ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Predmet C-89/17

Secretary of State for the Home Department

protiv

Rozanne Banger

(zahtjev za prethodnu odluku, koji je uputio Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) (Viši sud, Odjel za imigraciju i azil)

„Zahtjev za prethodnu odluku – Građanstvo Europske unije – Članak 21. UFEU‑a – Pravo građana Unije na slobodno kretanje i boravak na području Unije – Direktiva 2004/38/EZ – Članak 3. stavak 2. prvi podstavak točka (b) – Partner s kojim je građanin Unije u trajnoj vezi, uz odgovarajuću potvrdu – Vraćanje u državu članicu čiji je državljanin građanin Unije – Zahtjev za odobravanje boravka – Opsežno ispitivanje osobnih okolnosti podnositelja zahtjeva – Članci 15. i 31. – Djelotvorna sudska zaštita – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 47.”

Sažetak – Presuda Suda (četvrto vijeće) od 12. srpnja 2018.

Građanstvo Unije – Odredbe Ugovora – Pravo na slobodno kretanje i boravak na području država članica – Građanin Unije koji se vraća u državu članicu svojeg državljanstva nakon što je boravio u drugoj državi članici samo u svojstvu građanina Unije – Izvedeno pravo na boravak članova njegove obitelji, državljana treće zemlje – Pretpostavke – Analogna primjena uvjeta odobravanja predviđenih Direktivom 2004/38 (čl. 21. st.1. UFEU-a; Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća 2004/38) Građanstvo Unije – Odredbe Ugovora – Pravo na slobodno kretanje i boravak na području država članica – Građanin Unije koji se vraća u državu članicu svojeg državljanstva nakon što je boravio u drugoj državi članici samo u svojstvu građanina Unije – Zahtjev za odobravanje boravka neregistriranom partneru s kojim je taj građanin u trajnoj vezi, uz odgovarajuću potvrdu – Obveza države članice da olakša davanje takvog odobrenja (čl. 21. st.1. UFEU-a; Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća 2004/38) Građanstvo Unije – Odredbe Ugovora – Pravo na slobodno kretanje i boravak na području država članica – Građanin Unije koji se vraća u državu članicu svojeg državljanstva nakon što je boravio u drugoj državi članici samo u svojstvu građanina Unije – Zahtjev za odobravanje boravka neregistriranom partneru s kojim je taj građanin u trajnoj vezi, uz odgovarajuću potvrdu – Odbijanje – Obveza utemeljenja odluke o odbijanju na opsežnom ispitivanju osobnih okolnosti podnositelja zahtjeva (čl. 21. st.1. UFEU-a; Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća 2004/38, čl.3. st.2.) Građanstvo Unije – Pravo na slobodno kretanje i boravak na području država članica – Direktiva 2004/38 – Nositelji prava – Drugi članovi obitelji građanina Unije, državljani treće zemlje, koji nisu obuhvaćeni definicijom iz članka 2. točke 2. Direktive – Partner s kojim je taj građanin u trajnoj vezi, uz odgovarajuću potvrdu – Zahtjev za odobravanje boravka – Odbijanje – Pravo na pravno sredstvo – Sudski nadzor – Doseg (Povelja Europske unije o temeljnim pravima, čl. 47.; Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća 2004/38, čl.3. st.2., čl. 15. st.1., čl. 30. i čl. 31.)
Doduše, kao što je Sud više puta presudio, točno je da su prilikom definiranja postupovnih pravila za pravna sredstva koja trebaju osigurati zaštitu prava koje pravo Unije dodjeljuje natjecateljima i ponuditeljima oštećenima odlukama javnih naručitelja države članice dužne osigurati da se ne ugrozi ni djelotvornost Direktive 89/665 ni prava koja pravo Unije dodjeljuje pojedincima (vidjeti u tom smislu presudu od 15. rujna 2016., Star Storage i dr., C-439/14 i C-488/14 , EU:C:2016:688 , t. 43. i 44. ). Sud je u tom pogledu presudio da mogućnost koju državama članicama dodjeljuje članak 2. stavak 6. Direktive 89/665 nije neograničena i uvjetovana je djelotvornošću tužbe za poništenje koja prethodi bilo kakvoj tužbi za naknadu štete (vidjeti u tom smislu presudu od 26. studenoga 2015., MedEval, C-166/14 , EU:C:2015:779 , t. 36. do 44. ). Države članice osobito moraju osigurati poštovanje prava na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje sadržana u članku 47. prvom i drugom stavku Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) (vidjeti u tom smislu presudu od 15. rujna 2016., Star Storage i dr., C-439/14 i C-488/14 , EU:C:2016:688 , t. 46. ).

