MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

NICHOLASA EMILIOUA

od 20. siječnja 2022. ( 1 )

Predmet C‑599/20

UAB „Baltic Master”

protiv

Muitinės departamentas prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos,

uz sudjelovanje:

Vilniaus teritorinė muitinė

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud Litve, Litva))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Carinska unija – Carinski zakonik Zajednice – Uredba (EEZ) br. 2913/92 – Članak 29. stavak 1. točka (d) – Određivanje carinske vrijednosti – Pojam ‚povezane osobe’ – De facto nadzor – Uredba (EEZ) br. 2454/93 – Članak 143. stavak 1. točke (b), (e) i (f) – Članak 181.a – Oznaka TARIC”

I. Uvod

1. U svojem znamenitom djelu „Bogatstvo naroda” Adam Smith napisao je da se carine „koriste od pamtivijeka” ( 2 ). Doista, smatra se da su carine na uvoz i izvoz robe stare koliko i sama trgovina. Međutim, kao izvorište modernih carina često se navodi helenistička Grčka, to jest darovi koje su strani trgovci davali grčkim vladarima u zamjenu za zaštitu i povlašteni tretman u trgovini ( 3 ).

2. Većina carina nekada je imala „posebne stope”, određene s obzirom na broj artikala ili težinu. Međutim, danas se carine u većini pravnih sustava određuju ad valorem, što znači da se uvezena i/ili izvezena roba ocarinjuje na temelju svoje novčane vrijednosti. U tom slučaju, određivanje carinske vrijednosti – to jest, metodologija koja se koristi za određivanje vrijednosti robe – postaje ključno pitanje kako za carinska tijela tako i za trgovačka društva koja tim tijelima deklariraju vrijednost robe.

3. S obzirom na važnost određivanja carinske vrijednosti za svjetsku trgovinu, ono je predmet više međunarodnih sporazuma ( 4 ). Zakonodavstvo Unije – u koje su preneseni relevantni međunarodni instrumenti – slijedi metodu ad valorem. Shodno tomu, određivanje carinske vrijednosti robe, zajedno s njezinim podrijetlom i klasifikacijom, i u Europskoj uniji čini temelj za razrezivanje carina koje su uvoznici dužni platiti, a koje se obično izračunava kao postotak carinske vrijednosti.

4. Predmetni postupak proizlazi iz slučaja u kojem su carinska tijela sumnjala u istinitost deklaracije o klasifikaciji i vrijednosti određene robe koja se uvozila u Europsku uniju. On Sudu daje priliku da pruži određeno pojašnjenje u vezi s okolnostima u kojima carinska tijela mogu, kako bi izračunala carine koje treba platiti, zanemariti vrijednost robe koju je uvoznik deklarirao i upotrijebiti druge metode za njezino određivanje.

II. Pravni okvir

A. Pravo Europske unije

1. Uredba (EEZ) br. 2913/92

5. Članak 29. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice ( 5 ), koja se primjenjivala u vrijeme nastanka činjeničnog stanja u ovom predmetu ( 6 ), u stavcima 1. i 2. propisivao je sljedeće: „1. Carinska vrijednost uvezene robe njezina je transakcijska vrijednost, a to je stvarno plaćena ili plativa cijena za robu koja se prodaje radi izvoza u carinsko područje Zajednice, [prilagođena], tamo gdje je to potrebno, [u skladu] s člancima 32. i 33.[,] pod uvjetom da: […] (d) kupac i prodavatelj nisu međusobno povezani ili, ako jesu, da je transakcijska vrijednost prihvatljiva za carinske svrhe u skladu sa stavkom 2. 2. (a) U postupku procjene prihvatljivosti transakcijske vrijednosti u smislu stavka 1., činjenica da su kupac i prodavatelj povezani nije dostatan razlog da se određena transakcijska vrijednost ocijeni neprihvatljivom. Ako je to potrebno, treba ispitati okolnosti prodaje i transakcijska vrijednost se prihvaća pod uvjetom da ta povezanost nije utjecala na cijenu. Ako, na temelju podataka dobivenih od deklaranta ili na drugi način, carinska tijela imaju razloga pretpostaviti da je povezanost utjecala na cijenu, o tome obavješćuju deklaranta i daju mu primjerenu mogućnost za odgovor. Ako to deklarant zahtijeva, obavijestit će se o razlozima pisanim putem. (b) Pri prodaji između povezanih osoba, transakcijska se vrijednost prihvaća i roba procjenjuje u skladu sa stavkom 1. uvijek kada deklarant dokaže da je takva vrijednost gotovo jednaka jednoj od sljedećih vrijednosti u istom ili približno istom vremenskom razdoblju: […] (c) Provjere navedene u točki (b) upotrebljavaju se na inicijativu deklaranta isključivo radi usporedbe. Prema navedenoj točki, ne dopušta se određivanje zamjenskih vrijednosti.”

