ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Prilikom ocjene pojma troškova koji uobičajeno terete proračun poduzetnika i stoga prilikom ocjene selektivnosti mjere radi njezine kvalifikacije kao državne potpore, dodatni troškovi koje uobičajeno moraju snositi poduzetnici zbog obveza koje proizlaze iz zakona i drugih propisa, a vezani su za obavljanje regulirane gospodarske djelatnosti, po svojoj prirodi predstavljaju takve troškove. Okolnost da su te obveze nametnula javna tijela stoga sama po sebi ne može utjecati na ocjenu prirode drugih mjera istih tih tijela kako bi se utvrdilo stavljaju li one poduzetnike u povoljniji položaj izvan normalnih tržišnih uvjeta.

Prilikom ocjene selektivnosti mjere radi njezine kvalifikacije kao državne potpore Komisijina je zadaća da utvrdi koristi li ta mjera, neovisno o tome što je dodjeljuje općenitu prednost, isključivo određenim poduzetnicima ili određenim područjima. Stoga Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kad je smatrao da je Komisija valjano smatrala da je financiranje screening metoda testiranja od strane države članica provedenih radi zaštite javnog zdravlja selektivno u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, s obzirom na to da je situacija gospodarskih subjekata u predmetnom sektoru bila implicitno, ali nužno uspoređena s onom svih poduzetnika na koje se, poput njih, odnose kontrole koje obvezno moraju provesti prije stavljanja na tržište i komercijalizacije svojih proizvoda.

Okolnost da se testiranja čiji su ciljevi kontrola kvalitete proizvoda, pa i hrane, razlikuju od jednog do drugog sektora po svojoj prirodi, svrsi, troškovima i učestalosti i da to može eventualno utjecati na usporedivost tih različitih sektora je bespredmetna u okviru kvalifikacije državnih potpora, koja se ne odnosi na sama testiranja, nego na njihova financiranja iz državnih sredstava čija je posljedica smanjenje troškova koje snose njegovi korisnici. To pitanje treba biti istaknuto kao poseban tužbeni razlog pred Općim sudom.

(t. 50., 53.‑55.)
Članak 1. stavak 1. Direktive 2010/64 o pravu na tumačenje i prevođenje u kaznenim postupcima treba tumačiti na način da se ta direktiva ne primjenjuje na posebni nacionalni postupak priznavanja, od strane suda države članice, konačne sudske odluke koju je donio sud druge države članice kojom osuđuje osobu za počinjenje kaznenog djela.

Naime, kao prvo, Direktivom 2010/64 određuju se pravila o pravu na tumačenje i prevođenje u kaznenome postupku i u postupku izvršenja Europskog uhidbenog naloga. Na temelju članka 1. stavka 2. te direktive to se pravo na osumnjičenu ili optuženu osobu primjenjuje do zaključenja postupka, a to znači dok se konačno ne utvrdi jesu li počinile kazneno djelo, uključujući, prema potrebi, i izricanje presude i rješenje svih žalbi. No poseban nacionalni postupak kojemu je cilj priznanje konačne sudske odluke koju je donio sud druge države članice, događa se u pravilu nakon konačnog rješenja pitanja je li osumnjičena ili optužena osoba počinila kazneno djelo i ovisno o slučaju, nakon njezine osude.

Kao drugo, kako je izloženo osobito u članku 3. stavcima 1. i 2. te uvodnim izjavama 14., 17. i 22. Direktive 2010/64, njome se želi osumnjičenim ili optuženim osobama koje ne govore ili ne razumiju jezik na kojem se vodi postupak osigurati pravo na tumačenje i prevođenje, olakšavajući time izvršenje tog prava, kako bi jamčili tim osobama pravični postupak. Kada je dotična osoba već dobila prijevod presude koja je protiv nje donijeta, novi prijevod te presude u svrhu njezina priznavanja od strane države članice čiji je ta osoba državljanin nije potreban za zaštitu prava na obranu ili prava na djelotvornu sudsku zaštitu te stoga nije opravdan u odnosu na ciljeve Direktive 2010/64.

