ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
39

Međutim, s obzirom na to da je u takvoj situaciji porezno rješenje kojim je poreznom obvezniku odbijeno pravo na odbitak PDV‑a već bilo izdano i uzimajući u obzir činjenicu da to pravo predstavlja temeljno načelo zajedničkog sustava PDV‑a, važno je podsjetiti na to da se načelima kojima se uređuje primjena zajedničkog sustava PDV‑a od strane država članica, a osobito načelima porezne neutralnosti i pravne sigurnosti protivi to da, ako nacionalna porezna uprava ima puke neutemeljene sumnje u pogledu stvarnog izvršenja ekonomskih transakcija na temelju kojih je izdan fiskalni račun, poreznom obvezniku na kojega je naslovljen taj račun bude odbijeno pravo na odbitak PDV‑a ako on osim navedenog računa ne može podnijeti druge dokaze o postojanju izvršenih ekonomskih transakcija (vidjeti u tom smislu presude od 22. listopada 2015., PPUH Stehcemp, C‑277/14, EU:C:2015:719, t. 50. i od 4. lipnja 2020., C. F. (Porezni nadzor), C‑430/19, EU:C:2020:429, t. 44. i 49.). Pravo na odbitak ne može se dakle uskratiti na temelju pretpostavki (vidjeti u tom smislu presudu od 11. studenoga 2021., Ferimet, C‑281/20, EU:C:2021:910, t. 52. i navedenu sudsku praksu).
59

Kao što to proizlazi iz točaka 48. i 49. ove presude, stavak 5. članka 30. Direktive 2001/14, na koji se izričito pozvao sud koji je uputio zahtjev, nije relevantan za odgovor na drugo pitanje, s obzirom na to da se odnosi samo na nadležnost regulatornog tijela. Samo se stavak 6. tog članka odnosi na sudsku kontrolu odluka koje donosi to tijelo.
34

Kao četvrto i posljednje, kad je riječ o primjenjivosti načela opreznosti u ovom slučaju, valja podsjetiti na to da to načelo podrazumijeva da je u slučaju nesigurnosti u pogledu postojanja ili dosega rizika moguće poduzeti zaštitne mjere a da pritom nije potrebno čekati da se u cijelosti dokažu postojanje i ozbiljnost tih rizika (vidjeti u tom smislu presudu od 6. svibnja 2021., Bayer CropScience i Bayer/Komisija, C‑499/18 P, EU:C:2021:367, t. 80.). U tom pogledu dovoljno je istaknuti, s jedne strane, da nijedna stranka u postupku ne poriče rizike povezane s uporabom duhanskih proizvoda za pušenje i, s druge strane, da iz preambule FCTC‑a proizlazi da je znanstvenim dokazima nedvojbeno utvrđeno kako uporaba duhana i izlaganje duhanskom dimu uzrokuju smrt, bolest i invaliditet te da postoji vremenski razmak između izlaganja duhanskom dimu i ostaloj uporabi duhanskih proizvoda i nastanka bolesti vezanih uz uporabu duhana. Posljedično i kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 65. svojeg mišljenja, to se načelo ne primjenjuje na situaciju o kojoj je riječ u glavnom postupku.
83

Međutim, u tom kontekstu valja podsjetiti na to da, kako bi se ispunio zahtjev proporcionalnosti izražen u članku 5. stavku 1. točki (c) Uredbe 2016/679 (vidjeti u tom smislu presudu do 22. lipnja 2021., Latvijas Republikas Saeima (Kazneni bodovi), C‑439/19, EU:C:2021:504, t. 98. i navedenu sudsku praksu), propis na kojem se temelji obrada mora imati propisana jasna i precizna pravila kojima se uređuje doseg i primjena predmetne mjere te propisivati minimalne uvjete, tako da osobe o čijim je osobnim podacima riječ raspolažu dostatnim jamstvima koja omogućuju učinkovitu zaštitu tih podataka od rizika zlouporabe. On mora biti pravno obvezujući u unutarnjem pravu i osobito navoditi u kojim se okolnostima i pod kojim uvjetima mjera kojom se predviđa obrada takvih podataka može donijeti, jamčeći time da će njezino zadiranje biti ograničeno na ono što je strogo nužno (presuda od 6. listopada 2020., Privacy International, C‑623/17, EU:C:2020:790, t. 68. i navedena sudska praksa).
35