Pravo Unije, a osobito članak 1. stavke 1. i 3. Direktive 89/665, kako je izmijenjena Direktivom 2014/23, s obzirom na članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, treba tumačiti na način da im se u kontekstu tužbe za naknadu štete ne protivi nacionalno postupovno pravilo, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koje sudski nadzor odluka arbitražne komisije koja je u prvom stupnju provela nadzor odluka koje su javni naručitelji donijeli u okviru provedbe postupaka javne nabave ograničava na ispitivanje samo razloga istaknutih pred tom komisijom.

Naime, valja istaknuti da, za razliku od pravila o prekluziji o kojem je bila riječ u predmetu u kojem je donesena presuda od 26. studenoga 2015., MedEval (C-166/14, EU:C:2015:779), postupovno pravilo iz članka 339/A Zakonika o građanskom postupku, kao što je istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 47. do 49. svojega mišljenja, ne ugrožava pravo na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje, zajamčeno člankom 47. prvim i drugim stavkom Povelje (vidjeti analogijom presudu od 26. rujna 2013., Texdata Software, C-418/11, EU:C:2013:588, t. 87.). Osim toga, iako je točno da to nacionalno postupovno pravilo nameće strogu usklađenost razloga istaknutih pred arbitražnom komisijom i onih istaknutih pred sudovima koji su nadležni nadzirati odluke te komisije time što dakle isključuje svaku mogućnost da pojedinac podnese novi razlog tijekom postupka, ono ipak, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 49. svojega mišljenja, pridonosi očuvanju korisnog učinka Direktive 89/665, koji se, kao što je Sud već presudio, sastoji u osiguranju toga da se nezakonite odluke javnih naručitelja mogu učinkovito i što je hitnije moguće preispitati (vidjeti u tom smislu presudu od 15. rujna 2016., Star Storage i dr., C-439/14 i C-488/14, EU:C:2016:688, t. 43. i navedenu sudsku praksu).

(t. 50., 51., 58. i t. 2. izreke)
Posebne geografske i ekološke značajke te osjetljivost područja Baltičkog mora imaju utjecaj na uvjete primjene članka 220. stavka 6. Konvencije Ujedinjenih naroda o pravu mora i članka 7. stavka 2. Direktive 2005/35, kako je izmijenjena Direktivom 2009/123, kada je riječ o definiciji i kvalifikaciji prekršaja te, iako ne automatski, ocjeni razmjera štete koju je taj prekršaj prouzročio dobrima i povezanim interesima obalne države.

U tom pogledu, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 105. svojeg mišljenja, Baltičko more na međunarodnoj je razini priznato kao posebno područje koje obilježavaju geografske specifičnosti i izrazito osjetljiv ekosustav kojem je potrebna posebna zaštita. Ipak, treba podsjetiti na to da specifičan cilj članka 220. stavka 6. Konvencije iz Montego Baya nije osiguravanje posebne zaštite za neko posebno područje, već zaštita određenih dobara i interesa obalne države neovisno o činjenici je li more uz tu državu posebno područje.