(t. 36.‑40., 56. i izreka)
Članke 2., 4., 10. i 11. Direktive 69/335 o neizravnim porezima na prikupljanje kapitala, kako je izmijenjena Direktivom 85/303, treba tumačiti na način da im se ne protivi zakon države članice kojim se uvodi godišnji porez na subjekte za zajednička ulaganja, poput onoga u glavnom postupku, koji tom porezu podvrgava strane subjekte za zajednička ulaganja koji trguju udjelima u toj državi članici.

Naime takav godišnji porez ne odgovara nijednoj od transakcija podvrgnutih porezu na kapital na temelju članka 4. Direktive 69/335, koje karakterizira prijenos kapitala ili imovine na društvo kapitala u državi članici oporezivanja ili imaju oblik povećanja efektivnog kapitala ili imovine društava, što očito nije slučaj poreza na neto iznose uložene u državi članici. Takav porez ne ulazi ni u one zabranjene člankom 10. Direktive 69/335, s obzirom na to da, s jedne strane, ne odgovara nijednoj od oporezivih transakcija nabrojenih u članku 4. te direktive, na koji upućuje njezin članak 10. točka (a) i (b), i, s druge strane, nema nikakve veze s upisom ili bilo kojom drugom formalnošću koja prethodi obavljanju djelatnosti, u smislu članka 10. točke (c) navedene direktive. Također, taj porez nikako ne odgovara transakcijama koje su predmet članka 11. iste direktive. Stoga taj godišnji porez na subjekte za zajednička ulaganja ne ulazi u područje primjene Direktive 69/335. Potonjoj stoga nije protivno to da navedeni strani subjekti budu podvrgnuti takvom porezu.

(t. 25.‑27., izreka 1.)
6.

Zajednička vanjska i sigurnosna politika — Mjere ograničavanja protiv Irana — Zamrzavanje financijskih sredstava osoba, subjekata i tijela koji sudjeluju u širenju nuklearnog oružja ili to širenje podupiru — Financijska potpora iranskoj vladi — Pojam — Isplata iranskog javnog tijela iznosâ iranskoj vladi sukladno državnom propisu koji to nameće — Uključenost — Kvalifikacija navedenih iznosa kao poreza ili dividende — Nepostojanje utjecaja (Odluka Vijeća 2010/413/ZVSP, čl. 20. st. 1. t. (c); Uredba Vijeća br. 267/2012, čl. 23. st. 2. t. (d)) (t. 80., 81.)
Kombiniranu nomenklaturu iz Priloga I. Uredbi br. 2658/87 o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi kako je izmijenjena Uredbom br. 1031/2008 i Uredbom br. 948/2009 treba tumačiti na način da ukapljeni naftni plin, koji sadržava 0,32 % metana, etana i etilena, 58,32 % propana i propilena, te najviše 39,99 % butana i butilena, zbog čega nije moguće utvrditi koja mu od tih tvari koje ga čine daje njegovu bitnu značajku, potpada pod tarifni podbroj 2711 19 00 to jest pod „Naftne plinove i ostale plinovite, ukapljene ugljikovodike, ostalo”.

Naime, budući da pravilo 3. točka (b) općih pravila za tumačenje kombinirane nomenklature ne omogućava izvršiti razvrstavanje takve mješavine ukapljenog naftnog plina, valja primijeniti pravilo 3. točku (c) tih pravila, prema kojem se robu razvrstava u tarifni broj koji dolazi posljednji po redu od onih tarifnih brojeva koji podjednako dolaze u obzir, to jest u ovom slučaju, u tarifni podbroj 2711 19 00 kombinirane nomenklature to jest pod „druge ukapljene naftne plinove”.

(t. 36., 37., t. 2. izreke)
Članak 8. stavak 1. točku (c) Okvirne odluke 2002/584 o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299, treba tumačiti na način da pojam „uhidbeni nalog” iz te odredbe treba shvatiti tako da označava nacionalni uhidbeni nalog različit od europskog uhidbenog naloga.

