STAJALIŠTE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MELCHIORA WATHELETA

od 29. listopada 2015. ( 1 )

Predmet C‑455/15 PPU

P.

protiv

Q.

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Varbergs tingsrätt (prvostupanjski sud u Varbergu, Švedska))

„Područje slobode, sigurnosti i pravde — Pravosudna suradnja u građanskim stvarima — Nadležnost, priznavanje i izvršenje sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću — Uredba (EZ) br. 2201/2003 — Načelo uzajamnog priznavanja sudskih odluka — Razlog nepriznavanja sudske odluke koja se odnosi na roditeljsku odgovornost — Članak 23. točka (a) — Odluka koja je očito u suprotnosti s javnim poretkom u državi članici u kojoj se zahtijeva priznavanje — Članak 24. — Zabrana preispitivanja nadležnosti suda države članice podrijetla“

I – Uvod

1. Ovim prethodnim pitanjem od 25. kolovoza 2015., koje je zaprimio 28. kolovoza 2015., Sud je pozvan izjasniti se o dosegu članka 23. točke (a) i članka 24. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000 ( 2 ).

2. Zahtjev je podnesen u okviru spora između P.-a i Q. u vezi s pravom na skrb nad jednom od njihovih dviju kćeri.

II – Pravni okvir

A – Pravo Unije

3. Članak 2. Uredbe br. 2201/2003, naslovljen „Definicije“, predviđa: „U svrhe ove Uredbe: [...] 9. izraz ‚pravo na skrb’ uključuje prava i obveze koji se odnose na roditeljsku skrb nad djetetom, a posebno na pravo određivanja djetetova boravišta; [...]“

4. Članak 8. Uredbe br. 2201/2003, naslovljen „Opća nadležnost“, glasi: „1. Sudovi države članice nadležni su u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću prema djetetu koje ima uobičajeno boravište u državi članici u trenutku pokretanja postupka. 2. Stavak 1. podložan je primjeni odredaba članaka 9., 10. i 12.“

5. Članak 15. te uredbe, naslovljen „Prijenos nadležnosti na sud koji je primjereniji za rješavanje“, glasi: „1. Iznimno, sudovi države članice koji imaju stvarnu nadležnost mogu, ako smatraju da bi sud druge države članice, s kojom je dijete posebno povezano, mogao bolje rješavati predmet, ili neki posebni dio predmeta, i ako je to u interesu djeteta: (a) zastati s rješavanjem predmeta ili dijela predmeta i pozvati stranke da podnesu zahtjev sudu te države članice u skladu sa stavkom 4.; ili (b) zahtijevati od suda druge države članice da se proglasi nadležnim u skladu sa stavkom 5. 2. Stavak 1. primjenjuje se: (a) na zahtjev stranke; ili (b) po službenoj dužnosti; ili (c) na zahtjev suda druge države članice s kojom je dijete posebno povezano, u skladu sa stavkom 3. Prijenos po službenoj dužnosti ili na zahtjev suda druge države članice mora prihvatiti barem jedna stranka. 3. Smatra se da je dijete posebno povezano s nekom državom članicom, kao što je spomenuto u stavku 1., ako je u toj državi članici: (a) dijete dobilo uobičajeno boravište nakon pokretanja postupka pred sudom iz stavka 1.; ili (b) je u njoj bilo prethodno uobičajeno boravište djeteta; ili (c) je dijete njezin državljanin; ili (d) je u njoj uobičajeno boravište nositelja roditeljske odgovornosti; ili (e) se u njoj nalazi imovina djeteta, a predmet se odnosi na upravljanje, čuvanje ili raspolaganje njegovom imovinom. 4. Sud države članice koji je stvarno nadležan određuje vremenski rok za pokretanje postupka pred sudovima druge države članice u skladu sa stavkom 1. Ako u tome roku nije pokrenut postupak pred tim sudovima, sud pred kojim je pokrenut postupak nastavlja biti nadležan u skladu s člancima 8. do 14. 5. Sudovi te druge države članice mogu, ako to opravdavaju posebne okolnosti u predmetu, u svrhe zaštite interesa djeteta, prihvatiti nadležnost u roku od šest mjeseci od pokretanja postupka pred tim sudovima, u skladu sa stavkom 1. točkom (a) ili (b). U tom slučaju, sud pred kojim je prvotno pokrenut postupak proglašava se nenadležnim. U protivnome, sud pred kojim je prvotno pokrenut postupak nastavlja biti nadležan u skladu s člancima 8. do 14. 6. Sudovi surađuju u svrhe ovog članka, izravno ili putem svojih središnjih tijela, određenim u skladu s člankom 53.“

6. Članak 20. navedene uredbe, naslovljen „Privremene i zaštitne mjere“, glasi: „1. U žurnim predmetima, odredbe ove Uredbe ne sprečavaju sudove države članice da poduzmu takve privremene, uključujući i zaštitne mjere, u odnosu na osobe i imovinu u toj državi, koje im omogućuje pravo te države članice čak i ako je, u skladu s ovom Uredbom, stvarno nadležan sud druge države članice. 2. Mjere iz stavka 1. prestaju se primjenjivati nakon što sud države članice koji je stvarno nadležan u skladu s ovom Uredbom poduzme mjere koje smatra prikladnima.“

7. Članak 21. stavak 1. Uredbe br. 2201/2003, naslovljen „Priznavanje sudske odluke“, glasi: „Sudska odluka donesena u državi članici priznaje se u drugim državama članicama bez potrebe bilo kakvog posebnog postupka.“

8. Članak 23. Uredbe br. 2201/2003, naslovljen „Razlozi nepriznavanja sudskih odluka koje se odnose na roditeljsku odgovornost“, predviđa: „Sudska odluka koja se odnosi na roditeljsku odgovornost ne priznaje se: (a) ako je takvo priznavanje očito u suprotnosti s javnim redom u državi članici u kojoj se zahtijeva priznavanje, uzimajući u obzir interes djeteta; [...]“

9. Članak 24. te uredbe, naslovljen „Zabrana preispitivanja nadležnosti suda podrijetla“, glasi: „Nadležnost suda države članice podrijetla ne može se preispitivati. Ispitivanje javnog reda iz […] i članka 23. stavka [točke] (a) ne može se primjenjivati na propise koji se odnose na nadležnost iz članaka 3. do 14.“

10. Članak 26. navedene uredbe, naslovljen „Zabrana preispitivanja sadržaja sudske odluke“, predviđa: „Sadržaj sudske odluke ne smije se preispitivati ni u kakvim okolnostima.“

11. Članak 27. iste uredbe, naslovljen „Zastajanje s postupkom“, predviđa: „1. Sud države članice u kojoj se zahtijeva priznavanje sudske odluke donesene u drugoj državi članici može zastati s postupkom ako je protiv sudske odluke uložen redovni pravni lijek. [...]“

B – Haška konvencija iz 1980.

12. Člankom 13. Konvencije o građanskopravnim aspektima međunarodne otmice djece, sklopljene u Haagu 25. listopada 1980. (u daljnjem tekstu: Haška konvencija iz 1980.), propisano je: „Bez obzira na odredbe prethodnog članka, sudski ili upravni organ države kojoj se zahtjev upućuje nije dužan narediti povratak [predaju] djeteta ako osoba, institucija ili drugo tijelo koje se suprotstavlja njegovu povratku [predaji] utvrdi: (a) da osoba, institucija ili drugo tijelo koje se brine o ličnosti djeteta nije stvarno ostvarivalo pravo na skrb u vrijeme odvođenja ili zadržavanja, ili da se suglasilo ili naknadno pristalo na odvođenje ili zadržavanje; ili (b) da postoji ozbiljna opasnost da bi povratak [predaja] izložio dijete fizičkoj opasnosti ili psihičkoj traumi ili na drugi način doveo dijete u nepovoljan položaj. Sudski ili upravni organ može, također, odbiti narediti povratak [predaju] djeteta ako utvrdi da se dijete suprotstavlja povratku [predaji] i da je napunilo one godine i steklo stupanj zrelosti pri kojemu je potrebno uzeti u obzir njegovo mišljenje. Pri razmatranju okolnosti spomenutih u ovom članku, sudski i upravni organ uzet će u obzir podatke koji se odnose na socijalno podrijetlo djeteta dobivene od centralnog izvršnog organa ili nekog drugog nadležnog organa države u kojoj je mjesto stalnog [uobičajenog] boravka djeteta.“

III – Glavni postupak i prethodno pitanje

13. P. i Q. imali su zajedno dvoje djece, prvo, V., rođeno 2000., i drugo, S., rođeno 2009.

14. Par je ozakonio svoju vezu 1997., ali je Šilutės rajono apylinkės teismas (okružni sud Šilutė, Litva) okončao brak P.-a i Q. 6. veljače 2006. ( 3 ) presudivši da V. treba živjeti kod svoje majke, s time da su roditelji dijelili pravo na skrb nad djecom.