Belgijska vlada u svojim pisanim i usmenim očitovanjima u biti je istaknula da prvo pitanje treba odbaciti kao nedopušteno zbog toga što se temelji na dvjema pravnim pretpostavkama koje su pogrešne i da pravilno tumačenje odredaba prava Unije i nacionalnog prava na koje se poziva sud koji je uputio zahtjev dovodi do zaključka da je to pitanje očito bez veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku. Naime, odobravanje odstupanja od mjera zaštite vrsta predviđenih odredbama nacionalnog prava kojima je prenesena Direktiva 92/43 može se zatražiti, u skladu s tim odredbama, i prije i poslije ishođenja jedinstvene dozvole kojom se materijalizira to odobrenje, tako da odluka o odstupanju nije preduvjet za to odobrenje, nego neovisan pravni akt. To je tumačenje u skladu s pravom Unije, s obzirom na to da nijedna odredba tog prava ne nalaže da odluka poput odluke o odstupanju, kojom se odobrava odstupanje od tih mjera, nužno mora prethoditi odobrenju za provedbu projekta poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, u smislu Direktive 2011/92.
130

U ovom slučaju, s jedne strane, iz razmatranja izloženih u točkama 86. do 91. ove presude proizlazi da informacije iz članka 36. stavka 1. Direktive 2002/83 prije pristupanja potrošača skupnom unit‑linked ugovoru priopćuju društvo za osiguranje i ugovaratelj osiguranja koji je poduzetnik i djeluje u svojstvu posrednika u osiguranju, pri čemu to priopćavanje ulazi u okvir aktivnosti koje ti poduzetnici obavljaju profesionalno. S druge strane, kao što je to istaknuto u točkama 80. i 81. ove presude, to je priopćavanje izravno povezano sa sklapanjem ugovora o osiguranju u smislu Direktive 2002/83, koje poduzima navedeni potrošač. Stoga navedeno priopćavanje čini „poslovnu praksu” u smislu Direktive 2005/29.
41

S druge strane, što se tiče pitanja predviđa li Protokol da se njegove izmjene moraju donijeti u skladu s pojednostavljenim postupkom ili da ih donosi tijelo osnovano Sporazumom ili Protokolom, kao što se to zahtijeva člankom 218. stavkom 7. UFEU‑a, valja utvrditi da se člankom 5. stavkom 8. točkama (a) i (b) Protokola ne daje ovlast Odboru za kulturnu suradnju da izmjeni Protokol, nego mu se samo daje zadaća provođenja ocjenjivanja rezultata provedbe predmetnog prava, kako je to navedeno u točki 37. ove presude. Nasuprot tomu, potonjom odredbom doista je predviđen pojednostavljeni postupak jer je, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 67. svojeg mišljenja, za ukidanje tog prava dovoljno da jedna strana Sporazuma to učini pisanom obavijesti tri mjeseca prije isteka prvotnog razdoblja ili bilo kojeg kasnijeg razdoblja, s obzirom na to da se navedeno pravo, u suprotnom, automatski obnavlja.
34

Kao prvo, kad je riječ o navodnoj povredi članaka 21., 55. i 60. Pravilnika o osoblju, Opći sud je u točki 79. pobijanog rješenja, među ostalim, smatrao da, čak i da se utvrdi da je tužiteljica stvarno bila nazočna u prostorijama ESVD‑a, kao što to ona tvrdi, ipak ostaje činjenica da, time što je jasno izrazila namjeru da ne radi u odjelu PRISM zato što se htjela usredotočiti samo na administrativna pitanja povezana sa svojim premještajem, tužiteljica nije poštovala uvjete propisane člancima 21. i 55. Pravilnika o osoblju. Prema mišljenju Općeg suda, ESVD‑u se stoga ne može prigovoriti to što je smatrao da je tužiteljica neopravdano izostala. Osim toga, Opći sud istaknuo je da je, s obzirom na to da nadređeni nisu prethodno odobrili izostanke koje je ESVD odbio, odbitak od plaće za 72 kalendarska dana samo posljedica nepoštovanja zahtjeva predviđenih člankom 60. Pravilnika o osoblju.
5