Naime, izdavanje europskog uhidbenog naloga u skladu sa „pojednostavljenim” postupkom i, slijedom toga, bez prethodnog donošenja nacionalne sudske odluke – poput nacionalnog uhidbenog naloga, na kojem se on temelji – može biti u suprotnosti s načelom uzajamnog priznavanja i povjerenja na kojima se zasniva sustav europskog uhidbenog naloga. Spomenuta načela počivaju na pretpostavci da je europski uhidbeni nalog izdan u skladu s minimalnim zahtjevima o kojima ovisi njegova valjanost, među kojima je i zahtjev iz članka 8. stavka 1. točke (c) Okvirne odluke. Međutim, u slučaju postojanja europskog uhidbenog naloga izdanog u okviru „pojednostavljenog” postupka, koji se temelji na postojanju uhidbenog naloga u smislu članka 8. stavka 1. točke (c) Okvirne odluke, pri čemu europski uhidbeni nalog ne spominje postojanje nacionalnog uhidbenog naloga različitog od europskog uhidbenog naloga, pravosudno tijelo izvršenja ne može provjeriti poštuje li predmetni europski uhidbeni nalog zahtjev iz članka 8. stavka 1. točke (c) Okvirne odluke. Osim toga, poštovanje zahtjeva propisanog člankom 8. stavkom 1. točkom (c) Okvirne odluke od osobite je važnosti zato što podrazumijeva da je prilikom izdavanja europskog uhidbenog naloga radi uhićenja i predaje tražene osobe od strane druge države članice, zbog vođenja kaznenog progona, ta osoba već u prvoj fazi postupka mogla ostvariti postupovna jamstva i temeljna prava, čiju zaštitu prema primjenjivom nacionalnom pravu mora osigurati pravosudno tijelo države članice izdavanja, osobito u cilju donošenja nacionalnog uhidbenog naloga. Sustav europskog uhidbenog naloga stoga na temelju zahtjeva propisanog člankom 8. stavkom 1. točkom (c) Okvirne odluke obuhvaća zaštitu na dvije razine postupovnih i temeljnih prava koja moraju biti zajamčena traženoj osobi, s obzirom na to da se na pravosudnu zaštitu na prvoj razini, prilikom donošenja nacionalne sudske odluke, poput nacionalnog uhidbenog naloga, nadovezuje zaštita koja se mora osigurati na drugoj razini, prilikom izdavanja europskog uhidbenog naloga, do kojeg može doći, ovisno o slučaju, u kratkom roku nakon donošenja spomenute nacionalne sudske odluke. Međutim, ta pravosudna zaštita na dvije razine načelno ne postoji u situaciji u kojoj se primjenjuje „pojednostavljeni” postupak izdavanja europskog uhidbenog naloga, s obzirom na to da on podrazumijeva da nacionalno pravosudno tijelo prethodno izdavanju europskog uhidbenog naloga nije donijelo nikakvu odluku, poput izdavanja nacionalnog uhidbenog naloga, na koju se nadovezuje europski uhidbeni nalog

(t. 52.‑58., t. 1. izreke)
2)

Društvima Ackermann Saatzucht GmbH & Co. KG, Böhm‑Nordkartoffel Agrarproduktion GmbH & Co. OHG, Deutsche Saatveredelung AG, Ernst Benary, Samenzucht GmbH, Freiherr Von Moreau Saatzucht GmbH, Hybro Saatzucht GmbH & Co. KG, Klemm + Sohn GmbH & Co. KG, KWS Saat AG, Norddeutsche Pflanzenzucht Hans‑Georg Lembke KG, Nordsaat Saatzuchts GmbH, M. Peter Franck‑Oberaspach, P. H. Petersen Saatzucht Lundsgaard GmbH, Saatzucht Streng – Engelen GmbH & Co. KG, Saka Pflanzenzucht GmbH & Co. KG, Strube Research GmbH & Co. KG, Gartenbau und Spezialkulturen Westhoff GbR, W. von Borries‑Eckendorf GmbH & Co. KG, ABZ Aardbeien Uit Zaad Holding BV, Agriom BV, Agrisemen BV, Anthura BV, Barenbrug Holding BV, De Bolster BV, Evanthia BV, Gebr. Vletter & Den Haan VOF, Hilverda Kooij BV, Holland‑Select BV, Könst Breeding BV, Koninklijke Van Zanten BV, Kweek- en Researchbedrijf Agirco BV, Kwekerij de Wester‑Bouwing BV, Limgroup BV i Ontwikkelingsmaatschappij Het Idee BV nalaže se snošenje troškova.
Članak 2. stavak 1. točku (c) Direktive Vijeća 2006/112 o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost treba tumačiti na način da ne predstavlja isporuku usluge uz naknadu u smislu te odredbe to što je vlasnik konja, obveznik PDV‑a, stavio na raspolaganje konja organizatoru utrke kako bi navedeni konj sudjelovao u toj utrci, u slučaju kada ta okolnost ne dovodi do plaćanja nagrade za sudjelovanje ili druge izravne isplate te kada samo vlasnici konja koji su postigli određeni rezultat u utrci primaju novčanu nagradu, koja je unaprijed određena. S druge strane, takvo stavljanje na raspolaganje predstavlja isporuku usluga uz naknadu u slučaju kada ta okolnost dovodi do organizatorova plaćanja naknade neovisno o postignutom rezultatu predmetnog konja u utrci.