(t. 104., 106., 108., t. 6. izreke)
Predviđajući da se umjesto prava države uobičajenog boravišta vjerovnika uzdržavanja, može primarno primjenjivati lex fori, Haški protokol daje potonjem mogućnost da posredno izabere to drugo pravo, pri čemu taj izbor proizlazi iz podnošenja zahtjeva vjerovnika uzdržavanja pred nadležnim tijelom države uobičajenog boravišta dužnika uzdržavanja. Cilj je te mogućnosti zaštititi vjerovnika uzdržavanja kao slabiju stranu u odnosima s dužnikom uzdržavanja omogućujući mu de facto da izabere pravo koje će se primjenjivati na njegov zahtjev. U tim okolnostima, kada je postupak u svezi s tim zahtjevom okončan odlukom koja je postala pravomoćna, iz članka 4. stavka 3. Haškog protokola ne proizlazi da bi učinke tog izbora trebalo proširiti na novi postupak koji nije pokrenuo vjerovnik uzdržavanja, nego dužnik uzdržavanja. Osim toga, pravilo kojim se odstupa od pravila iz članka 3. Haškog protokola valja tumačiti strogo, ne primjenjujući ga izvan slučajeva koji su izričito predviđeni.

Članak 4. stavak 3. Haškog protokola od 23. studenoga 2007. o mjerodavnom pravu za obveze uzdržavanja koji je u ime Europske zajednice potvrđen Odlukom Vijeća 2009/941/EZ od 30. studenoga 2009. treba tumačiti na način da iz situacije poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj je iznos uzdržavanja koji treba platiti određen odlukom koja je postala pravomoćna, na zahtjev vjerovnika uzdržavanja i, u skladu s tim člankom 4. stavkom 3., na temelju lex fori određenog u skladu s tom odredbom, ne proizlazi da se to pravo primjenjuje na kasniji zahtjev za smanjenje iznosa tog uzdržavanja koji je dužnik uzdržavanja podnio pred nadležnim tijelom države svojeg uobičajenog boravišta.

Članak 4. stavak 3. Haškog protokola od 23. studenoga 2007. treba tumačiti na način da vjerovnik uzdržavanja ne „pokreće” postupak, u smislu tog članka, pred nadležnim tijelom države u kojoj dužnik uzdržavanja ima uobičajeno boravište kada se osporavanjem merituma zahtjeva upušta u postupak koji je dužnik uzdržavanja pokrenuo pred tim tijelom u smislu članka 5. Uredbe Vijeća (EZ) br. 4/2009 od 18. prosinca 2008. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršenju sudskih odluka te suradnji u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja.

Ta se odredba primjenjuje samo pod dvama uvjetima, odnosno kada je postupak pokrenut pred tijelom države uobičajenog prebivališta dužnika uzdržavanja i kada postupak pred tim tijelom pokrene vjerovnik uzdržavanja, tako da tužbu mora podnijeti on. U slučaju da dužnik uzdržavanja podnese tužbu pred tijelom države svojeg uobičajenog boravišta, upuštanje vjerovnika uzdržavanja u postupak može zaista dovesti do nadležnosti tog tijela, kao što to predviđa članak 5. Uredbe br. 4/2009. Međutim, iz tog prihvaćanja nadležnosti ne može se zaključiti da je vjerovnik uzdržavanja također „pokrenuo” postupak pred tijelom države uobičajenog boravišta dužnika uzdržavanja, u smislu članka 4. stavka 3. Haškog protokola.