Agencija Ujedinjenih naroda za pomoć (palestinskim izbjeglicama na Bliskom istoku) (United Nations Relief and Works Agency for Palestine Refugees in the Near East (UNRWA)) osnovana je Rezolucijom br. 302 (IV) Opće skupštine Ujedinjenih naroda od 8. prosinca 1949. o pomoći palestinskim izbjeglicama. Njezina je zadaća osigurati dobrobit i ljudski razvoj palestinskih izbjeglica.
19

Nasuprot tomu, taj sud dvoji o tome koje se nacionalno pravo primjenjuje na povezane zahtjeve društva BMW. On navodi da će ishod spora ovisiti u određenoj mjeri o odgovoru na to pitanje, s obzirom na to da se njemačka pravna pravila o podnošenju dokumentacije i polaganju računa razlikuju od onih u talijanskom pravu.
12

Osoba A je tijekom 2008. započela studij medicine na Sveučilištu u Edinburghu (Ujedinjena Kraljevina). Dana 6. srpnja 2013. stekla je Bachelor of Medicine and Bachelor of Surgery, diplomu kojom se potvrđuje osnovna liječnička izobrazba.
57

Osim toga, iz članka 4. Uredbe br. 717/2014, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 15., na koju se poziva sud koji je uputio zahtjev, proizlazi da se navedena uredba primjenjuje samo na takozvane „transparentne” potpore, odnosno one za koje se može precizno i prethodno izračunati bruto ekvivalent potpore, a da pritom nije potrebno provesti analizu rizika. Međutim, s obzirom na to da se naknada poput one koju zahtijeva Sātiņi‑S u okviru glavnog postupka sastoji od naknade štete ex post i ograničene gornje granice, tu naknadu treba smatrati transparentnom jer se njome omogućava da se precizno i prethodno izračuna bruto ekvivalent subvencije.
68

U tim okolnostima pravu Unije načelno se ne protivi to da nacionalni propis, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, od tijela za upravljanje zahtijeva da ono ocijeni financijsku situaciju poduzetnika samo s obzirom na informacije sadržane u posljednjem konačnom godišnjem izvješću društva podnositelja stavljenom na raspolaganje javnosti, kao i, ako je to slučaj, u privremenom operativnom izvješću koje je odobrio ovlašteni revizor, pod uvjetom da je to privremeno operativno izvješće bilo predočeno tom tijelu, osim ako se pokaže da ti zahtjevi nisu u skladu s načelom ekvivalentnosti, što je na potonjem da utvrdi.
30

U tom pogledu valja, doduše, istaknuti da članak 72. stavak 1. točku (d) podtočku ii. Direktive 2014/24, a time i pojam „insolventnost”, treba usko tumačiti, s obzirom na to da se, kao što to proizlazi iz točaka 20. i 21. ove presude, tim člankom propisuje iznimka. Međutim, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 62. svojeg mišljenja, tim se tumačenjem ne može iznimci oduzeti njezin koristan učinak. To bi pak bio slučaj kad bi pojam „insolventnost” bio ograničen samo na situacije u kojima je novi ugovaratelj, barem djelomično, preuzeo djelatnost prvotnog ugovaratelja koja je obuhvaćena područjem primjene predmetnog okvirnog sporazuma i kada se taj pojam ne bi tumačio u svojem uobičajenom, širem smislu.
39

Međutim, mogućnost koja proizlazi iz članka 122. Direktive o PDV‑u, da se primjena snižene stope ograniči samo na određene isporuke ogrjevnog drva, uvjetovana je samo poštovanjem načela porezne neutralnosti. Naime, kao što to proizlazi iz ustaljene sudske prakse, državama članicama dopušteno je preciznije odrediti kategorije isporuka robe ili usluga na koje im navedena direktiva omogućuje primjenu snižene stope, pod uvjetom poštovanja načela porezne neutralnosti, svojstvenog zajedničkom sustavu PDV‑a (presude od 22. travnja 2021., Dyrektor Izby Administracji Skarbowej w Katowicach, C 703/19, EU:C:2021:314, t. 38. i od 9. rujna 2021., Phantasialand, C 406/20, EU:C:2021:720, t. 25. i navedena sudska praksa).
–

za Minister for Agriculture, Food and the Marine, M. Browne, J. Quaney i A. Joyce, u svojstvu agenata, te P. McGarry i D. Lehane, SC,
37