Naime, kvalificiranje određene transakcije kao transakcije uz naknadu moguće je jedino u slučaju postojanja izravne veze između isporuke robe ili pružanja usluga i stvarno primljene protučinidbe poreznog obveznika. Takva izravna veza uspostavljena je kada između pružatelja i korisnika usluge postoji pravni odnos u okviru kojeg se razmjenjuju uzajamne činidbe, pri čemu naknada koju je primio pružatelj usluge čini stvarnu protuvrijednost usluge pružene korisniku. U tom pogledu, kao prvo, to što je vlasnik stavio svojeg konja na raspolaganje organizatoru utrke konja načelno ne može biti stvarna protučinidba usluge koju pruža organizator utrke, a koja se sastoji u tome da se navedenom vlasniku dopušta da njegov konj sudjeluje u utrci. Naime, s jedne strane, tu je uslugu vlasnik konja platio u sklopu troškova registracije i sudjelovanja, koji odražavaju stvarnu protuvrijednost sudjelovanja u utrci. S druge strane, iako bi vlasnik konja mogao imati koristi od tog sudjelovanja zahvaljujući povećanju vrijednosti konja u slučaju postizanja dobrog rezultata ili promociji koju mu to sudjelovanje omogućuje, ta se korist teško utvrđuje te je ona neizvjesna, s obzirom na to da uglavnom ovisi o postignutom rezultatu u toj utrci. Stoga, ta se korist ne može uzeti u obzir prilikom utvrđenja stvarne protuvrijednosti navedenog stavljanja na raspolaganje.

Kao drugo, u slučaju da stavljanje konja na raspolaganje kako bi sudjelovao u utrci ne dovodi do plaćanja nikakvih troškova sudjelovanja niti druge izravne naknade te u slučaju da samo vlasnici konja koji su postigli određeni rezultat u utrci primaju novčanu nagradu, ne može se smatrati da postoji stvarna protučinidba stavljanju na raspolaganje konja. Međutim, kao treće, u slučaju da samo sudjelovanje konja na utrkama dovodi do izravne protučinidbe koja se sastoji u organizatorovu plaćanju naknade zbog sudjelovanja, neovisno o postignutom rezultatu predmetnog konja u utrci, stavljanje na raspolaganje navedenog konja od strane njegova vlasnika moglo bi se kvalificirati kao isporuka usluga uz naknadu u smislu članka 2. stavka 1. točke (c) Direktive 2006/112. Naime, u tom slučaju nagrada koju organizator utrke nudi vlasniku konja predstavlja izravnu protučinidbu usluge koju mu je potonji pružio time što je pristao da njegov konj sudjeluje u utrci.

(t. 28., 35., 36., 39., 40. i t. 1. izreke)
Osim toga, s obzirom na članak 16. točku (a) navedene direktive, na temelju koje su države članice dužne poduzeti potrebne mjere kako bi se ukinuli svi zakoni i drugi propisi koji su protivni načelu jednakog postupanja, članak 3. stavak 1. točku (b) te direktive treba razumjeti na način da se on također odnosi na poreznu odredbu donesenu u cilju olakšanja pristupa osposobljavanju mladim osobama, a time i poboljšanja njihova položaja na tržištu rada.

Članak 3. stavak 1. točku (b) Direktive Vijeća 2000/78 o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja treba tumačiti na način da porezni režim u okviru kojeg se oporezivanje troškova strukovnog osposobljavanja neke osobe razlikuje ovisno o njezinoj dobi, ulazi u materijalno područje primjene te direktive, s obzirom na to da je njegov cilj olakšanje pristupa osposobljavanju mladim osobama.

