvir za dobru trgovinsku praksu i omogućiti maksimalnu fleksibilnost uz istodobno osiguranje primjene tih načela. […]“
37.

Dakako, to što nacionalni sud nije identificirao određenu odredbu prava Unije čije tumačenje zahtijeva može ponekad dovesti do takvih poteškoća da će se Sud odbiti izjasniti o meritumu prethodnog pitanja koje mu je postavljeno ( 13 ). Međutim, često je na Sudu, s obzirom na sve elemente koje je priopćio sud koji je uputio zahtjev te kako bi u skladu s člankom 267. UFEU‑a dao koristan odgovor na zahtjev koji mu je upućen radi rješavanja glavnog postupka, da uzme u obzir pravna pravila Unije na koja se nacionalni sud nije pozvao prilikom postavljanja pitanja ( 14 ). To se konkretno događa kada se u prethodnom pitanju koje je postavljeno Sudu ne navodi nijedno posebno pravno pravilo Unije, već se općenito poziva na Ugovor ili pravo Unije u cjelini ( 15 ). Na taj način Sud pridržava pravo, u slučaju nepreciznih, nejasnih ili neprikladnih pitanja, da iz svih elemenata koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev te iz spisa u glavnom predmetu izvede one elemente prava Unije koje treba tumačiti uzimajući u obzir predmet spora ( 16 ).
2.

To su, u bitnome, dva glavna pitanja istaknuta u ovim spojenim predmetima u vezi s dvjema žalbama koje su zajedno podnijela dva kineska društva, Changshu City Standard Parts Factory i Ningbo Jinding Fastener Co. Ltd. Svojim žalbama ta dva društva zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 29. travnja 2015., Changshu City Standard Parts Factory i Ningbo Jinding Fastener/Vijeće ( 2 ) (u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je on odbio njihove tužbe za poništenje Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 924/2012 ( 3 ) od 4. listopada 2012. (u daljnjem tekstu: sporna uredba).
1.

Ovom žalbom Yoshida Metal Industry Co. Ltd (u daljnjem tekstu: Yoshida) zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 21. svibnja 2015., Yoshida Metal Industry/EUIPO ( 2 ), kojom je on odbio njegove tužbe za poništenje odluka prvog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) u vezi s postupcima za proglašavanje žiga ništavim između, s jedne strane, i‑Design AG, Bodum France i Bodum Logistics A/S (u daljnjem tekstu, zajedno: Pi‑Design i dr.) i, s druge strane, Yoshide ( 3 ).
70.

Situacija u kojoj su se žalitelji našli možda jest nesretna, no u svakom slučaju nije iznimna. To što predmete poduzetnikâ, u situaciji poput one u kojoj se nalaze žalitelji, upravna tijela Unije i, ovisno o okolnostima, sudovi Unije mogu ispitati više puta prirodna je posljedica načina na koji su tvorci Ugovorâ i zakonodavac Unije predvidjeli sustav upravljanja u tom području. Ustvari, cilj je zahtjeva za dovršenje nekoliko postupovnih radnji (koje mogu biti dugotrajne) prije nego što nadležno tijelo donese konačnu odluku osigurati ne samo pravilan ishod, nego i pravičnost samog postupka.
41.

Kad je riječ o drugom pitanju, Komisija navodi da, u skladu s člankom 71. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive o PDV-u, oporezivi događaj i obveza obračuna PDV-a pri uvozu nastaju kada roba prestane biti obuhvaćena carinskim postupkom ili jednom od situacija predviđenih člankom 156. Direktive o PDV-u. U ovom slučaju izuzimanje robe ispod carinskog nadzora zbog otpečaćivanja dovelo bi do nastanka carinskog duga na temelju članka 203. CZZ-a i do izlaska robe iz postupka provoza, čime bi se ispunili uvjeti za uvoz u skladu s člankom 70. i člankom 71. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive o PDV-u. Međutim, s obzirom na to da je do izuzimanja robe došlo izvan njemačkog poreznog područja, nije moglo doći do uvoza u smislu članka 61. te direktive.
17.

Ipak ostajem pri mišljenju da bi se, u ovom stadiju obrazloženja i u ovom dijelu testa koji se odnosi na moguće opravdanje novog ograničenja u smislu članka 13. Odluke br. 1/80, Sud trebao držati in abstracto analize važnog razloga na koji se pozvala njemačka vlada. Postizanje učinkovitog upravljanja migracijskim tokovima jedan je od ciljeva zajedničke politike useljavanja iz članka 79. stavka 1. UFEU‑a i ne čini se da je kao takvo protivno cilju koji se želi postići Sporazumom o pridruživanju EEZ‑Turska. Važan razlog u općem interesu koji je navela njemačka vlada čini mi se tim više prihvatljivim kada se uzme u obzir da je Unija, kao što to svatko zna, suočena s neviđenom migracijskom krizom i da, po mojem mišljenju, Sud ne bi imao prava odbiti državi članici mogućnost da se pozove – pri čemu to ni u kojem slučaju ne bi bilo dovoljno da se opravda zakonodavstvo o kojemu je riječ u glavnom postupku – na postizanje cilja koji i sama Unija očajnički želi postići. Ako Sud treba imati konkretniji pristup, ipak bi se moglo postaviti pitanje tiče li se doista pitanje prava boravka u Njemačkoj djeteta rođenog na njemačkom državnom području i koje tamo oduvijek boravi – drugim riječima, koje, dakle, nikada nije migriralo – upravljanja migracijskim tokovima.
39.