U predmetnom slučaju, glavni cilj ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku nije korištenje, u okviru zakupa, zemljištem na kojem su posađena dotična stabla nego – kao što je to istaknuto u točki 26. ove presude – ostvarivanje prihoda od prodaje drvne sirovine dobivene nakon sječe tih stabala. Kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, svrha zakupa predviđenog tim ugovorom, koji uključuje samo pravo uzgoja spomenutih stabala i nije povezan s ciljem koji bi se mogao odvojiti od njihova stjecanja, svodi se na to da se omogući prodaja i pružanje usluga predviđenih navedenim ugovorom.
6

U članku 3. te uredbe, naslovljenom „Opća nadležnost“, određeno je: „1. U predmetima koji se odnose na razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka, nadležni su sudovi država članica (a) na čijem području: – bračni drugovi imaju uobičajeno boravište, ili – su bračni drugovi imali zadnje uobičajeno boravište, ako jedan od njih i dalje ima isto boravište, ili – protustranka ima uobičajeno boravište, ili – u slučaju zajedničkog prijedloga za pokretanje postupka, ima uobičajeno boravište bilo koji od bračnih drugova, ili – stranka koja pokreće postupak ima uobičajeno boravište, ako je on ili ona tamo imao boravište najmanje godinu dana prije pokretanja postupka, ili – stranka koja pokreće postupak ima uobičajeno boravište, ako je on ili ona tamo imao boravište najmanje šest mjeseci prije pokretanja postupka, a on ili ona je bio državljanin države članice o kojoj je riječ ili, u slučaju da je riječ o Velikoj Britaniji ili Irskoj, tamo imao svoj ‚domicile’; (b) prema državljanstvu oba bračna druga ili, u slučaju Velike Britanije ili Irske, prema ,domicile’ oba bračna druga. 2. U svrhe ove Uredbe, ‚domicile’ označava isti pojam koji označava u pravnim sustavima Velike Britanije i Irske.”
6

Članak 7.i stavci 5. i 7. Arbeitsvertragsrechts‑Anpassungsgesetza (Zakon o prilagodbi zakonodavstva u području ugovora o radu, BGBl., 459/1993), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: AVRAG), glasi kako slijedi: „5. Tko kao poslodavac zaposli ili je zaposlio radnika, a da mu ne isplati barem naknadu za rad koja mu pripada u skladu sa zakonom, uredbom ili kolektivnim ugovorom, osim elemenata naknade za rad navedenih u članku 49. stavku 3. Austrijskog saveznog zakona o općem sustavu socijalne sigurnosti, čini upravni prekršaj za koji okružno upravno tijelo izriče novčanu kaznu. U slučaju isplate nižih plaća koje kontinuirano obuhvaćaju više obračunskih razdoblja isplate plaća, postoji samo jedan prekršaj. […] Ako je niža plaća isplaćena za najviše tri radnika, novčana kazna iznosi za svakog radnika 1000 eura do 10000 eura, u slučaju ponavljanja prekršaja 2000 eura do 20000 eura. Ako je niža plaća isplaćena za više od tri radnika, za svakog radnika 2000 eura do 20000 eura, a u slučaju ponavljanja prekršaja 4000 eura do 50000 eura. […] 7. Rok zastare (progona) (predviđen člankom 31. stavkom 1. Zakonika o upravnim sankcijama) iznosi tri godine od dospijeća naknade. U slučaju niže isplaćenih plaća koje kontinuirano obuhvaćaju više obračunskih razdoblja isplate plaća, rok zastare progona u smislu prve rečenice počinje teći od dospijeća naknade za posljednje obračunsko razdoblje isplate plaća za koje je isplaćena niža plaća. Rok zastare kažnjivosti (predviđen člankom 31. stavkom 2. Zakonika o upravnim sankcijama) u tim slučajevima iznosi pet godina. U pogledu posebnih dodataka rokovi iz prvih dviju rečenica počinju teći od kraja odgovarajuće kalendarske godine (stavak 5. treća rečenica).”
43

