25

Pobijanom je presudom Opći sud odbio tužbu u cijelosti te naložio društvu RFA snošenje troškova. Među ostalim je u okviru svoje ocjene drugog tužbenog razloga smatrao kako slijedi: „69 […] što se tiče primjene članka 11. stavka 10. Osnovne uredbe, opravdano je da Komisija, u slučaju znatne promjene troškova proizvodnje predmetnih proizvoda između razdoblja ispitnog postupka koje je ranije uzeto u obzir i novog razdoblja ispitnog postupka, pri određivanju jesu li antidampinške pristojbe valjano uključene u preprodajne cijene navedenih proizvoda u Uniji tijekom potonjeg razdoblja ne uzme u obzir preprodajne cijene koje su se primjenjivale tijekom prvog od tih razdoblja, nego troškove zabilježene tijekom novog razdoblja ispitnog postupka. Ta su razmatranja valjana čak i ako se može smatrati da je došlo do promjene metodologije u odnosu na ono što je učinjeno u okviru prethodnog ispitnog postupka, kao što je to ovdje slučaj, suprotno onomu što Komisija prije svega tvrdi u [spornim] odlukama […] 70 Tom praksom želi se osigurati pouzdanost analize u usporedbi složenih situacija na gospodarskom planu kako bi se ne samo opravdala osnovanost mjera donesenih na temelju antidampinških propisa, nego i kako bi se osiguralo, među subjektima koji mogu biti predmet tih mjera, poštovanje općeg pravnog načela Unije, odnosno načela jednakog postupanja. Međutim, iako osiguranje pouzdanosti u ekonomskoj analizi usporedbe situacije između dvaju razdoblja opravdava, u načelu, primjenu iste metode, to nije slučaj ako su se relevantni parametri dovoljno promijenili da bi primjena prethodno korištene metode postala neprikladna za davanje pouzdanog rezultata, u ovom slučaju kako bi se ocijenilo jesu li antidampinške pristojbe valjano uključene u preprodajne cijene i naknadne prodajne cijene u Uniji (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 18. rujna 2014., Valimar, C‑374/12, EU:C:2014:2231, t. 50. i 59.). Kao što to ističe Komisija, ako su se troškovi proizvodnje znatno povećali između dvaju razdoblja koja se uspoređuju, povećanje preprodajne cijene u Uniji, čak i značajno, nužno ne jamči da su antidampinške pristojbe valjano uključene, odnosno u potpunosti uključene u određivanje tih cijena. Troškovi proizvodnje se mogu povećati više od cijena. U tom slučaju, čak i ako su nove cijene više od prijašnjih cijena uvećanih za antidampinške pristojbe, zainteresirane stranke ne uključuju valjano antidampinške pristojbe uzimajući u obzir promjenu svojih troškova proizvodnje. 71 Argumentima koje je tužitelj iznio u ovom predmetu ne dovodi se u pitanje ta analiza. Kao prvo, suprotno onomu što u biti tvrdi tužitelj, članak 11. stavak 10. Osnovne uredbe ni u kojem smislu ne podrazumijeva, u dijelu u kojem se odnosi na to je li ‚pristojba valjano uključena u preprodajne cijene’, da bi samo ekvivalent antidampinške pristojbe trebalo ugraditi u novu preprodajnu cijenu povrh preprodajne cijene prethodno korištene za ostvarivanje pozitivnog odgovora. Naime, dodatna pristojba u odnosu na normalno nastale troškove je ‚valjano uključena’ samo ako se doda tim ostalim troškovima. Međutim, ako se ti ostali troškovi povećavaju, ali se preprodajna cijena manje poveća, zapravo je pristojba samo djelomično ili nije uopće dodana tim ostalim troškovima, čak i ako je ekvivalent pristojbe dodan preprodajnoj cijeni koja se prethodno koristila. Odlomak iz Obavijesti Komisije o povratu antidampinških pristojbi […] nije ni na koji način proturječan toj analizi. Isto vrijedi za presudu od 18. studenoga 2015., Einhell Germany i dr./Komisija (T‑73/12, EU:T:2015:865), na koju se tužitelj pozvao. Osobito, točka 155. te presude navodi, kad se čita u kontekstu presude, da metoda različita od metode usporedbe između preprodajnih cijena koje su se primjenjivale u Uniji prije uvođenja antidampinških pristojbi i onih koje su se primjenjivale nakon toga može biti prikladna za utvrđivanje jesu li te pristojbe uključene u nove preprodajne cijene u Uniji. 