15. Međutim, obitelj je 2005. napustila Litvu kako bi se nastanila u Švedskoj, gdje su roditelji i djeca 2006. upisani u popis stanovništva. Dijete S. rođeno je 2009. u Švedskoj. Oba djeteta govore švedski i išla su u školu u Falkenbergu (Švedska), gdje se nalazi većina osoba s kojima se redovito druže.

16. Dana 27. studenoga 2013. P. je otkrio da su Q. i dvoje djece nestali. U okviru kontakta sa socijalnim službama općine Falkenberg, koje su pokrenule istragu, Q. je tvrdila da su ona i djeca bili žrtve kaznenih djela koja je počinio P. O navedenim radnjama obaviještena je policija te su Q. i djeca smješteni na sigurno. Nekoliko mjeseci kasnije, obustavljena je preliminarna istraga protiv P.-a, ali mu je izdana zabrana održavanja kontakata s djecom.

17. Q. je 29. ožujka 2014. odvela svoje dvoje djece u Litvu. P. i Q. tada su dijelili pravo na skrb nad dvoje djece ( 4 ), koja su 31. ožujka 2014. upisana u popis stanovništva općine Šilutė u Litvi.

18. Q. je 8. travnja 2014. Šilutės rajono apylinkės teismasu (okružni sud Šilutė) podnijela tužbu protiv P.-a, zahtijevajući od tog suda da donese privremenu odluku o tome gdje će dijete živjeti i o isključivoj skrbi nad djetetom S. ( 5 ) te odluku na temelju koje ima pravo primati uzdržavanje za dvoje djece.

19. P. je 11. travnja 2014. sudu koji je uputio zahtjev Varbergs tingsrättu (prvostupanjski sud u Varbergu) podnio tužbu protiv Q. kako bi privremeno dobio isključivo pravo na skrb nad njihovo dvoje djece.

20. Istoga dana Šilutės rajono apylinkės teismas (okružni sud Šilutė) privremeno je odredio da će S. živjeti kod svoje majke.

21. P. je Utrikesdepartementetu Kraljevine Švedske (Ministarstvo vanjskih poslova) u lipnju 2014. podnio zahtjev za predaju djece u smislu Haške konvencije iz 1980.

22. Dana 30. srpnja 2014. P. je podnio tužbu Šilutės rajono apylinkės teismasu (okružni sud Šilutė) kojom je, među ostalim, zahtijevao da mu se dodijeli isključivo pravo na skrb nad djetetom V. ( 6 ). Taj postupak spojen je s predmetom koji je Q. pokrenula 8. travnja 2014.

23. Q. je 2. rujna 2014. zahtijevala odbijanje P.-ove tužbe, podnijevši odgovor na tu tužbu iz koje je proizlazilo da se dijete V. liječilo u medicinskoj ustanovi u Klaipėdu (Litva) zbog posttraumatskog stresa te da je iz medicinskih izvješća razvidna negativna reakcija tog djeteta na bilo kakav kontakt s njegovim ocem P.-om.

24. P. je 29. rujna 2014. od istog suda zahtijevao da ne ispituje Q.‑inu tužbu kojom traži dodjelu skrbi nad djetetom S., s obzirom na to da taj sud prema njegovu mišljenju nije nadležan.

25. P. je 1. kolovoza 2014. Vilniaus apygardos teismasu (regionalni sud u Vilniusu, Litva) podnio zahtjev koji se, među ostalim, odnosi na povratak djeteta S. u državu u kojoj ima uobičajeno boravište, odnosno u Švedsku. Q. je 18. kolovoza 2014. istom sudu podnijela odgovor na taj zahtjev u kojem osporava činjenicu da je odlazak djeteta S. u Litvu bio nezakonit, ističe neprihvatljivo ponašanje oca prema svojoj malodobnoj djeci te zahtijeva da se P.-ov zahtjev odbije.

26. Vilniaus apygardos teismas (regionalni sud u Vilniusu) 4. rujna 2014. odbio je zahtjev za predaju djece koji je podnio P., a Lietuvos apeliacinis teismas (žalbeni sud u Litvi, Litva) 21. listopada 2014. potvrdio je tu odluku koja se temeljila na članku 13. Haške konvencije iz 1980.

27. Dokumenti su nakon te potonje odluke poslani sudu koji je uputio zahtjev, sukladno članku 11. stavku 6. Uredbe br. 2201/2003, posredstvom švedskog središnjeg tijela, odnosno Ministarstva vanjskih poslova ( 7 ).

28. Sud koji je uputio zahtjev privremeno je 18. listopada 2014., nakon usmenog postupka u kojem Q. nije sudjelovala, odredio da P. ima isključivo pravo na skrb nad djetetom S.

29. Šilutės rajono apylinkės teismas (okružni sud Šilutė) 18. veljače 2015. odredio je da će dijete S. živjeti kod Q. i da će P. plaćati uzdržavanje za dvoje djece (u daljnjem tekstu: sporna odluka). Iz te odluke proizlazi da je P. odustao od svojeg zahtjeva od 30. srpnja 2014. kojim je tražio da mu se dodijeli skrb nad djetetom V.

30. Sud koji je uputio zahtjev smatra da se njegova nadležnost temelji na članku 8. stavku 1. Uredbe br. 2201/2003 jer je dvoje djece u trenutku pokretanja postupka pred Šilutės rajono apylinkės teismasom (okružni sud Šilutė) 8. travnja 2014. i pred njime 11. travnja 2014. svoje uobičajeno boravište imalo u Švedskoj u smislu te odredbe.

31. P. pred sudom koji je uputio zahtjev tvrdi da ne treba priznati spornu odluku kako bi sud koji je uputio zahtjev ostao nadležan u postupku. Prema njegovu mišljenju, to odbijanje priznavanja treba se temeljiti na članku 23. točki (a) Uredbe br. 2201/2003. P. navodi da je, sukladno odredbama članka 24. te uredbe, zabranjeno preispitivati nadležnost suda države članice podrijetla. Međutim, ta se odredba prema njegovu mišljenju ne odnosi na članak 15. te uredbe, na kojem je Šilutės rajono apylinkės teismas (okružni sud Šilutė) utemeljio svoju nadležnost. Taj je sud, međutim, povrijedio potonju odredbu jer je potpuno samostalno odlučio donijeti odluku o dopuštenosti tužbe.

32. P. usto smatra da je Šilutės rajono apylinkės teismas (okružni sud Šilutė) nadalje zaključio da je, s obzirom na to da je litavski sud odbio naložiti predaju djeteta na temelju članka 13. Haške konvencije iz 1980., uobičajeno boravište tog djeteta tada bilo u Litvi. To nije u skladu s onim što je Sud naveo u točki 44. presude Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400), odnosno da „nezakonita otmica u načelu ne treba imati za posljedicu prijenos nadležnosti sa sudova države članice u kojoj je dijete imalo svoje uobičajeno boravište prije nego što je odvedeno na sudove države članice u koju je dijete odvedeno, i to čak i pod pretpostavkom da je dijete nakon otmice u njoj steklo uobičajeno boravište“.

33. Iako navodi da odredbu o javnom poretku treba usko tumačiti, P. tvrdi da postoji određena margina prosudbe u slučaju ozbiljne pogreške koju počini strani sud. Prema njegovu mišljenju, Šilutės rajono apylinkės teismas (okružni sud Šilutė) počinio je takvu pogrešku jer je – namjerno ili nehotice – povrijedio ne samo članak 15. Uredbe br. 2201/2003 nego i temeljno načelo prema kojem zadnju riječ u slučaju otmice djeteta imaju sudovi države u kojoj je ono izvorno imalo boravište.