Članak 6. stavak 1. Direktive 2000/78 o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja treba tumačiti na način da mu se ne protivi porezni režim koji osobama koje nisu navršile 30 godina omogućuje da pod određenim uvjetima od svojeg oporezivog dohotka u potpunosti odbiju troškove strukovnog osposobljavanja, dok je za osobe koje su navršile tu dob to pravo na odbitak ograničeno s obzirom na to da je, s jedne strane, taj režim objektivno i razumno opravdan legitimnim ciljem politike zapošljavanja i tržišta rada i da su, s druge strane, sredstva upotrijebljena za ostvarenje tog cilja prikladna i nužna. Zadaća suda koji je uputio zahtjev jest da provjeri je li to doista tako.

Naime, cilj poboljšanja položaja mladih na tržištu rada radi poticanja njihove strukovne integracije ili osiguranja njihove zaštite valja smatrati legitimnim u smislu članka 6. stavka 1. Direktive 2000/78.

Osim toga, što se tiče prikladnosti takvog poreznog režima, nije sporno da takav režim može poboljšati položaj mladih osoba na tržištu rada jer on za njih predstavlja poticajnu mjeru s obzirom na strukovna osposobljavanja.

Konačno, kad je riječ o nužnoj potrebi navedenog režima, vodeći računa o širokoj margini prosudbe priznate državama članicama i socijalnim partnerima u području socijalne politike i zapošljavanja, ne čini se da je nacionalni zakonodavac primjenom tog poreznog režima prekoračio ono što je nužno za postizanje postavljenog cilja.

(t. 27., 29., 34., 35. i t. 2. izreke)
Članak 45. UFEU‑a i članak 7. stavak 2. Uredbe br. 492/2011 o slobodi kretanja radnika u Uniji treba tumačiti na način da djetetom pograničnog radnika, koje se može neizravno koristiti socijalnim povlasticama iz potonje odredbe, poput financijske pomoći koju država članica dodjeljuje djeci radnika koji obavljaju ili su obavljali svoju djelatnost u toj državi, ne treba smatrati samo dijete koje je u srodstvu s tim radnikom nego i dijete bračnog druga ili registriranog partnera navedenog radnika ako se taj radnik skrbi o uzdržavanju tog djeteta.

Potonji zahtjev proizlazi iz činjenične situacije koju uprava i, ako je to potrebno, nacionalni sudovi trebaju ocijeniti bez potrebe utvrđivanja razloga tog doprinosa i određivanja njegove točne visine.

Naime, već je utvrđeno, u okviru tumačenja članka 10. Uredbe br. 1612/68 o slobodi kretanja radnika unutar Zajednice, da svojstvo člana obitelji koji je uzdržavanik, u smislu te odredbe, ne pretpostavlja pravo na uzdržavanje. Da je to tako, spajanje obitelji koje je predviđala ta odredba ovisilo bi o nacionalnim zakonodavstvima, koja se razlikuju od države do države, što bi dovelo do neujednačene primjene prava Unije. Članak 10. stavci 1. i 2. Uredbe br. 1612/68 stoga je protumačen na način da svojstvo člana obitelji koji je uzdržavanik proizlazi iz činjenične situacije. Riječ je o članu obitelji kojemu potporu osigurava radnik a da nije potrebno utvrditi razloge zbog kojih je ta potpora zatražena niti se pitati je li zainteresirani u mogućnosti namiriti svoje potrebe obavljanjem plaćene djelatnosti. Takvo tumačenje traži načelo prema kojem odredbe posvećene slobodi kretanja radnika, koja je dio temelja Unije, treba široko tumačiti.

Takvo se tumačenje primjenjuje i kada je riječ o doprinosu pograničnog radnika za uzdržavanje djece njegova bračnog druga ili priznatog partnera.

Svojstvo člana obitelji pograničnog radnika kojeg potonji uzdržava stoga, kada se odnosi na situaciju djeteta bračnog druga ili priznatog partnera tog radnika, može proizlaziti iz objektivnih elemenata kao što je postojanje zajedničkog domicila tog radnika i studenta.

(t. 58.‑60., 64. i izreka)
Direktivu 2000/35 o borbi protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama treba tumačiti na način da joj se ne protivi nacionalni propis kojime je predviđeno da dospjele i neplaćene zatezne kamate prestaju teći kada njihov iznos dosegne iznos glavnice (pravilo ne ultra alteram tantum).