6. Članak 30. Uredbe br. 2913/92 u stavcima 1. i 2. propisivao je sljedeće: „1. Kada nije moguće odrediti carinsku vrijednost prema članku 29., carinska vrijednost bit će određena tako što će se ići redom kroz stavak 2. točke (a), (b), (c), i (d) do prve točke prema kojoj se ona može odrediti, pod uvjetom da redoslijed primjene točaka (c) i (d) bude obratan ako to zahtijeva deklarant; samo onda kad se ta vrijednost ne može odrediti prema određenoj točki, mogu se primijeniti odredbe sljedeće točke u nizu koji je utvrđen pomoću ovog stavka. 2. Carinska vrijednost, kako je utvrđena ovim člankom, je: (a) transakcijska vrijednost istovjetne robe prodane za izvoz u Zajednicu i izvezene u isto ili gotovo isto vrijeme kao i roba koja se procjenjuje; (b) transakcijska vrijednost slične robe prodane za izvoz u Zajednicu i izvezene u isto ili gotovo isto vrijeme kao i roba koja se procjenjuje; […]”.

7. Članak 31. stavak 1. Uredbe br. 2913/92 je pak glasio: „Ako carinsku vrijednost uvezene robe nije moguće odrediti prema člancima 29. ili 30., carinska vrijednost se određuje na temelju podataka dostupnih u Zajednici, koristeći opravdana sredstva u skladu s načelima i općim odredbama: – Sporazuma o provedbi članka VII. Općeg sporazuma o carinama i trgovini iz 1994. – članka VII. Općeg sporazuma o carinama i trgovini iz 1994. – odredbama iz ovog poglavlja.”

2. Provedbena pravila

8. Predmet glave V. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 o Carinskom zakoniku Zajednice ( 7 ), kako je glasila u vrijeme nastanka činjeničnog stanja u ovom predmetu ( 8 ), bila je „Carinska vrijednost”. Članak 142. stavak 1. Uredbe br. 2454/93 predviđao je: „Za potrebe ove glave: […] (c) ‚istovjetna roba’ znači roba proizvedena u istoj zemlji koja je u potpunosti ista, uključujući fizička svojstva, kakvoću i ugled. Manje razlike u izgledu ne isključuju robu koja se po svemu drugome uklapa u određenje istovjetne robe; (d) ‚slična roba’ znači roba proizvedena u istoj državi koja, premda nije u potpunosti ista, ima slična svojstva i slične sastavne materijale koji joj omogućuju izvršavanje istih funkcija i komercijalnu zamjenjivost; kakvoća robe, njezin ugled i postojanje zaštićenog znaka spadaju među čimbenike koji se uzimaju u obzir pri određivanju je li roba slična; […]”

9. Članak 143. stavak 1. Uredbe br. 2454/93 propisivao je: „1. U smislu glave II., poglavlja 3. Zakonika i ove glave, smatra se da su osobe [povezane] samo ako: (a) je jedna službenik ili direktor poduzeća u vlasništvu druge osobe i obratno; (b) su pravno priznati partneri u poslu; (c) su poslodavac i posloprimac; (d) je jedna od njih izravni ili neizravni vlasnik, nadzire ili posjeduje 5 % ili više posto glavnih dionica s pravom glasa i dionica; (e) jedna izravno ili neizravno nadzire drugu; (f) su izravno ili neizravno pod nadzorom treće osobe; (g) zajedno izravno ili neizravno nadziru treću osobu; ili (h) su članovi iste obitelji. Osobe će se smatrati članovima iste obitelji samo ako su u jednom od sljedećih odnosa jedna s drugom: […]”

10. Članak 181.a Uredbe br. 2454/93 propisivao je: „1. Carinska tijela ne trebaju utvrditi carinsku vrijednost uvezene robe na temelju metode transakcijske vrijednosti ako u skladu s postupkom iz stavka 2. zbog osnovane sumnje nisu uvjerena da deklarirana vrijednost odgovara ukupnom plaćenom iznosu ili iznosu koji treba platiti kako je navedeno u članku 29. Zakonika. 2. Kad carinska tijela imaju sumnje u smislu stavka 1., mogu zatražiti dodatne podatke u skladu s člankom 178. stavkom 4. Ako se te sumnje nastave, carinska tijela moraju prije donošenja konačne odluke obavijestiti dotičnu osobu, ukoliko treba i u pisanom obliku, o razlozima tih sumnji i omogućiti joj mogućnost odgovora. Konačna odluka i obrazloženje razloga priopćavaju se u pisanom obliku dotičnoj osobi.”