72 Što se tiče konkretnih elemenata ovog slučaja, u pogledu četvrtog razdoblja ispitnog postupka za povrat, koje odgovara 2012. godini, valja istaknuti da je Komisija u pobijanim odlukama, na primjer u uvodnoj izjavi 85. Odluke C(2014) 9805 final, utvrdila da je došlo do znatnog povećanja troškova proizvodnje u odnosu na početno razdoblje ispitnog postupka od 109 % a da joj pritom tužitelj nije u tom pogledu meritorno proturječio, osobito ne u ovoj tužbi. U tim okolnostima, kako bi se odredilo je li tužitelj valjano uključio antidampinške pristojbe u korištene preprodajne cijene u Uniji, za račun društava CHEMK i KF, tijekom četvrtog razdoblja ispitnog postupka za povrat, bilo je opravdano da Komisija nije uzela u obzir preprodajne cijene koje su se primjenjivale tijekom početnog ispitnog postupka, nego troškove proizvodnje zabilježene 2012. 73 Međutim, u situaciji u kojoj, kao što je to navela Komisija u pobijanim odlukama, na primjer u uvodnoj izjavi 84. Odluke C(2014) 9805 final, preprodajne cijene obuhvaćaju samo u 1 % slučajeva trošak proizvoda, uključujući antidampinšku pristojbu, ne može se ni izdaleka smatrati dokazanim da su te pristojbe doista valjano uključene. 74 Čak ni povećanje za više od 100 % preprodajnih cijena između početnog razdoblja ispitnog postupka i četvrtog razdoblja ispitnog postupka za povrat, na koje se poziva tužitelj, u tom kontekstu nije dovoljno da bi se dokazalo da su antidampinške pristojbe bile u potpunosti uključene tijekom drugog od tih razdoblja. Naime, dovoljno je, kao što je to u biti navedeno u točki 70. ove presude, da su se troškovi proizvodnje povećali više od primijenjenih cijena tako da one ne odražavaju valjano antidampinške pristojbe, s obzirom na promjenu troškova proizvodnje. Međutim, to je a priori potvrđeno okolnošću, koju je iznijela Komisija, da u 99 % slučajeva trošak proizvoda, uključujući antidampinšku pristojbu, nije bio obuhvaćen preprodajnim cijenama u Uniji za 2012. 75 Stoga je Komisija pravilno odbila antidampinšku pristojbu od preprodajne cijene prvom nezavisnom kupcu u Uniji za određivanje izvozne cijene izračunane za četvrto razdoblje ispitnog postupka za povrat s obzirom na to da nije bilo dokazano da je antidampinška pristojba bila valjano uključena u prvu od tih cijena. […] 77 Međutim, Komisija pravilno tvrdi, kao što to navodi u [spornim] odlukama, na primjer u uvodnoj izjavi 78. Odluke C(2014) 9805 final, da analizu preprodajnih cijena u Uniji, kako bi se utvrdilo u kojoj su mjeri uključene antidampinške pristojbe, treba provesti u fazi stavljanja na tržište nakon plaćanja navedenih pristojbi, odnosno, po definiciji, u fazi stavljanja na tržište u kojoj su u cijenu uključeni dodatni troškovi u odnosu na troškove koji se uzimaju u obzir u fazi cijena ‚franko tvornica’ ili [,CIF’]. U tom pogledu valja istaknuti da, kad se Osnovnom uredbom predviđa da se određene cijene prilagođavaju na razini trgovine koja se razlikuje od one u kojoj se te cijene primjenjuju, to je radi osiguranja primjerene usporedbe cijena koje nužno ne odražavaju iste usluge. Tako se člankom 