34. Q. pred sudom koji je uputio zahtjev tvrdi da članak 24. Uredbe br. 2201/2003 zabranjuje preispitivanje nadležnosti suda države članice. Priznavanje sporne odluke može se odbiti jedino ako je ona u suprotnosti s javnim poretkom. Međutim, prema mišljenju Q., to ovdje nije slučaj jer iz postupka jasno proizlazi da P. svoje očinske obveze ne ispunjava pravilno, što znači da dijete S. treba ostati kod svoje majke. Tvrdi da je to bilo utvrđeno u četirima različitim postupcima. Nadalje, navodi da djeca idu u školu u Litvi i da ne postoji opasnost za njihovo zdravlje ili razvoj. Vilniaus apygardos teismas (regionalni sud u Vilniusu) i Lietuvos apeliacinis teismas (žalbeni sud u Litvi) presudili su da je dvoje djece zakonito odvedeno u Litvu sa svojom majkom. Sud koji je uputio zahtjev nije imao nikakva razloga sumnjati u ocjenu koju su izvršila tijela (među kojima i Služba za zaštitu prava djeteta lokalne uprave okruga Šilutė (Šilutės rajono savivaldybės administracijos vaiko teisių apsaugos skyrius)) i litavski sudovi.

35. Q. dodaje da je P. do donošenja sporne odluke aktivno sudjelovao u postupcima koji su se vodili pred litavskim sudovima i da je imao na raspolaganju sva pravna sredstva kojima je mogao pobijati donesene odluke. Štoviše, na vlastitu je inicijativu povukao svoj zahtjev da V. boravi kod njega te je stoga prihvatio da to dijete živi sa svojom majkom u Litvi. Stoga je P., zahtijevajući skrb nad djetetom S., povrijedio prava i legitimne interese oboje djece.

36. U tim je okolnostima Varbergs tingsrätt (prvostupanjski sud u Varbergu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:

IV – Hitni prethodni postupak i postupak pred Sudom

37. Sud koji je uputio zahtjev zahtijevao je da se zahtjev za prethodnu odluku rješava u hitnom prethodnom postupku iz članka 107. Poslovnika Suda. Pozivajući se na presudu Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810), sud koji je uputio zahtjev obrazložio je taj zahtjev tvrdeći da P. od 29. ožujka 2014., odnosno od događaja koji taj sud smatra otmicom djeteta o kojem je riječ, više nije imao priliku vidjeti to dijete. Svako produljenje postupka bilo bi u suprotnosti s interesom djeteta i naštetilo bi njegovu odnosu s ocem. Kako bi se izbjeglo trajanje ove pravne nesigurnosti, potrebna je brza reakcija Suda radi donošenja konačne odluke o ovom sporu.

38. Nakon što je saslušalo moje mišljenje, četvrto vijeće Suda 9. rujna 2015. odlučilo je usvojiti zahtjev suda koji je uputio zahtjev koji se odnosi na to da se zahtjev za prethodnu odluku rješava u hitnom prethodnom postupku. To je vijeće, nadalje, sukladno članku 109. stavku 3. Poslovnika, odlučilo pozvati Republiku Litvu da pisanim putem dostavi sva korisna pojašnjenja koja se odnose na ovaj predmet. Četvrto vijeće Suda pozvalo je također stranke glavnog postupka, Kraljevinu Švedsku i Republiku Litvu da – najbolje pisanim putem, a u protivnom na raspravi – odgovore na nekoliko pitanja.

39. Pisana očitovanja podnijeli su P., Kraljevina Švedska ( 8 ), Republika Litva i Europska komisija. P., Q., Kraljevina Španjolska, Republika Litva i Komisija usmeno su se očitovali na raspravi koja je održana 27. listopada 2015.

V – O prethodnom pitanju

A – Očitovanja stranaka

40. P. ističe da se posebnost glavnog postupka temelji na činjenici da je sporna odluka o skrbi nad djetetom S. donesena nakon odluke o tome da se dijete ne predaje, ali prije nego što je sud države članice podrijetla mogao odlučiti o pitanju treba li dijete predati ili ne.

41. Smatra da povreda – koju je počinio Šilutės rajono apylinkės teismas (okružni sud Šilutė) – načela na kojima se temelji sustav koji se primjenjuje na nezakonite otmice djece i činjenica da se proglasio nadležnim unatoč tomu što je pitanje koje se odnosi na odlučivanje je li dijete trebalo predati ili ne bilo u tijeku pred sudom države članice podrijetla opravdavaju nepriznavanje sporne odluke. P. preuzima citat iz presude Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, t. 44.) na koji se pozvao pred sudom koji je uputio zahtjev ( 9 ).

42. P. smatra da Šilutės rajono apylinkės teismas (okružni sud Šilutė) u spornoj odluci ne navodi jasno na kojim je okolnostima utemeljio svoju nadležnost. Prema P.-ovu mišljenju, navedeni sud utemeljio ju je na općenitom objašnjenju koje se odnosi na interes djeteta ili, alternativno, na potpuno pogrešnom tumačenju članka 15. Uredbe br. 2201/2003. Navodi da, „[b]udući da članak 24. propisuje da se ispitivanje javnog poretka ne može primjenjivati na propise koji se odnose na nadležnost, upućuje se na članke 3. do 14. Na kraju, prigovor o kojem je ovdje riječ ne odnosi se na ocjenu litavskog suda u vezi s načinom na koji se jedan od tih članaka treba primjenjivati, nego na činjenicu da se on, samostalno i protivno obvezi da [od suda koji je uputio zahtjev] dobije suglasnost, proglasio nadležnim na temelju članka 15. ili, alternativno, zanemarujući u potpunosti pravila propisana Uredbom br. 2201/2003“.

43. P. smatra da je načelo prema kojem je na sudu države članice podrijetla djeteta da konačno odluči o pitanjima u vezi sa skrbi i eventualnom predajom djeteta temeljno za pravila u području nezakonite otmice propisana Uredbom br. 2201/2003. Ako u takvom slučaju nije moguće odbiti priznati spornu odluku, smatra da se vrlo lako može odstupiti od samih načela na kojima se temelji sustav koji se primjenjuje na nezakonite otmice djece predviđen Uredbom br. 2201/2003.

44. Republika Litva smatra da, sukladno članku 21. Uredbe br. 2201/2003, spornu odluku treba priznati u Švedskoj. Navodi da se u njezinu članku 23. nalazi taksativni popis razloga nepriznavanja sudskih odluka koje se odnose na roditeljsku odgovornost. Prema stajalištu Republike Litve, jedan je od tih razloga očita suprotnost s javnim poretkom u državi članici u kojoj se zahtijeva priznavanje, što se prema tom članku 23. treba tumačiti uzimajući u obzir interes djeteta. Dodaje, međutim, da, sukladno članku 24. Uredbe br. 2201/2003, nije moguće pozivanje na odredbu o javnom poretku radi preispitivanja nadležnosti sudova države članice podrijetla, u ovom slučaju litavskih. Nadalje, članak 26. iste uredbe propisuje, među ostalim, da se sadržaj sudske odluke ne smije preispitivati ni u kakvim okolnostima.

45. Neovisno o navedenom, Republika Litva tvrdi da je Šilutės rajono apylinkės teismas (okružni sud Šilutė) u spornoj odluci vodio računa, s jedne strane, o odluci da se dijete ne predaje koju je donio Vilniaus apygardos teismas (regionalni sud u Vilniusu) kao i o rješenju Lietuvos apeliacinis teismasa (žalbeni sud u Litvi) te, s druge strane, o odredbama članka 15. stavka 3. Uredbe br. 2201/2003, „propisujući, među ostalim, da se smatra da je dijete posebno povezano s nekom državom članicom [...] ako je njezin državljanin (dva su djeteta bila državljani Republike Litve)“.

46. Kad je riječ o odluci da se dijete ne predaje, Republika Litva ističe da su Vilniaus apygardos teismas (regionalni sud u Vilniusu) i Lietuvos apeliacinis teismas (žalbeni sud u Litvi) utvrdili da nije došlo do nezakonitog odvođenja djeteta S.