(t. 49.-51., 53., t. 2. izreke)
S obzirom na to da se člankom 218. stavkom 9. UFEU-a ne propisuje nikakvo pravilo glasovanja za donošenje, od strane Vijeća, kategorija odluka koje su njime obuhvaćene, pravilo glasovanja mora se odrediti u svakom pojedinačnom slučaju u odnosu na članak 218. stavak 8. UFEU-a. To doprinosi jamčenju da se jedinstvenim postupkom iz članka 218. stavka 9. UFEU-a uzimaju u obzir posebnosti svakog područja djelovanja Unije. Osobito, s obzirom na to da se prvi slučaj u kojem se člankom 218. stavkom 8. drugim podstavkom UFEU-a zahtijeva da Vijeće jednoglasno odluči odnosi na situaciju u kojoj sporazum obuhvaća područje za koje se zahtijeva jednoglasnost za donošenje nekog akta Unije, tim slučajem tako se uspostavlja veza između materijalne pravne osnove neke odluke donesene na temelju navedenog članka i pravila glasovanja koje se primjenjuje na njezino donošenje. Veza koja se tako osigurava između materijalne pravne osnove odluka donesenih u okviru postupka propisanog u članku 218. stavku 9. UFEU-a i pravila glasovanja primjenjivog za donošenje tih odluka povrh toga doprinosi očuvanju jednakosti između postupaka koji se odnose na unutarnje djelovanje Unije i postupaka koji se odnose na njezino vanjsko djelovanje, uz poštovanje institucijske ravnoteže koju su uspostavili autori Ugovorâ.

Slijedom toga, odluka kojom Vijeće utvrđuje stajalište koje u ime Unije treba donijeti u tijelu koje je osnovano sporazumom na temelju članka 218. stavka 9. UFEU-a i koja se isključivo odnosi na ZVSP u načelu mora donijeti jednoglasno, u skladu s člankom 218. stavkom 8. drugim podstavkom UFEU-a. Nasuprot tomu, ako takva odluka obuhvaća više sastavnih dijelova ili se njome nastoji postići više ciljeva, od kojih određeni ulaze u ZVSP, pravilo glasovanja koje se primjenjuje za njezino donošenje treba odrediti u pogledu njezina glavnog ili prevladavajućeg cilja ili sastavnog dijela. Dakle, ako glavni ili prevladavajući cilj ili sastavni dio odluke ulazi u područje za koje se ne zahtijeva jednoglasnost za donošenje akta Unije, navedena odluka mora se u skladu s člankom 218. stavkom 8. prvim podstavkom UFEU-a donijeti kvalificiranom većinom.

(t. 27.-30. i 38.)
Načelo retroaktivnosti blažeg kaznenog zakona, utvrđeno člankom 49. stavkom 1. trećom rečenicom Povelje Europske unije o temeljnim pravima, treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da se neka osoba osudi zbog nepropisnog dobivanja posebnih izvoznih subvencija predviđenih Uredbom Komisije (EEZ) br. 1964/82 od 20. srpnja 1982. o utvrđivanju uvjeta za dodjelu posebnih izvoznih subvencija za određene komade otkoštenog mesa od životinja vrste goveda do kojeg je došlo manipulacijama ili lažnim deklaracijama o prirodi robe za koju su se tražile subvencije, iako je zbog izmjene te uredbe do koje je došlo nakon nastanka činjenica roba koju je ta osoba izvezla postala pogodna za dodjelu tih subvencija.

No valja istaknuti, s jedne strane, da, kako to proizlazi iz spisa podnesenog Sudu, od počinjenja kaznenog djela o kojem je riječ u glavnom postupku francuski zakonodavac nije izmijenio inkriminaciju predviđenu člankom 426. stavkom 4. Carinskog zakonika. Lažne deklaracije ili manipulacije koje za učinak imaju stjecanje prednosti u vezi s izvozom, kao što je posebna izvozna subvencija predviđena Uredbom br. 1964/82, stoga i nadalje ostaju kažnjive na jednak način kao i na dan nastanka činjenica iz glavnog postupka. S druge strane, kad je riječ o izmjeni do koje je došlo u okviru propisa Unije navedenog u točki 31. ove presude, treba istaknuti da se – kako to proizlazi iz druge uvodne izjave Uredbe br. 2469/97 – uvođenjem posebne subvencije na otkoštene komade mesa od prednjih četvrtina odraslih muških goveda željelo taj propis prilagoditi promjenjivim okolnostima tržišta mesa, a osobito razvoju svjetskog tržišta, koji je slijedio provedbu sporazuma sklopljenih tijekom Urugvajskog kruga multilateralnih trgovinskih pregovora. Stoga se izbor zakonodavca Unije da izmijeni kriterije dodjele predviđene u članku 1. Uredbe br. 1964/82 zasnivao na strogo gospodarskoj i tehničkoj ocjeni stanja na globalnom tržištu mesa.