11. Prilog 23. Uredbi br. 2454/93, naslovljen „Napomene za tumačenje [u pogledu] carinske vrijednosti”, uključivao je napomene za tumačenje, među ostalim, članka 29. stavaka 2. i 3. i članka 31. stavka 1. Uredbe br. 2913/92 te članka 143. stavka 1. točke (e) Uredbe br. 2454/93.

12. Napomene za tumačenje članka 29. stavka 2. glasile su: „1. Stavak 2. točke (a) i (b) predviđaju različite načine za utvrđivanje prihvatljivosti transakcijske vrijednosti. 2. Stavak 2. točka (a) predviđa da se, u slučajevima kada su kupac i prodavatelj povezani, ispitaju okolnosti u kojima se obavlja prodaja te da se transakcijska vrijednost prihvati kao carinska vrijednost pod uvjetom da taj odnos ne utječe na cijenu. Namjera nije da okolnosti treba ispitivati u svim slučajevima kada su kupac i prodavatelj povezani. Takvo ispitivanje potrebno je samo kada postoje sumnje vezano za prihvatljivost cijene. Ukoliko carinska tijela nemaju nikakvih sumnji u vezi s prihvatljivosti cijene, ona se treba prihvatiti bez traženja dodatnih podataka od deklaranta. […] 3. Ukoliko carinska tijela nisu u mogućnosti prihvatiti transakcijsku vrijednost bez daljnje provjere, trebaju deklarantu pružiti priliku da dostavi takve daljnje detaljne obavijesti koje bi omogućile provjeru okolnosti u kojima se odvija prodaja, u ovom smislu, carinska tijela moraju biti spremna ispitati bitne okolnosti te transakcije, uključujući i način na koji kupac i prodavatelj organiziraju svoje trgovačke odnose i način na koji se došlo do predmetne cijene, kako bi se utvrdilo je li taj odnos utjecao na cijenu. Ako se može pokazati da su kupac i prodavatelj, premda povezani prema odredbama članka 143. ove Uredbe, kupovali jedan od drugog odnosno prodavali jedan drugome kao da nisu bili povezani, to ukazuje da na cijenu nije utjecala povezanost. […]”

13. Napomene za tumačenje članka 31. stavka 1. glasile su: „1. Carinske vrijednosti utvrđene prema odredbama članka 31. stavka 1. trebaju se u najvećoj mogućoj mjeri zasnivati na prethodno utvrđenim carinskim vrijednostima. 2. Metode utvrđivanja carinske vrijednosti [koje bi trebalo primijeniti na temelju članka 31. stavka 1.] su one koje su propisane u člancima 29. i 30. stavku 2., ali i određena fleksibilnost u primjeni ovih metoda je u skladu s principima i odredbama članka 31. stavka 1. 3. Neki primjeri određene fleksibilnosti su sljedeći: (a) istovjetna roba – zahtjev da se istovjetna roba treba izvesti u isto ili približno isto vrijeme kao i roba čija se vrijednost utvrđuje može se fleksibilno tumačiti; istovjetna uvezena roba proizvedena u zemlji koja nije ujedno i zemlja izvoznica robe čija se vrijednost utvrđuje mogla bi biti osnova za utvrđivanje carinske vrijednosti; mogu se koristiti i carinske vrijednosti istovjetne uvezene robe koje su već utvrđene prema odredbama članka 30. stavka 2. točaka (c) i (d); (b) slična roba – zahtjev da se slična roba treba izvesti u isto ili približno isto vrijeme kao i roba čija se vrijednost utvrđuje može se fleksibilno tumačiti; slična uvezena roba proizvedena u zemlji koja nije ujedno i zemlja izvoznica robe čija se vrijednost utvrđuje mogla bi biti osnova za utvrđivanje carinske vrijednosti; mogu se koristiti i carinske vrijednosti slične uvezene robe koje su već utvrđene prema odredbama članka 30. stavka 2. točaka (c) i (d); […]”

14. Napomena za tumačenje članka 143. stavka 1. točke (e) glasila je: „Smatra se da neka osoba kontrolira neku drugu osobu kada je ta osoba pravno ili operativno u poziciji da provodi ograničenja ili kontrolu nad tom osobom.”