U tom pogledu, iz presude od 9. studenoga 2021., Bundesrepublik Deutschland (Održavanje obiteljskog jedinstva) (C‑91/20, EU:C:2021:898, t. 54.), proizlazi da se taj uvjet odnosi na provjeru toga je li dotični državljanin, koji je član obitelji osobe koja ostvaruje međunarodnu zaštitu, u državi članici koja mu je dodijelila tu međunarodnu zaštitu već ostvario pravo na tretman koji je bolji od onoga koji proizlazi iz članaka 24. do 35. Direktive 2011/95. Iz ovog slučaja ne proizlazi da je riječ o tomu s obzirom na to da odobrenje statusa izbjeglice u jednoj državi članici načelno ne omogućuje osobi koja je korisnik te međunarodne zaštite da u drugoj državi članici ostvari bolji tretman od onoga koji proizlazi iz povlastica navedenih u člancima 24. do 35. Direktive 2011/95 u toj drugoj državi članici, ali to treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.
21

Tužitelji iz glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev tvrde da se člankom 4. stavkom 1. Direktive 2014/40 ne nalaže primjena određene mjerne metode razina emisije i da ISO norme, na temelju kojih se moraju provesti mjerenja, nisu zahtjevi opće primjene. Oni tvrde da iz različitih istraživanja, poput istraživanja RIVM‑a od 13. lipnja 2018. i istraživanja koje je 22. svibnja 2017. objavljeno u publikaciji Journal of the National Cancer Institute pod naslovom „Cigarette Filter ventilation and its Relationship to Increasing Rates of Lung Adenocarcinoma” („Ventilacija filtra u cigaretama i povezanost s povećanjem stopa plućnog adenokarcinoma”) kao i iz dopisa koje je državni tajnik uputio Komisiji proizlazi da radi utvrđivanja točnih razina emisija katrana, nikotina i ugljikova monoksida iz cigareta s filtrom koje se koriste u skladu sa svojom namjenskom uporabom treba primijeniti mjernu metodu „Canadian Intense”.
45

Svojim dvama pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 1. točku (c) Direktive 2006/112 tumačiti na način da transakcije koje su dovele do knjiženja obavijesti o terećenju od strane poreznog obveznika PDV‑a i do odbitka pretporeza na isporuke roba i usluga koji su omogućili te transakcije čine isporuku usluga uz naknadu u smislu te odredbe, u situaciji kada se one, s jedne strane, odnose na proizvode pod jamstvom i, s druge strane, kada je taj porezni obveznik naveo da tim transakcijama nije ostvario nikakvu korist za sebe.
7

Članak 6. Direktive 2011/83 glasi: „1. Prije nego što ugovor na daljinu ili ugovor sklopljen izvan poslovnih prostorija ili bilo koja odgovarajuća ponuda postanu obvezujući za potrošača, trgovac na jasan i razumljiv način pruža kupcu sljedeće informacije: […] (c) geografsku adresu na kojoj trgovac ima poslovni nastan te, kad su dostupni, broj telefona, broj telefaksa i adresu e‑pošte trgovca kako bi omogućio potrošaču da brzo stupi u vezu s trgovcem i da s njim učinkovito komunicira te, kad je to primjenjivo, geografsku adresu i identitet trgovca [za čiji račun] on djeluje; (d) ako je različita od adrese navedene u skladu s točkom (c), geografsku adresu mjesta u kojem trgovac posluje i, kad je primjenjivo, geografsku adresu trgovca [za čiji račun] on djeluje, na koju potrošač može uputiti eventualne reklamacije; […] 5. Informacije iz stavka 1. čine sastavni dio ugovora na daljinu ili ugovora sklopljenog izvan poslovnih prostorija i ne smiju se mijenjati osim ako ugovorne stranke izričito ne usuglase drukčije. […]”
63

Naime, s jedne strane, s obzirom na razmatranja iznesena u točkama 50. do 54. ove presude, ne može se prihvatiti Euroferov argument prema kojem bi to tumačenje dovelo do dvojbi u pogledu tumačenja pragova iz članka 5. stavka 7. Uredbe 2016/1036. S druge strane, kao što je to nezavisni odvjetnik naglasio u točki 57. svojeg mišljenja, tumačenje članka 3. stavka 4. točke (a) te uredbe koje zastupa Eurofer oduzelo bi koristan učinak toj odredbi s obzirom na to da se u skladu s člankom 5. stavkom 7. navedene uredbe postupak u načelu ne pokreće u slučaju u kojem uvoz iz određene zemlje predstavlja tržišni udio niži od 1 %.
18

Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev pita se treba li članak 5. Uredbe br. 261/2004 tumačiti na način da je zračni prijevoznik dužan dotičnom putniku samo ponuditi preusmjeravanje i da on, slijedom toga, ne snosi nikakvu odgovornost u slučaju kašnjenja zamjenskog leta, s obzirom na to da navedeni prijevoznik ne izvodi nužno taj let. U tom pogledu, iz presude od 12. ožujka 2020., Finnair (C‑832/18, EU:C:2020:204) proizlazi da neugodnosti koje su za putnika nastale zbog, s jedne strane, otkazivanja rezerviranog leta i, s druge strane, dužeg kašnjenja zamjenskog leta treba zasebno ocijeniti i one eventualno mogu dovesti do nastanka dvaju prava na odštetu.
3

Članak 1. stavak 1. četvrti podstavak i članak 1. stavak 3. Direktive 92/13 predviđaju: „1. […] Države članice poduzimaju mjere neophodne kako bi osigurale da se, u pogledu ugovora obuhvaćenih područjem primjene Direktive 2014/25/EU [Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o nabavi subjekata koji djeluju u sektoru vodnog gospodarstva, energetskom i prometnom sektoru te sektoru poštanskih usluga i stavljanju izvan snage Direktive 2004/17/EZ (SL 2014., L 94, str. 243.)] ili Direktive 2014/23/EU [Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o dodjeli ugovorâ o koncesiji], odluke javnih naručitelja mogu učinkovito razmatrati i, osobito, u najkraćem roku u skladu s uvjetima utvrđenima u člancima od 2. do 2.f ove Direktive, iz razloga što su takve odluke dovele do povrede prava Unije u području nabave ili povrede nacionalnih pravila koja prenose to pravo. […] 3. Države članice osiguravaju da su, prema detaljnim pravilima koja mogu utvrditi države članice, postupci pravne zaštite dostupni barem svakoj osobi koja ima ili je imala interes za dobivanje određenog ugovora i koja je pretrpjela ili bi mogla pretrpjeti štetu zbog navodnog kršenja.”
23

Valja podsjetiti na to da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru suradnje između Suda i nacionalnih sudova koja je određena člankom 267. UFEU‑a isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da uvažavajući posebnosti predmeta ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Slijedom navedenog, ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud načelno mora donijeti odluku (presuda od 15. srpnja 2021., The Department for Communities in Northern Ireland, C‑709/20, EU:C:2021:602, t. 54. i navedena sudska praksa).
39

Prvim dijelom svojeg prvog žalbenog razloga žalitelj osporava zaključak do kojeg je došao Opći sud u točki 36. pobijanog rješenja, prema kojem OLAF‑ovo odbijanje pokretanja istrage o provođenju prethodnih istraga ne predstavlja odluku protiv koje se može podnijeti tužba za poništenje, kao i razmatranja koja je taj sud iznio u točkama 33. i 34. navedenog rješenja u prilog tom zaključku. Prema žaliteljevu mišljenju, navedeni zaključak proizlazi iz pogreške u ocjeni koju je počinio Opći sud time što je smatrao da se žalitelja ne može smatrati „umiješanom osobom” u smislu članka 2. točke 5. Uredbe br. 883/2013, da se on uopće ne može pozivati na pravo na pošteno suđenje u okviru istrage i da OLAF‑ova izvješća nisu znatno utjecala na kasnije nacionalne kaznene postupke. Žalitelj smatra da mu je OLAF uskratio postupovna jamstva iz članka 9. Uredbe br. 883/2013 time što je odlučio da ga ne smatra „umiješanom osobom”, iako je zapravo na njemu kao predsjedniku okružnog tijela u Teleormanu bio fokus istraga te iako je to okružno tijelo bilo kvalificirano kao „umiješana osoba” u smislu članka 2. točke 5. te uredbe. Doista, OLAF‑ova izvješća znatno su utjecala na odluku rumunjskog tijela za borbu protiv korupcije da pokrene kazneni progon protiv žalitelja, kao što to pokazuju priopćenja za medije OLAF‑a i rumunjskog tijela za borbu protiv korupcije od 13. studenoga 2017. Naime, ta su se izvješća smatrala odlučujućim dokazima tijekom nacionalnog kaznenog postupka. Žalitelj smatra da je prikladna osnova na temelju koje valja ispitati dopuštenost njegove tužbe presuda od 8. srpnja 2008., Franchet i Byk/Komisija (T‑48/05, EU:T:2008:257).