47. Slijedom toga, Republika Litva smatra da se Šilutės rajono apylinkės teismas (okružni sud Šilutė) – s obzirom na valjano odvođenje djeteta, protek gotovo godine dana od tog događaja, činjenicu da djeca idu u školu i da postoje drugi pokazatelji integracije – „[…] pravilno i s pravom oslonio na te okolnosti, pretpostavivši da je nadležan u tom predmetu i donijevši odluku da je [naj]prikladniji sud za ispitivanje predmeta“.

48. Republika Litva također ističe da je Šilutės rajono apylinkės teismas (okružni sud Šilutė) posvetio pozornost sadržaju odredaba članka 15. Uredbe br. 2201/2003 samo u dijelu u kojem propisuje jedan od kriterija na temelju kojeg je moguće utvrditi koji je sud najbolji za ispitivanje predmeta i da se proglasio nadležnim tek nakon što je utvrdio da je odlazak djeteta iz Švedske bio zakonit te se smatrao sudom uobičajenog boravišta djeteta, na čemu je utemeljio svoju nadležnost u smislu članka 8. Uredbe br. 2201/2003.

49. Kraljevina Španjolska na raspravi 27. listopada 2015. navela je da, ako povreda pravila o nadležnosti sama za sebe nije dovoljna kako odluka ne bi bila priznata sukladno članku 23. točki (a) i članku 24. Uredbe br. 2201/2003, do takvog nepriznavanja može doći kad je povreda pravila o nadležnosti očita i da to nepriznavanje služi interesu djeteta.

50. Komisija smatra da pojam „javni poredak“ treba usko tumačiti jer predstavlja prepreku ostvarenju jednog od temeljnih ciljeva Uredbe, odnosno slobodnog kretanja sudskih odluka, i da se stoga na njega može pozivati samo u iznimnim slučajevima ( 10 ). Usto, prema Komisijinu mišljenju, ne može se temeljiti na članku 23. točki (a) Uredbe br. 2201/2003 kako bi se odbila priznati sudska odluka samo zato što je u očitoj suprotnosti s javnim poretkom jer, sukladno toj istoj odredbi, u obzir valja uzeti interes djeteta.

51. Komisija dodaje da je člankom 24. Uredbe br. 2201/2003 propisano da se ispitivanje javnog poretka iz članka 23. točke (a) navedene uredbe ne može primijeniti na pravila o nadležnosti iz njezinih članaka 3. do 14. Slijedom toga, smatra da ta uredba isključuje bilo kakvo preispitivanje nadležnosti suda države članice podrijetla. Komisija smatra da se činjenica da članak 15. navedene uredbe nije naveden u njezinu članku 24. objašnjava time da to nije bilo potrebno učiniti jer je prema općem načelu isključeno bilo kakvo preispitivanje nadležnosti suda države članice podrijetla.

52. Komisija smatra da, iako država članica u kojoj se zahtijeva priznavanje nema pravo preispitivati nadležnost suda države članice podrijetla, ona unatoč svemu ipak može izvršiti opći nadzor u odnosu na javni poredak.

53. Komisija ističe da je Šilutės rajono apylinkės teismas (okružni sud Šilutė) presudio da su djeca stekla uobičajeno boravište u Litvi nakon odluke o tome da se dijete ne predaje. Smatra da je to stajalište osporivo jer činjenica da država članica odbija predaju djece prema presudi Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, t. 44.) nema za posljedicu prijenos nadležnosti na sudove navedene države članice.

54. Komisija također smatra da je Šilutės rajono apylinkės teismas (okružni sud Šilutė), čak i da se smatra da su djeca imala svoje uobičajeno boravište u Litvi, svoju nadležnost utemeljio na članku 15. Uredbe br. 2201/2003. Prema Komisijinu mišljenju, taj postupak nije lako razumjeti. Smatra da je litavski sud, ako je uistinu smatrao da su djeca imala uobičajeno boravište u Litvi, svoju nadležnost trebao utemeljiti na članku 8. Uredbe br. 2201/2003. Štoviše, primjenjujući članak 15. Uredbe br. 2201/2001, navedeni sud nije poštovao pretpostavke koje su njime propisane ni primijenio postupak koji je njime predviđen.

55. Prema Komisijinu mišljenju, jedno od temeljnih načela u europskom pravnom području, uključujući i Švedsku i Litvu, jest uzajamno povjerenje, koje se temelji na lojalnoj suradnji između sudova. Smatra da očito nepoštovanje i zlouporaba pravnih pravila u europskom pravnom području može predstavljati povredu pravnog pravila za koje se u pravnom poretku Unije, a stoga i u švedskom pravnom poretku, smatra da ima temeljni značaj.

56. Komisija nadalje smatra da treba voditi računa i o okolnosti da je P. imao mogućnost žaliti se protiv sporne odluke u državi članici podrijetla i da je tu mogućnost trebao iskoristiti. Smatra da je takav postupak u skladu s općim načelom Uredbe br. 2201/2003 prema kojem svaku pogrešnu primjenu pravnih pravila treba osporavati pred sudovima države članice podrijetla. Komisija naposljetku podsjeća da treba provjeriti je li u interesu djeteta pozivati se na odredbu o javnom poretku radi odbijanja priznavanja odluke.

57. Prema Komisijinu mišljenju, sud koji je uputio zahtjev dužan je u ovom slučaju odlučiti predstavlja li povreda prava Unije pogrešku koju je bilo moguće otkloniti raspoloživim pravnim sredstvima u državi članici podrijetla (zajedno s pravnim sredstvima predviđenima u Uredbi br. 2201/2003) ili je došlo do očitog nepoštovanja i zlouporabe pravnih pravila te uredbe koja predstavlja povredu načelâ uzajamnog povjerenja i lojalne suradnje utvrđenih pravom Unije.

B – Uvodna očitovanja

58. Sud koji je uputio zahtjev svojim prethodnim pitanjem u biti pita može li – unatoč zabrani predviđenoj u članku 24. Uredbe br. 2201/2003 da preispita nadležnost suda države članice podrijetla – sukladno članku 23. točki (a) te uredbe odbiti priznati spornu odluku kojom je naloženo da dijete S. živi kod svoje majke ( 11 ).

59. Najprije valja istaknuti da pozivanje na članak 24. Uredbe br. 2201/2003 iz prethodnog pitanja upućuje na to da se sud koji je uputio zahtjev pita isključivo o mogućnosti da ne prizna spornu odluku zbog činjenice da je Šilutės rajono apylinkės teismas (okružni sud Šilutė) povrijedio pravila o određivanju nadležnosti.

60. Nadalje, iako se prethodno pitanje odnosi na članak 23. točku (a) Uredbe br. 2201/2003, koji kao razlog nepriznavanja sudske odluke koja se odnosi na roditeljsku odgovornost propisuje slučaj kad je priznavanje očito u suprotnosti s javnim poretkom, sud koji je uputio zahtjev nije naveo na koji bi to način priznavanje sporne odluke na neprihvatljiv način povrijedilo pravni poredak države članice u kojoj se traži priznavanje ili Europske unije.

61. Naime, samo P.-ovi argumenti pred tim sudom, a koji su ponovljeni u zahtjevu za prethodnu odluku ( 12 ), upućuju na navodnu povredu javnog poretka. U tom smislu, P. je pred sudom koji je uputio zahtjev tvrdio da je priznavanje sporne odluke očito u suprotnosti s javnim poretkom jer je Šilutės rajono apylinkės teismas (okružni sud Šilutė) počinio ozbiljnu pogrešku time što je – namjerno ili nehotice – povrijedio, s jedne strane, članak 15. Uredbe br. 2201/2003 i, s druge strane, postupak predaje predviđen tom uredbom, a posebice temeljno načelo prema kojem u slučaju otmice djece zadnju riječ pri donošenju odluke imaju sudovi države u kojoj je dijete izvorno imalo boravište na temelju članka 11. stavka 8. navedene uredbe ( 13 ).

62. Ta ću dva problema u ovom stajalištu obraditi jedan nakon drugoga.

C – Navodna povreda pravila o nadležnosti utvrđenih Uredbom br. 2201/2003 i iznimka o javnom poretku predviđena u članku 23. točki (a) iste uredbe

63. P. tvrdi da u spornoj odluci nije jasno navedeno na kojim elementima Šilutės rajono apylinkės teismas (okružni sud Šilutė) temelji svoju nadležnost. Također smatra da se sporna odluka može smatrati privremenom odlukom sukladno članku 20. Uredbe br. 2201/2003, tako da ona, sukladno presudi Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437), ne proizvodi učinke izvan litavskog državnog područja.