Sličan pristup može se primijeniti na pojam „prikladan […] za pušenje bez daljnje industrijske obrade”, kako je upotrijebljen u članku 5. stavku 1. točki (a) Direktive 2011/64. To me navodi na zaključak da je, općenito govoreći, „duhan za pušenje” u smislu te odredbe duhan koji je pripremljen ili se jednostavno može pripremiti za potrošnju na neindustrijski način a da pritom ne potpada pod jednu od preostalih kategorija određenih u toj direktivi. Je li to ovdje slučaj, treba razmotriti s funkcionalnog stajališta. U tom pogledu, ne može se smatrati industrijskom obradom kada pušači koji nemaju za to ranije svladane vještine za vlastite potrebe ručno obrade duhan koji je rezan ili na drugi način usitnjen, svinut ili prešan u blokove, u proizvod koji je prikladan za pušenje.
32.

U prilog svojim žalbama žalitelji ističu dva žalbena razloga, istovjetna u oba predmeta, od kojih je prvi usmjeren protiv obrazloženja pobijanih rješenja prema kojima se nadzor koji je Opći sud proveo u ovom slučaju ne proteže na Komisijine ocjene o nespojivosti programa potpora prije njegove izmjene (točke 56. do 60., 69. do 74., 81. do 82. i 86. do 87. pobijanih rješenja), a drugi protiv obrazloženja prema kojima se taj nadzor ne proteže na ocjene odgovarajućih mjera koje je sporna odluka učinila pravno obvezujućima (točke 61. do 66., 78. do 80. i 90. do 95. pobijanih rješenja). Prema mišljenju žaliteljâ ta su obrazloženja zahvaćena pogreškom koja se tiče prava, „pogrešnom ocjenom činjenica” i nedostatkom obrazloženja.
11.

Visoki sud je 14. kolovoza 2015. utvrdio, sukladno njegovu tumačenju odjeljka 16. pododjeljaka 3. do 5.A Zakona o Europskom uhidbenom nalogu iz 2003., da nije nadležan odlučivati o zahtjevu za određivanje novog datuma predaje. Zahtjev je odbijen i tuženik je pušten iz pritvora. Irsko središnje tijelo uložilo je žalbu protiv te odluke pred sudom koji je uputio zahtjev, Court of Appeal (Žalbeni sud, Irska). Sud koji je uputio zahtjev smatra da mu je potrebna pomoć Suda oko razjašnjenja pododjeljka 16. pododjeljaka 3. do 5.A Zakona o Europskom uhidbenom nalogu iz 2003. s obzirom na to da je tim odredbama prenesen članak 23. Okvirne odluke.
75.

Dakle, suprotno navodima hrvatske vlade, članak 3. prema mojem mišljenju ne smije se tumačiti kao obično pojašnjenje graničnih slučajeva. Razlog tomu jest i to što, kao što je to već prethodno navedeno, javni bilježnici (i tijela za izvršenje) ( 35 ) nisu „sudovi” u uobičajenom smislu te riječi. Štoviše, ako bi, suprotno mojoj tezi, javni bilježnici obično bili „sudovi”, nije jasno zašto bi tu činjenicu bilo potrebno izričito navesti, i to samo u vezi s posebnom funkcijom koju obavljaju mađarski javni bilježnici, no ne i u pogledu njihovih drugih funkcija ili javnih bilježnika drugih država članica ( 36 ).
2.

Prema članku 3. točki (b) Direktive 2003/87, „emisije“ stakleničkih plinova, za potrebe te direktive, postoje samo kada su plinovi (uključujući ugljikov dioksid) ( 3 ), obuhvaćeni sustavom trgovanja emisijskim jedinicama, ispušteni „u atmosferu“. Određene odredbe Uredbe Komisije (EU) br. 601/2012 ( 4 ), koja provodi Direktivu 2003/87, navodno proširuju pojam „emisije“ iz te direktive. To je zato što one tretiraju ugljikov dioksid, prenesen s jednog postrojenja na drugo postrojenje koje preoblikuje taj plin u stabilan kemijski proizvod ( 5 ) u kojemu je kemijski vezan (tako da u biti nije ispušten u atmosferu), kao „emisiju“ prvog postrojenja. Posljedično, operater prvog postrojenja (izvorno postrojenje) mora uključiti taj ugljikov dioksid u svoje godišnje izvješće nadležnom nacionalnom tijelu i predati odgovarajuće emisijske jedinice. Verwaltungsgericht Berlin (Upravni sud, Berlin, Njemačka) (u daljnjem tekstu: sud koji je uputio zahtjev) pita se je li to u skladu s opsegom pojma „emisije“ iz Direktive 2003/87 i jesu li relevantne odredbe Uredbe br. 601/2012 stoga nevažeće.