Naime, budući da Direktiva 2000/35 ne sadržava pravila koja se odnose na razdoblje kada teku zatezne kamate ili na najveći mogući iznos tih kamata, države članice slobodne su urediti to pitanje, pod uvjetom da ne povrijede ciljeve kojima Direktiva 2000/35 teži te da omoguće postizanje njezina korisnog učinka. U tom pogledu, takvo pravilo, time što se određuje najviši iznos zateznih kamata do iznosa glavnice, može ograničiti odvraćajući učinak koji je povezan s plaćanjem tih kamata. Međutim, s jedne strane, takvo utvrđivanje najvišeg iznosa ne dovodi u pitanje cilj zaštite vjerovnika koji se Direktivom 2000/35 želi postići, kao ni njezin korisni učinak. Naime, pravilo ne ultra alteram tantum ne dovodi do takvog ograničenja visine zateznih kamata da se njime narušava sama bit prava vjerovnika da zatraži takve kamate u slučaju kašnjenja u plaćanju, predviđenog u članku 3. stavku 1. točkama (a) do (c) te direktive, ili da se njime onemogući ostvarenje odvraćajuće funkcije tih kamata u odnosu na dužnika. Također, navedeno pravilo nema nikakav utjecaj na primjenjivu stopu zateznih kamata, koja mora odgovarati onoj iz članka 3. stavka 1. točke (d) navedene direktive. S druge strane, valja navesti da nacionalni zakonodavac, na temelju margine prosudbe kojom raspolaže, može smatrati da treba uspostaviti ravnotežu između cilja zaštite vjerovnika i potrebe da se na dužnika ne prevali nerazumno visok dug. U okviru te margine prosudbe taj zakonodavac može smatrati da pravilo, poput pravila ne ultra alteram tantum, predstavlja prikladno sredstvo za postizanje tog cilja.

(t. 48., 49., 52.‑55., 59. i t. 2. izreke)
Odredbe Direktive 2002/22 o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama i osobito njezin članak 32. trebaju se tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis koji predviđa mehanizam naknade za pružanje dodatnih obveznih usluga, na temelju kojeg poduzeće nema pravo na to da mu država članica naknadi neto trošak pružanja obvezne dodatne usluge ako je dobit koju je to poduzeće ostvarilo na temelju drugih usluga obuhvaćenih obvezom pružanja univerzalne usluge veća od gubitka vezanog za pružanje te obvezne dodatne usluge.

Direktiva 2002/22 o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama treba se tumačiti na način da joj je protivan nacionalni propis na temelju kojeg poduzeće odabrano za pružatelja dodatnih obveznih usluga ima pravo na to da mu država članica naknadi neto troškove pružanja tih usluga samo ako ti troškovi predstavljaju nepošteno opterećenje za to poduzeće.

Činjenica da poduzeće određeno za pružanje dodatne obvezne usluge u smislu članka 32. Direktive 2002/22 o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama tu uslugu ne pruža samo na području Danske već i Grenlanda ne utječe na tumačenje odredaba te direktive.

Naime, Grenland je na popisu prekomorskih zemalja i područja iz Priloga II. UFEU‑a i stoga se na njega prema članku 204. UFEU‑a primjenjuje poseban aranžman utvrđen u odredbama članaka 198. do 203. UFEU‑a, podložno posebnim odredbama za Grenland utvrđenima u Protokolu (br. 34) o posebnim aranžmanima za Grenland koji je priložen Ugovorima. Postojanje posebnog režima između Unije i navedenih zemalja i područja ima za posljedicu to da se opće odredbe UFEU‑a, to jest one koje se ne nalaze u četvrtom dijelu tog ugovora, ne primjenjuju na navedene zemlje i područja bez izričitog upućivanja. U tom pogledu, budući da je pravni temelj Direktive 2002/22 članak 114. UFEU‑a, ni četvrti dio UFEU‑a, ni Odluka 2001/822 o pridruživanju prekomorskih zemalja i područja Europskoj zajednici, usvojena na temelju tog dijela Ugovora ne upućuju na članak 114. UFEU‑a. U tim okolnostima, odredbe Direktive 2002/22 ne primjenjuju se na Grenland.

(t. 75.‑80., 82. i t. 4. izreke)