64. Sud je u točkama 76. do 78. presude Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437) zaključio da svaka odluka iz koje ne proizlazi da je donesena sukladno pravilima o nadležnosti predviđenima Uredbom br. 2201/2003 ulazi u područje primjene članka 20. navedene uredbe ako ispunjava uvjete propisane tom odredbom. U tom smislu, Sud je u točki 83. te presude presudio da sustav priznavanja i izvršenja predviđen Uredbom br. 2201/2003 nije primjenjiv na mjere koje spadaju u područje primjene članka 20. te uredbe.

65. Smatram da ta sudska praksa nije primjenjiva na okolnosti o kojima je riječ u glavnom postupku.

66. Naime, suprotno P‑ovim očitovanjima ( 14 ), iz sporne odluke proizlazi da je Šilutės rajono apylinkės teismas (okružni sud Šilutė) svoju nadležnost utemeljio na pravilima o nadležnosti propisanima Uredbom br. 2201/2003. U tom smislu, u spornoj odluci ne spominje se samo članak 15. ( 15 ) Uredbe br. 2201/2003 nego i ( 16 ) članci 8. i 9. te uredbe ( 17 ).

67. Iz toga slijedi da, s obzirom na to da sporna odluka sadržava dovoljno elemenata koji potvrđuju da je Šilutės rajono apylinkės teismas (okružni sud Šilutė) svoju nadležnost utemeljio na pravilima predviđenima Uredbom br. 2201/2003, ta odluka ne predstavlja privremenu odluku u smislu članka 20. te uredbe i sud koji je uputio zahtjev treba ( 18 ) je priznati u skladu s načelom uzajamnog priznavanja ( 19 ) sudskih odluka iz članka 21. stavka 1. navedene uredbe, osim ako se primjenjuje ( 20 ) jedan od razloga nepriznavanja sudskih odluka koje se odnose na roditeljsku odgovornost predviđenih u članku 23. iste uredbe.

68. S obzirom na ciljeve Uredbe br. 2201/2003 na koje sam upravo podsjetio i same odredbe članka 23. točke (a) navedene uredbe, u kojem je previđeno da se sudska odluka ne priznaje ako je priznavanje „očito u suprotnosti s javnim redom [poretkom] u državi članici u kojoj se zahtijeva priznavanje, uzimajući u obzir interes djeteta“, smatram da do pozivanja na odredbu o javnom poretku iz članka 23. točke (a) te uredbe može doći samo u iznimnim slučajevima ( 21 ). Naime, budući da taj razlog odstupa od načela priznavanja sudskih odluka utemeljenog na uzajamnom povjerenju i da može predstavljati prepreku ostvarenju jednog od temeljnih ciljeva Uredbe br. 2201/2003 ( 22 ), treba ga usko tumačiti ( 23 ).

69. Valja dodati da, osim vrlo ograničenog dosega iznimke predviđene u članku 23. točki (a) Uredbe br. 2201/2003, prva rečenica članka 24. te uredbe potvrđuje da sudovi drugih država članica ne mogu nadzirati ocjenu prvog suda o njegovoj nadležnosti. To temeljno načelo ( 24 ) ojačano je također pojašnjenjem iz druge rečenice iste odredbe, prema kojoj se „[i]spitivanje javnog reda iz [...] članka 23. stavka (a) ne može […] primjenjivati na propise koji se odnose na nadležnost iz članaka 3. do 14.“.

70. Činjenica da članak 24. Uredbe br. 2201/2003 ne upućuje na članak 15. te uredbe ne može imati za učinak smanjenje dosega temeljnog načela iz navedenog članka 24., sukladno kojem se pozivanjem na javni poredak države u kojoj se zahtijeva priznavanje nije moguće protiviti priznavanju ili izvršenju odluke donesene u drugoj državi članici samo zbog toga što sud države članice podrijetla nije poštovao pravila o nadležnosti ( 25 ).

71. U tom pogledu želio bih istaknuti da to temeljno načelo utemeljeno na uzajamnom povjerenju koje osigurava slobodu kretanja sudskih odluka u Uniji ne može biti dovedeno u pitanje ovisno o težini navodne povrede pravila o nadležnosti.

72. Iz toga slijedi da – iako se čini da Šilutės rajono apylinkės teismas (okružni sud Šilutė) nije poštovao pravila o nadležnosti predviđena Uredbom br. 2201/2003 ili odredbe članka 15. te uredbe, kao što to tvrde P. i Komisija ( 26 ) (što prema mojem mišljenju nije slučaj) – slična tvrdnja ne bi mogla omogućiti odnosno dovesti do toga da sud koji je uputio zahtjev ne prizna spornu odluku.

73. Usto, člankom 26. Uredbe br. 2201/2003 propisano je da se sadržaj sudske odluke ne smije preispitivati ni u kakvim okolnostima ( 27 ). Iz toga slijedi da sud države članice u kojoj se traži priznavanje ne može a da ne dovede u pitanje svrhu Uredbe 2201/2003 odbiti priznavanje odluke donesene u drugoj državi članici samo zbog toga što smatra da je u toj odluci pogrešno primijenjeno nacionalno pravo ili pravo Unije ( 28 ).

74. Važno je, s druge strane, reći da u takvim slučajevima sustav pravnih sredstava uspostavljen u svakoj državi članici, dopunjen mehanizmom prethodnog postupka predviđenim člankom 267. UFEU‑a, pojedincima pruža dovoljno jamstvo ( 29 ).

75. Na raspravi 27. listopada 2015. Republika Litva potvrdila je da je protiv sporne odluke bilo moguće uložiti pravno sredstvo kao i eventualno podnijeti žalbu. P. je na toj istoj raspravi potvrdio da litavskim sudovima nije podnio žalbu protiv sporne odluke. P., dakle, nije iskoristio pravna sredstva koja je imao na temelju litavskog prava, i to unatoč činjenici da je aktivno sudjelovao u više postupaka u vezi s roditeljskom odgovornošću i predajom svoje djece ( 30 ) koji su se vodili pred litavskim sudovima. Stoga nije iskoristio mogućnost da osporava nadležnost Šilutės rajono apylinkės teismasa (okružni sud Šilutė) za donošenje sporne odluke.

76. S obzirom na navedeno, smatram da na temelju članka 23. točke (a) i članka 24. Uredbe br. 2201/2003 nije moguće pozivanje na pravni poredak države članice u kojoj se traži priznavanje u cilju protivljenja priznavanju ili izvršenju odluke donesene u drugoj državi članici samo zbog toga što sud države članice podrijetla nije poštovao pravila o nadležnosti iz Uredbe br. 2201/2003.

77. Dodao bih da, čak i kad bi na temelju članka 23. točke (a) Uredbe br. 2201/2003 bilo moguće pozivanje na pravni poredak države članice u kojoj se traži priznavanje, nijedan argument, osim onog bespredmetnog koji se temelji na navodnoj povredi pravila o nadležnosti utvrđenih tom uredbom i koji sam upravo odbio, nije bio istaknut kako bi se dokazalo na koji je način taj pravni poredak bio povrijeđen.

D – Članak 11. Uredbe br. 2201/2003 i postupak predaje

78. Iz zahtjeva za prethodnu odluku kao i iz teksta prethodnog pitanja koje je postavio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da se predmet spora ( 31 ) koji se vodi pred njime odnosi isključivo na skrb nad djetetom, kako je određena u članku 2. točki 9. Uredbe br. 2201/2003.

79. P. ( 32 ), Kraljevina Švedska i Republika Litva, odgovarajući na pisano pitanje Suda, naveli su i da se predmet spora u glavnom postupku i spora pred Šilutės rajono apylinkės teismasom (okružni sud Šilutė) povodom kojeg je donesena sporna odluka podudaraju. Q. je to stajalište potvrdila i na raspravi 27. listopada 2015. ( 33 ).