2. stavkom 10. točkom (d) Osnovne uredbe […] predviđa da primjerena usporedba izvozne cijene i uobičajene vrijednosti može zahtijevati prilagodbe koje uzimaju u obzir različite razine trgovine u kojima su se navedene cijene primjenjivale. Međutim, to nije slučaj kad je riječ o ocjeni isključivo preprodajnih cijena u Uniji u kontekstu članka 11. stavka 10. Osnovne uredbe, kojim se ne predviđaju takve prilagodbe. S druge strane, s obzirom na to da je opravdano da, za potrebe primjene navedene odredbe, u određenim situacijama poput one o kojoj je riječ u predmetnom slučaju, Komisija analizira preprodajne cijene uzimajući u obzir sve troškove nastale prije navedene preprodaje […], analiza cijena utvrđenih u fazi cijena ‚franko tvornica’ ili [,CIF’], čak i ako se u te cijene umjetno uključe antidampinške pristojbe, kao što tužitelj tvrdi da je učinjeno, odnosno, ne uzimajući u obzir određen broj troškova nastalih prije navedene preprodaje, ne bi bila dosljedna. Osim toga, u tim situacijama nije nužno provesti usporedbu preprodajnih cijena u Uniji između dvaju uzastopnih razdoblja, odnosno usporedbu na koju, kao u ovom predmetu, može utjecati vremenska neujednačenost faza trgovine u kojima su uvoznici predmetnih proizvoda prvim nezavisnim kupcima u Uniji izdali račune. Suprotno tomu, nužno je provjeriti dokazuje li se podacima koje je dostavio dotični uvoznik da su antidampinške pristojbe valjano uključene u cijenu koju su ti kupci stvarno platili tijekom razdoblja koje je predmet ispitivanja. U tom pogledu, u [spornim] je odlukama istaknuto, a tužitelj to nije osporio, da je on tijekom predmetnog razdoblja proizvode uglavnom prodavao na temelju cijene ‚isporučeno ocarinjeno’, odnosno uzimajući u obzir sve troškove koji nastaju prije isporuke, čime bi se mogla olakšati prethodno navedena provjera. 78 Stoga se tužitelj nije mogao osloniti na promjenu cijena koje su primijenjene u fazi cijena ‚franko tvornica’ ili [,CIF’], čak uvećanih za antidampinške pristojbe, kako bi opravdao da je tijekom trećeg razdoblja ispitnog postupka za povrat antidampinške pristojbe uključio u preprodajne cijene u Uniji. Tužitelj je trebao podnijeti dokaze o tome da cijene ‚isporučeno ocarinjeno’ koje je primijenio tijekom predmetnog razdoblja obuhvaćaju sve troškove koji su nastali u toj fazi i koji se odnose na predmetne proizvode, uključujući antidampinške pristojbe, ali to nije učinio. Stoga je Komisija pravilno odbila antidampinšku pristojbu od preprodajne cijene prvom nezavisnom kupcu u Uniji za određivanje izvozne cijene izračunane za treće razdoblje ispitnog postupka za povrat s obzirom na to da nije bilo dokazano da je antidampinška pristojba bila valjano uključena u prvu od tih cijena. Stoga nije nužno ispitati tvrdnje koje su stranke iznijele u pogledu pouzdanosti ili načinu izračuna tih cijena ‚franko tvornica’ ili [,CIF’]. Što se tiče tužiteljeve tvrdnje u replici, u skladu s kojom bi čak usporedbom preprodajnih cijena u fazi ‚isporučeno ocarinjeno’ nastao rezultat koji treba dovesti do djelomičnog povrata pristojbi, treba istaknuti da, u svakom slučaju, nije dovoljno utemeljena da bi se mogla uzeti u obzir u okviru nadzora zakonitosti [spornih] odluka (vidjeti u tom smislu presudu od 17. ožujka 2015., RFA International/Komisija, T‑466/12, EU:T:2015:151, t. 44. i navedenu sudsku praksu). 79 Iz prethodno navedenog proizlazi da je tužiteljev drugi tužbeni zahtjev, koji se temelji na povredi članka 11. stavaka 9. i 10. Osnovne uredbe u izračunu izvozne cijene, također neosnovan.”