(t. 34., 36., 37., 41. i izreka)
Članke 63. i 65. UFEU‑a treba tumačiti na način da im se protivi propis države članice poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji predviđa da će se povreda obveze prijavljivanja znatnih iznosa gotovine koja se unosi na državno područje te države ili s njega iznosi kazniti novčanom kaznom do iznosa koji može biti dvostruko veći od neprijavljenog iznosa.

U tom pogledu valja podsjetiti na to da je Sud presudio da – iako države članice na temelju članka 9. stavka 1. Uredbe br. 1889/2005 raspolažu marginom prosudbe u vezi s odabirom sankcija koje trebaju propisati kako bi osigurale poštovanje obveze prijavljivanja predviđene člankom 3. iste uredbe – u slučaju kada je iznos neprijavljene gotovine veći od 50000 eura, novčana kazna u iznosu koji odgovara 60 % iznosa neprijavljene gotovine, nastala u slučaju povrede te obveze, ne čini se proporcionalnom s obzirom na prirodu dotične povrede. Naime, Sud je smatrao da takva novčana kazna prekoračuje granice onoga što je nužno za jamčenje poštovanja navedene obveze i osiguravanje ostvarivanja ciljeva postavljenih navedenom uredbom, s obzirom na to da sankcija predviđena tim člankom 9. nema za cilj sankcionirati moguće prijevare ili nezakonite aktivnosti, već samo povredu te iste obveze (presuda od 16. srpnja 2015., Chmielewski, C-255/14, EU:C:2015:475, t. 29. do 31.).

Osim toga, iako se takva novčana kazna izračunava uzimajući u obzir određene otegotne okolnosti, pod uvjetom da poštuju načelo proporcionalnosti, činjenica da njezin maksimalan iznos može dosegnuti iznos koji je dvostruko veći od iznosa neprijavljene gotovine i da se u svakom slučaju, kao u ovom slučaju, novčana kazna može odrediti u iznosu koji odgovara gotovo 100 % tog iznosa prekoračuje granice onoga što je nužno za jamčenje poštovanja obveze prijavljivanja.

(t. 43., 45., 46. i izreka)
Odobrenje plana ili projekta, u smislu članka 6. stavka 3. Direktive 92/43 o očuvanju prirodnih staništa i divlje faune i flore, kako je izmijenjena Direktivom 2013/17, može se izdati samo ako su nadležna tijela sigurna da on nema trajne štetne učinke na cjelovitost dotičnog područja. Riječ je o takvom slučaju kada sa znanstvenog gledišta ne postoji razumna sumnja glede izostanka takvih utjecaja. Zato nadležna nacionalna tijela ne smiju odobriti zahvate koji mogu trajno ugroziti ekološke značajke područja na kojima se nalaze prirodni stanišni tipovi od interesa Zajednice ili prioritetni prirodni stanišni tipovi. To bi osobito bilo tako u slučaju kada zahvat može dovesti do nestanka ili djelomičnog i nepopravljivog uništenja takvog prirodnog stanišnog tipa na dotičnom području.

U tom pogledu, djelatnosti aktivnog šumskog gospodarenja, koje uključuju uklanjanje i rušenje znatnog broja stabala na području Natura 2000, po samoj svojoj naravi mogu trajno ugroziti ekološke značajke tog područja, s obzirom na to da neizbježno mogu dovesti do nestanka ili djelomičnog i nepopravljivog uništenja zaštićenih staništa i vrsta prisutnih na tom području.