80. Ističem, međutim, da je Kraljevina Švedska u svojim pisanim očitovanjima istaknula da „su dokumenti, [o]d kad je Lietuvos apeliacinis teismas (žalbeni sud u Litvi) 21. listopada 2014. odbio zahtjev za predaju djece, predani Varbergs tingsrättu (prvostupanjski sud u Varbergu), sukladno članku 11. stavku 6. Uredbe [br. 2201/2003], posredstvom švedskog središnjeg tijela, odnosno Ministarstva vanjskih poslova. P. je zahtijevao da se njegov zahtjev uključi u predmet koji je u tijeku u vezi s roditeljskom skrbi. Prema članku 11. stavku 8. Uredbe [br. 2201/2003], neovisno o sudskoj odluci kojom je određeno da se dijete ne predaje, u skladu s člankom 13. Haaške konvencije, svaka kasnija sudska odluka kojom se zahtijeva predaja djeteta koju donese sud nadležan u skladu s [navedenom] Uredbom izvršiva je s ciljem osiguranja predaje djeteta“.

81. Slijedom toga, smatram da nije moguće sa sigurnošću utvrditi vodi li se pred sudom koji je uputio zahtjev stvarno postupak povodom zahtjeva za predaju djeteta na temelju članka 11. stavka 8. Uredbe br. 2201/2003.

82. Dodajem da, iako se P. stvarno pozivao na nezakonitu otmicu djeteta ( 34 ), iz stranice 4. sporne odluke proizlazi da je Šilutės rajono apylinkės teismas (okružni sud Šilutė) smatrao da je odvođenje u Litvu o kojem je riječ bilo zakonito. Štoviše, prema mišljenju Lietuvos apeliacinis teismasa (žalbeni sud u Litvi), Vilniaus apygardos teismas (regionalni sud u Vilniusu) „istaknuo je da je [P.-u] prilikom odlaska djeteta S. bilo zabranjeno približavati se [Q.] i djevojčicama kao i pokušati ostvariti kontakt s njima, s time da su njihov identitet i mjesto boravišta držani tajnima, što u bitnome odgovara ograničenju njegove roditeljske skrbi. Zbog tih je okolnosti [Vilniaus apygardos teismas (regionalni sud u Vilniusu)] utvrdio da ne postoji temelj povodom kojeg bi se ustanovilo da je riječ o nezakonitom odlasku [djeteta S.] u smislu Haške konvencija iz 1980. i Uredbe (EZ) br. 2201/2003“. Međutim, ako su odvođenje i, ako je to slučaj, zadržavanje djeteta S. u Litvi zakoniti, ne primjenjuje se točka 44. presude Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400) ( 35 ).

83. Iz spisa kojim Sud raspolaže također proizlazi da, nakon rješenja Vilniaus apygardos teismasa (regionalni sud u Vilniusu) od 4. rujna 2014. kojim je odbijen P.-ov zahtjev za predaju djeteta, potvrđenog rješenjem Lietuvos apeliacinis teismasa (žalbeni sud u Litvi) 21. listopada 2014. ( 36 ), i neovisno o predaji preslike tih odluka o tome da se dijete ne predaje – sukladno članku 11. stavku 6. Uredbe br. 2201/2003 – sudu koji je uputio zahtjev 28. studenoga 2014., nijedna naknadna odluka kojom se nalaže predaja djeteta nije bila donesena na temelju članka 11. stavka 8. Uredbe br. 2201/2003 ( 37 ). Naime, Kraljevina Švedska u svojim pisanim očitovanjima navela je da „pred švedskim središnjem tijelom to pitanje ostaje otvoreno“.

84. U tom pogledu valja istaknuti da postupak koji se odnosi na bit roditeljske odgovornosti nema isti predmet kao postupak čiji je predmet predaja – u državu članicu podrijetla – djeteta koje je nezakonito odvedeno ili zadržano u drugoj državi članici ( 38 ).

85. Sud je presudio da, unatoč tomu što je neodvojivo povezana s ostalim područjima uređenima Uredbom br. 2201/2003, osobito s pravom na skrb, izvršna snaga odluke na temelju članka 11. stavka 8. Uredbe br. 2201/2003 kojom se nalaže predaja djeteta koja slijedi nakon odluke o tome da se dijete ne predaje na temelju članka 11. stavka 6. Uredbe br. 2201/2003 uživa procesnu autonomiju kako se ne bi odgađala predaja nezakonito odvedenog djeteta ( 39 ).

86. S obzirom na prethodna razmatranja, imajući u vidu tekst prethodnog pitanja, različite ciljeve odluka o skrbi nad djecom i onih o predaji djece kao i činjenicu da u spisu Suda ne postoji baš nikakva informacija o mogućem donošenju odluke o predaji švedskog suda na temelju članka 11. stavka 8. Uredbe br. 2201/2003 ( 40 ) – i to unatoč tomu što su prošli mjeseci od odluke Lietuvos apeliacinis teismasa (žalbeni sud u Litvi) od 21. listopada 2014. o tome da se dijete ne predaje ( 41 ) – smatram da P.-ova očitovanja o postupku predaje nisu relevantna za odgovor na pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev.

VI – Zaključak

87. Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na pitanje koje mu je uputio Varbergs tingsrätt (prvostupanjski sud u Varbergu) odgovori na sljedeći način: Članak 23. točku (a) i članak 24. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću, kojom se stavlja izvan snage Uredba (EZ) br. 1347/2000, treba tumačiti na način da se pozivanjem na javni poredak države u kojoj se zahtijeva priznavanje nije moguće protiviti priznavanju ili izvršenju odluke donesene u drugoj državi članici samo zbog toga što sud države članice podrijetla nije poštovao pravila o nadležnosti iz Uredbe br. 2201/2003.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) SL L 338, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 133.)

( 3 ) Iz odluke Šilutes rajono apylinkės teismasa (okružni sud Šilutes) od 18. veljače proizlazi da je brak P.-a i Q. okončan 9. ožujka 2006. (vidjeti točku 29. ovog stajališta).

( 4 ) Međutim, iz spisa kojim raspolaže Sud, uz uvjet da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, proizlazi da je Šilutės rajono apylinkės teismas (okružni sud Šilutė) odlukom od 6. veljače 2006. (9. ožujka 2006.) odredio da će boravište djeteta V. biti kod Q.

( 5 ) Q. je zahtijevala da se odredi da dijete S. boravi kod nje.

( 6 ) P. je zahtijevao da se odredi da dijete V. boravi kod njega.

( 7 ) Vidjeti članak 53. Uredbe br. 2201/2003.

( 8 ) Pojašnjavam da se očitovanja Kraljevine Švedske odnose samo na pitanja koja joj je postavio Sud.

( 9 ) Vidjeti točku 32. ovog stajališta.

( 10 ) Vidjeti analogijom presude Solo Kleinmotoren (C‑414/92, EU:C:1994:221, t. 20.); Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, t. 21.) i Renault (C‑38/98, EU:C:2000:225, t. 26.).

( 11 ) U tom pogledu ističem da pravo na skrb sukladno članku 2. točki 9. Uredbe br. 2201/2003 podrazumijeva pravo određivanja djetetova boravišta. Vidjeti također presudu C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, t. 63.).

( 12 ) Vidjeti točke 32. i 33. ovog stajališta.

( 13 ) Valja istaknuti da zahtjev za prethodnu odluku ni na koji način ne upućuje na švedski javni poredak. Naime, riječ je samo o odredbama prava Unije, odnosno o članku 15. Uredbe br. 2201/2003 i postupku predaje predviđenom tom uredbom i osobito u članku 11. stavku 8. Iako je točno da se članak 23. točka (a) Uredbe br. 2201/2003 odnosi samo na „javni poredak u državi članici u kojoj se zahtijeva priznavanje“, smatram da se ta odredba primjenjuje i kad je priznavanje sudske odluke očito u suprotnosti s javnim poretkom Unije. Vidjeti u tom smislu presudu Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, t. 48.).

( 14 ) Vidjeti točku 42. ovog stajališta.

( 15 ) Moglo bi biti više pojašnjenja za pozivanje na članak 15. Uredbe br. 2201/2003 u spornoj odluci. Šilutės rajono apylinkės teismas (okružni sud Šilutė) jednostavno je ponovio odredbe koje su stranke navele u svojim izlaganjima, kao što to tvrdi Republika Litva, ili je smatrao da nije svrhovito u odnosu na interes djeteta predmet uputiti švedskom sudu.

( 16 ) Vidjeti očitovanja Republike Litve (točka 48. ovog stajališta).