(t. 117., 119., 164.)
Kao što je nezavisni odvjetnik podsjetio u točki 37. svojega mišljenja, valja razlikovati početnu štetu, koja proizlazi izravno iz događaja koji je uzrokovao štetu, čije bi mjesto nastanka moglo opravdati nadležnost s obzirom na članak 5. točku 3. Uredbe br. 44/2001., od kasnijih nepovoljnih posljedica na kojima se ne može temeljiti dodjela nadležnosti na osnovi te odredbe. S tim u vezi, u točkama 14. i 15. presude od 19. rujna 1995., Marinari (C-364/93, EU:C:1995:289), Sud je presudio da se pojam „mjesto u kojemu se dogodio štetni događaj” ne može tumačiti tako široko da obuhvaća bilo koje mjesto u kojem bi moglo doći do štetnih posljedica zbog događaja koji je već doveo do štete koja je stvarno nastala u drugom mjestu. Slijedom toga, on je pojasnio da se spomenuti pojam osobito ne može tumačiti tako da uključuje mjesto u kojem žrtva navodi da je pretrpjela imovinsku štetu koja je uslijedila nakon prvotne štete koja se dogodila i koju je žrtva pretrpjela u drugoj državi članici.

Također valja smatrati da se izgubljena dobit, koja se osobito sastoji u gubitku obujma prodaje navodno nastalima zbog protutržišnog ponašanja protivnog člancima 101. i 102. UFEU-a, može kvalificirati kao „šteta” radi primjene članka 5. točke 3. Uredbe br. 44/2001, koja u načelu dopušta nadležnost sudova države članice na čijem je području nastao štetni događaj.

(t. 31., 32., 36.)
Spojeni predmeti C-195/17, C-197/17 do C-203/17, C-226/17, C-228/17, C-254/17, C-274/17, C-275/17, C-278/17 do C-286/17 i C-290/17 do C-292/17

Krüsemann i dr.

protiv

TUIfly GmbH

(zahtjevi za prethodnu odluku koje su uputili Amtsgericht Hannover i Amtsgericht Düsseldorf)

„Zahtjev za prethodnu odluku – Prijevoz – Pravila Zajednice u području odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćivanja ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta – Uredba (EZ) br. 261/2004 – Članak 5. stavak 3. – Članak 7. stavak 1. – Naknada štete – Oslobađanje od odgovornosti – Pojam ‚izvanredne okolnosti’ – ‚Divlji štrajk’”

Sažetak – Presuda Suda (treće vijeće) od 17. travnja 2018.

Promet – Zračni prijevoz – Uredba br. 261/2004 – Odšteta i pomoć putnicima u slučaju otkazivanja leta – Oslobađanje od obveze isplate odštete – Uvjet – Izvanredne okolnosti – Pojam – Spontani izostanak značajnog dijela zrakoplovnog osoblja (divlji štrajk) koji je rezultat iznenadne objave restrukturiranja društva od strane stvarnog zračnog prijevoznika, a do kojeg je došlo ne na spontani poziv predstavnika radnika društva, već samih radnika koji su uzeli bolovanje – Isključenost

(Uredba br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 5. st. 3.)

Članak 5. stavak 3. Uredbe (EZ) br. 261/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. veljače 2004. o utvrđivanju općih pravila odštete i pomoći putnicima u slučaju uskraćenog ukrcaja i otkazivanja ili dužeg kašnjenja leta te o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 295/91, u vezi s uvodnom izjavom 14. te uredbe, treba tumačiti na način da spontani izostanak značajnog dijela zrakoplovnog osoblja („divlji štrajk”), poput onoga u predmetima u glavnom postupku, koji je rezultat iznenadne objave restrukturiranja društva od strane stvarnog zračnog prijevoznika, a do kojeg je došlo ne na spontani poziv predstavnika radnika društva, već samih radnika koji su uzeli bolovanje, nije obuhvaćen pojmom „izvanrednih okolnosti” u smislu te odredbe.

(t. 48. i izreka)
Predmet C-323/17

People Over Wind

i

Peter Sweetman

protiv

Coillte Teoranta

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio High Court (Irska))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Okoliš – Direktiva 92/43/EEZ – Očuvanje prirodnih staništa – Posebna područja očuvanja – Članak 6. stavak 3. – Prethodna ocjena radi utvrđivanja potrebe za provođenjem ocjene utjecaja nekog plana ili projekta na posebno područje očuvanja – Mjere koje se mogu uzeti u obzir u tu svrhu”

Sažetak – Presuda Suda (sedmo vijeće) od 12. travnja 2018.