( 17 ) Iako na temelju članka 24. Uredbe br. 2201/2003 nije na sudu koji je uputio zahtjev da vrši nadzor nad ocjenom Šilutės rajono apylinkės teismasa (okružni sud Šilutė) o njegovoj nadležnosti, smatram da je načelu uzajamnog povjerenja svojstveno to da sud države članice pred kojim je pokrenut postupak u vezi sa zahtjevom povezanim s roditeljskom odgovornošću ispita svoju nadležnost s obzirom na članke 8. do 14. Uredbe br. 2201/2003 i da iz odluke koju je taj sud donio jasno proizlazi da se potonji namjeravao podvrgnuti izravno primjenjivim pravilima o nadležnosti, koja su predviđena tom uredbom, ili da je odlučio sukladno njima. S druge strane, kao što je to navedeno u članku 24. te uredbe, sudovi drugih država članica ne mogu nadzirati ocjenu prvog suda o njegovoj nadležnosti. Ta zabrana ne prejudicira mogućnost suda kojem je podnesena odluka u kojoj se ne nalaze elementi kojima se nedvojbeno potvrđuje nadležnost suda države članice podrijetla da provjeri proizlazi li iz te odluke da je potonji sud svoju nadležnost namjeravao utemeljiti na odredbi navedene uredbe. Naime, takva provjera ne predstavlja preispitivanje nadležnosti suda države članice podrijetla, nego samo identifikaciju na temelju koje je sud utemeljio svoju nadležnost. Vidjeti u tom smislu presudu Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, t. 73. do 75.).

( 18 ) Ne dovodeći u pitanje odredbe poglavlja III. odjeljka 4. Uredbe br. 2201/2003, koje se odnosi na izvršivost pojedinih odluka, uključujući i one kojima se nalaže predaja djeteta (vidjeti članak 21. stavak 3.). U točki 65. presude Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406) Sud je presudio da „rezerva iz članka 21. stavka 3. [te] uredbe, izražena uporabom izraza ‚ne dovodeći u pitanje dio 4.’ [...], ima za cilj pojasniti da mogućnost koja se tom odredbom daje svakoj zainteresiranoj stranci da zahtijeva donošenje odluke o priznavanju ili nepriznavanju odluke donesene u državi članici ne isključuje mogućnost da – kada su ispunjeni uvjeti – dođe do primjene režima predviđenog u članku 11. stavku 8. i člancima 40. i 42. [navedene] uredbe u slučaju predaje djeteta koja slijedi nakon odluke o tome da se dijete ne predaje, pri čemu taj režim ima prednost nad onim predviđenim u dijelovima 1. i 2. navedenog poglavlja III.“.

( 19 ) Iz uvodne izjave 2. Uredbe br. 2201/2003 proizlazi da je načelo uzajamnog priznavanja sudskih odluka kamen temeljac za uspostavu pravog pravosudnog područja. Sukladno uvodnoj izjavi 21. te uredbe, to priznavanje trebalo bi se temeljiti na načelu uzajamnog povjerenja. Presuda Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, t. 70. i 71.). Vidjeti analogijom presudu Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, t. 40.). Kao što je to Sud podsjetio u presudi Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, t. 72. i navedena sudska praksa), upravo je to uzajamno povjerenje omogućilo uspostavu obveznog sustava nadležnosti, koji su svi sudovi koji ulaze u područje primjene Uredbe br. 2201/2003 dužni poštovati, i odustajanje država članica od svojih unutarnjih pravila o priznavanju i egzekvaturi u korist pojednostavnjenog mehanizma priznavanja i izvršenja sudskih odluka donesenih u okviru postupaka povezanih s roditeljskom odgovornošću.

( 20 ) Sud je u presudi Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, t. 50.) podsjetio da na temelju načela uzajamnog povjerenja razloge nepriznavanja treba svesti na najmanju potrebnu mjeru. Vidjeti također presudu Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, t. 40.). Razlozi nepriznavanja sudskih odluka o roditeljskoj odgovornosti na koje se moguće pozvati izričito su i taksativno navedeni u članku 23. Uredbe br. 2201/2003. Vidjeti u tom smislu presudu C. (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, t. 104.).

( 21 ) Vidjeti analogijom presudu Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, t. 41. i navedena sudska praksa), koja se odnosi na članak 34. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19. svezak 3., str. 30.), a riječ je o odredbi koja je vrlo slična članku 23. točki (a) Uredbe br. 2201/2003. Slijedom toga, smatram da se sudska praksa Suda utemeljena na članku 34. stavku 1. Uredbe br. 44/2001 može primijeniti na tumačenje članka 23. točke (a) Uredbe br. 2201/2003, naravno, pod uvjetom da se, sukladno potonjoj odredbi, uzmu u obzir interesi djeteta. Vidjeti također članak 45. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19. svezak 11., str. 289.), koja se primjenjuje od 10. siječnja 2015. Ističem da je Sud u točki 44. te presude presudio da je „[p]ozivanje na javni poredak iz članka 34. točke 1. Uredbe br. 44/2001 moguće samo u slučaju kad priznavanje sudske odluke donesene u drugoj državi članici predstavlja neprihvatljivu povredu pravnog poretka u državi članici u kojoj se traži priznavanje jer bi ona zadirala u neko temeljno načelo. Da bi se osiguralo poštovanje zabrane preispitivanja merituma sudske odluke donesene u nekoj drugoj državi članici, povreda bi morala značiti očitu povredu pravnog pravila za koje se u pravnom poretku države u kojoj se traži priznavanje smatra da ima ključan značaj ili prava koje je u tom pravnom poretku priznato kao temeljno pravo“.

( 22 ) Vidjeti analogijom presude Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, t. 19. i 21.) i Renault (C‑38/98, EU:C:2000:225, t. 26.), koje se odnose na tumačenje članka 27. točke 1. Konvencije od 27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19. svezak 15., str. 3.), kako je izmijenjena Konvencijom od 9. listopada 1978. o pristupanju Kraljevine Danske, Irske i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske (SL L 304, str. 1. i izmijenjen tekst, str. 77.) i Konvencijom od 25. listopada 1982. o pristupanju Helenske Republike (SL L 388, str. 1., u daljnjem tekstu: Konvencija iz Bruxellesa). Naime, člankom 27. točkom 1. Konvencije iz Bruxellesa propisano je da se „[s]udska odluka ne priznaje: [...] ako je takvo priznavanje odluke u suprotnosti s javnim poretkom u državi u kojoj se zahtijeva priznavanje“ (moje isticanje). Treba primijetiti da, iako je – suprotno članku 23. točki (a) Uredbe br. 2201/2003 i članku 34. stavku 1. Uredbe br. 44/2001 – riječ „očito“ izostavljena (što još više ide u prilog mojoj argumentaciji), sudska praksa Suda utemeljena na članku 27. točki 1. Konvencije iz Bruxellesa može se primijeniti na tumačenje članka 23. točke (a) Uredbe br. 2201/2003, naravno, pod uvjetom da se sukladno potonjoj odredbi uzmu u obzir interesi djeteta.

( 23 ) Vidjeti analogijom presudu flyLAL‑Lithuanian Airlines (C‑302/13, EU:C:2014:2319, t. 46. i 47.), koja se, među ostalim, odnosi na članak 34. stavak 1. Uredbe br. 44/2001.

( 24 ) Vidjeti presudu Purrucker (C‑296/10, EU:C:2010:665, t. 90.). Vidjeti analogijom presudu Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, t. 31.).

( 25 ) Vidjeti analogijom presudu Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, t. 32.). Ta se presuda odnosi na članak 28. treći stavak, drugi dio rečenice Konvencije iz Bruxellesa, čiji je tekst vrlo sličan drugoj rečenici članka 24. Uredbe br. 2201/2003.