Okoliš – Očuvanje prirodnih staništa i divlje faune i flore – Direktiva 92/43 – Posebna područja očuvanja – Obveze država članica – Procjena utjecaja projekta na određeno područje – Prethodna ocjena radi utvrđivanja potrebe za provođenjem ocjene utjecaja nekog plana ili projekta na posebno područje očuvanja – Mjere koje se mogu uzeti u obzir u tu svrhu

(Direktiva Vijeća 92/43, čl. 6. st. 3.)

Članak 6. stavak 3. Direktive Vijeća 92/43/EEZ od 21. svibnja 1992. o očuvanju prirodnih staništa i divlje faune i flore treba tumačiti na način da, kako bi se utvrdilo je li potrebno naknadno provesti ocjenu prihvatljivosti utjecaja nekog plana ili projekta na predmetno područje, u fazi prethodne ocjene nije potrebno uzeti u obzir mjere kojima je cilj izbjeći ili smanjiti štetne učinke tog plana ili projekta na to područje.

Kako to ističu Komisija i tužitelji u glavnom postupku, okolnost da se, kao što je to i naveo sud koji je uputio zahtjev, mjere kojima je cilj izbjeći ili smanjiti štetne učinke nekog plana ili projekta na predmetno područje uzimaju u obzir prilikom ocjene potrebe za provođenjem ocjene prihvatljivosti pretpostavlja da postoji vjerojatnost postojanja štetnog utjecaja na područje te da je stoga potrebno provesti takvu ocjenu. Taj zaključak potvrđuje činjenica da se potpuna i precizna analiza mjera za sprečavanje ili smanjenje eventualnih značajnih učinaka na predmetno područje mora provesti upravo u fazi ocjene prihvatljivosti, a ne u fazi prethodne ocjene. Ako bi se te mjere uzele u obzir u fazi prethodne ocjene, mogao bi se dovesti u pitanje koristan učinak Direktive o staništima općenito kao i osobito u fazi ocjene s obzirom na to da bi ta faza izgubila svoju svrhu i da bi postojala opasnost od izbjegavanja te faze ocjene koja međutim predstavlja ključno jamstvo predviđeno tom direktivom.

(t. 35.-37., 40. i izreka)
Predmet C-17/17

Grenville Hampshire

protiv

The Board of the Pension Protection Fund

(zahtjev za prethodnu odluku

koji je uputio Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud, Engleska i Wales, Građanski odjel))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita zaposlenika u slučaju insolventnosti poslodavca – Direktiva 2008/94/EZ – Članak 8. – Dopunski mirovinski sustavi – Zaštita prava na davanja iz mirovinskog sustava – Zajamčena minimalna razina zaštite”

Sažetak – Presuda Suda (četvrto vijeće) od 6. rujna 2018.

Socijalna politika–Usklađivanje zakonodavstava–Zaštita radnika u slučaju insolventnosti poslodavca–Direktiva 2008/94–Dopunski strukovni mirovinski sustavi–Zaštita prava na davanja iz mirovinskog sustava–Zahtijevana razina minimalne zaštite–Naknada koja iznosi barem 50 % vrijednosti prava svakog pojedinačnog zaposlenika (Direktiva 2008/94 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 8. i 12.) Socijalna politika–Usklađivanje zakonodavstava–Zaštita radnika u slučaju insolventnosti poslodavca–Direktiva 2008/94–Dopunski strukovni mirovinski sustavi–Zaštita prava na davanja iz mirovinskog sustava–Uspostava, od strane države članice, tijela koje je dužno jamčiti isplatu naknada–Mogućnost za zaposlenika da se protiv takvog tijela poziva na izravan učinak članka 8. navedene direktive (Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća 2008/94, čl. 8.)