( 26 ) Smatram da su Komisijina očitovanja katkad zbunjujuća i proturječna. Ona, s jedne strane, smatra da se nadležnost suda države članice podrijetla nikako ne može preispitivati, a s druge strane da država članica u kojoj se traži priznavanje unatoč svemu može izvršiti opće preispitivanje u odnosu na javni poredak u slučaju očitog nepoštovanja i zlouporabe pravnih pravila o nadležnosti. Smatram da bi takav pristup mogao ozbiljno ugroziti ne samo Uredbu br. 2201/2003 nego i sustav slobode kretanja sudskih odluka u Uniji koji je uspostavljen drugim uredbama. Kad je na pitanje o tome odgovarala na raspravi, Komisija se pozvala na primjer kad je država članica podrijetla povrijedila članak 6. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. Naime, ako to može utjecati na javni poredak, onda ni na koji način ne potpada pod pravila o nadležnosti. Usto, ako Komisija smatra da postoji dokaz o tome da određeni nacionalni sudovi namjerno krše pravila o nadležnosti predviđena Uredbom br. 2201/2003, ta institucija može pokrenuti postupak zbog povrede obveze. Vidjeti analogijom presudu Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, t. 53. do 55.).

( 27 ) Vidjeti presudu C. (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, t. 103.).

( 28 ) U tom pogledu, sud države u kojoj se traži priznavanje ne može kontrolirati točnost primjene prava ili činjenična utvrđenja koja je donio sud države članice podrijetla. Vidjeti analogijom presudu Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, t. 43.), koja se odnosi na članak 36. Uredbe br. 44/2001, čiji je tekst vrlo sličan članku 26. Uredbe br. 2201/2003.

( 29 ) Vidjeti analogijom presudu Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, t. 49. i 63.).

( 30 ) Uz glavni postupak vodili su se, naime, mnogi drugi postupci pokrenuti pred litavskim sudovima, u kojima je svaki put bila donesena odluka u korist Q. U tom pogledu Republika Litva na raspravi 27. listopada 2015. spomenula je četiri postupka, odnosno postupak o skrbi nad djetetom S. pred Šilutės rajono apylinkės teismasom (okružni sud Šilutė) povodom kojeg je donesena sporna odluka, postupak za predaju djeteta pred Vilniaus apygardos teismasom (regionalni sud u Vilniusu) kao i žalba pred Lietuvos apeliacinis teismasom (žalbeni sud u Litvi), postupak pred Vilniaus apygardos teismasom (regionalni sud u Vilniusu) i Lietuvos apeliacinis teismasom (žalbeni sud u Litvi) o privremenim načinima komuniciranja P.-a s djetetom S. i, naposljetku, postupak pred Klaipėdos apylinkės teismasom (okružni sud Klaipėda) i Klaipėdos apygardos teismasom (regionalni sud u Klaipėda) o poštovanju načina održavanja kontakata s djetetom S., kako su određeni. Prema mišljenju Republike Litve, najmanje šesnaest sudaca u četirima različitim postupcima odlučilo je u korist Q. uzimajući u obzir interese djeteta.

( 31 ) Vidjeti prvu stranicu zahtjeva za prethodnu odluku.

( 32 ) Iz P.-ovih pisanih očitovanja proizlazi da, s obzirom na „različite nacionalne propise koji se primjenjuju na području roditeljske skrbi i određivanje boravišta te imajući u vidu da se dva predmeta odnose na boravište djevojčice S. i na roditeljsku odgovornost roditelja prema njoj, valja smatrati da postupci koji su u tijeku u tim različitim zemljama imaju isti predmet“. Ponovno je potvrdio svoj stav o tom pitanju na raspravi održanoj 27. listopada 2015.

( 33 ) S obzirom na to podudaranje između spora o kojem je riječ koji je u tijeku pred sudom koji je uputio zahtjev (pokrenutog 11. travnja 2014.) i spora pred Šilutės rajono apylinkės teismasom (okružni sud Šilutė) (pokrenutog 8. travnja 2014.) povodom kojeg je donesena sporna odluka, moguće je upitati se zašto sud koji je uputio zahtjev nije zastao s postupkom na temelju članka 19. stavka 2. Uredbe br. 2201/2003, koji predviđa da, „[a]ko je postupak koji se odnosi na roditeljsku odgovornost u vezi s istim djetetom i o istom predmetu pokrenut pred sudovima različitih država članica, sud pred kojim je postupak započeo kasnije s njim zastaje, po službenoj dužnosti, dok se ne utvrdi nadležnost suda pred kojim je postupak započeo ranije“. Takvim bi se postupkom izbjegli paralelni postupci pred sudovima različitih država članica i suprotnost odluka koje u njima mogu biti donesene (vidjeti presudu Purrucker, C‑296/10, EU:C:2010:665, t. 64.).

( 34 ) Vidjeti točku 41. ovog stajališta.

( 35 ) Vidjeti točke 16. i 17. (za činjenice) i 47. (za očitovanja Republike Litve) ovog stajališta.

( 36 ) Lietuvos apeliacinis teismas (žalbeni sud u Litvi) odbio je žalbu koju je podnio P. Taj je sud smatrao da je nesporno da je P. bio odgovoran za „neprihvatljivo ponašanje koje je u suprotnosti s moralnim normama kao i za postupanje prema malodobnom djetetu koje može prouzročiti opasnost za normalan razvoj djeteta, njegovu socijalnu dobrobit i njegov interes“.

( 37 ) Naime, iako članak 11. stavci 4. do 6. Uredbe br. 2201/2003 propisuje da sud kojem je podnesen zahtjev za predaju djeteta može, kao što je to u glavnom postupku, odbiti predaju djeteta na temelju članka 13. Haške konvencije iz 1980., nadležan sud na temelju te uredbe, unatoč odluci o tome da se dijete ne predaje, može donijeti naknadnu sudsku odluka kojom se zahtijeva predaja djeteta na temelju članka 11. stavka 8. navedene uredbe, s obzirom na to da je priznato da je ta odluka izvršiva u državi članici boravka djeteta, pri čemu se tijela te države ne mogu protiviti tom priznavanju.

( 38 ) Vidjeti analogijom presude Purrucker (C‑296/10, EU:C:2010:665, t. 68.) i C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, t. 40.) kao i članak 19. Haške konvencije iz 1980., sukladno kojem „[o]dluka na temelju ove konvencije u vezi s predajom djeteta neće se smatrati meritornom odlukom bilo o kojem pitanju u vezi s pravom na skrb“. Sud je u točki 40. presude C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268) presudio da „između takvih radnji stoga ne može postojati litispendencija“. U točki 46. presude Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400) Sud je potvrdio da je odluka o skrbi konačna odluka, donesena na temelju detaljnog ispitivanja svih mjerodavnih okolnosti, kojom nadležni sud odlučuje o uređenju pitanja o skrbi nad djetetom koje više ne podliježe drugim upravnim ili sudskim odlukama. Činjenica da je tom uredbom u vezi s pitanjem skrbi nad djetetom propisana mogućnost revizije ili periodično preispitivanje tog pitanja u određenom roku ili ovisno o određenim okolnostima tu odluku ne lišava njezine konačne naravi. S druge strane, u točki 43. te iste presude Sud je istaknuo da je cilj postupka predaje djeteta na temelju osobito članka 11. Uredbe br. 2201/2003 odvraćanje od otmice djeteta između država članica i, u slučaju otmice, osigurati da do predaje djeteta dođe bez odgađanja. U presudi Aguirre Zarraga (C‑491/10 PPU, EU:C:2010:828, t. 45.) Sud je presudio da zahtjev hitnosti na kojem se temelji sustav predaje predviđen Uredbom br. 2201/2003 od nacionalnih sudova pred kojima je pokrenut postupak povodom zahtjeva za predaju djeteta zahtijeva da odluke donose žurno.

( 39 ) Vidjeti presudu Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, t. 59. i 60.).

( 40 ) Prije donošenja odluke o predaji na temelju članka 11. stavka 8. Uredbe br. 2201/2003, predmetni sud mora voditi računa o razlozima i dokazima na temelju kojih je donesena odluka o tome da se dijete ne predaje. Sud je presudio da „[t]o uzimanje u obzir pridonosi opravdavanju izvršnog karaktera takve odluke nakon što je donesena, sukladno načelu uzajamnog povjerenja na kojem se temelji [navedena] uredba“. „Štoviše, taj sustav podrazumijeva dvostruko ispitivanje pitanja predaje djeteta, osiguravajući na taj način čvršći temelj za donošenje odluke i povećanu zaštitu interesa djeteta“, vidjeti presudu Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, t. 59. i 60.).

( 41 ) Valja još istaknuti da je „[r]ok za odlučivanje o zahtjevu da se dijete ne preda vrlo kratak“. Vidjeti presudu Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, t. 66.).