B. Nacionalno pravo

15. Točka 12. Pravila o primjeni Uredbe br. 2913/92 i Uredbe br. 2454/93 u Republici Litvi, koja su odobrena Rezolucijom Vlade Republike Litve br. 1332 od 27. listopada 2004., glasi: „U primjeni metoda za određivanje carinskih vrijednosti s obzirom na transakcijsku vrijednost istovjetne ili slične robe i članka 31. Carinskog zakonika Zajednice, carinska tijela koriste se podacima o carinskoj vrijednosti robe prikupljenima u bazi podataka za određivanje vrijednosti robe u carinske svrhe koju vodi carinski odjel. Postupak odabira podataka iz te baze podataka, korištenja tih podataka i formalizacije odluke za određivanje carinske vrijednosti robe u skladu s prikupljenim podacima iz navedene baze utvrđuje glavni direktor carinskog odjela.”

16. Točka 7. Pravila o nadzoru nad određivanjem carinske vrijednosti uvezene robe, koja su odobrena Uredbom direktora Carinskog odjela pri Ministarstvu financija Republike Litve br. 1B 431 od 28. travnja 2004. (u daljnjem tekstu: Pravila Carinskog odjela) glasi: „Carinski službenici služe se bazom podataka za određivanje carinske vrijednosti robe u carinske svrhe, u skladu s postupkom koji je utvrdio Carinski odjel, u sljedeće svrhe: 7.1. kako bi usporedili carinsku vrijednost robe koja se uvozi i već uvezene robe i potvrdili stvarnu carinsku vrijednost robe; 7.2. kako bi odabrali informacije o vrijednostima i cijenama robe u svrhu primjene drugih metoda utvrđivanja carinske vrijednosti ili u svrhu izračunavanja bilo kakvog dodatnog jamstva ili osiguranja.”

17. Točka 24. Pravila Carinskog odjela pak predviđa: „Ako se usvoji odluka na kakvu upućuje točka 20.4. Pravila [Carinskog odjela] (kako bi se primijenila metoda određivanja carinske vrijednosti s obzirom na transakcijsku vrijednost istovjetne ili slične robe), obvezno je slijediti članak 150. Odredaba kojima se implementira Carinski zakonik Zajednice. Ako je tijekom carinjenja nemoguće zadovoljiti uvjete članka 150. Odredaba kojima se implementira Carinski zakonik Zajednice, carinska vrijednost robe određuje se u skladu s člankom 31. Carinskog zakonika Zajednice (metoda 6). Pri određivanju carinske vrijednosti robe primjenom metode 6, primjenjiva cijena robe približna je cijeni istovjetne ili slične robe; međutim, dopuštena je fleksibilnija primjena uvjeta postavljenih za te metode (primjerice, uvjet ‚90 dana’ se može primjenjivati fleksibilnije, roba može biti proizvedena u državi različitoj od one za čiju se robu utvrđuje carinska vrijednost, može se primijeniti cijena države izvoza i tako dalje)”.

III. Činjenično stanje, nacionalni postupak i prethodna pitanja

18. Žalitelj (društvo UAB „Baltic Master”) je između 2009. i 2012. godine u Litvu uvozio različite količine robe malezijskog podrijetla kupljene od društva „Gus Group LLC”. On je tu robu u deklaracijama opisivao kao uređaje za klimatizaciju i dijelove za te uređaje te ih je deklarirao pod raznim oznakama ( 9 ) TARIC ( 10 ), naznačujući ukupnu težinu tih dijelova u kilogramima. Žalitelj je u tim deklaracijama kao carinsku vrijednost sporne robe navodio njezinu transakcijsku vrijednost, to jest, cijenu naznačenu u računima koji su mu izdavani.

19. Nakon provođenja nekoliko provjera žaliteljevih aktivnosti uvoza te robe, Vilniaus teritorinė muitinė (Regionalni carinski ured u Vilniusu, Litva) odlučio je da je robu trebalo opisati kao „dijelove uređaja za klimatizaciju” i prijaviti pod drugom oznakom TARIC ( 11 ). Regionalni carinski ured u Vilniusu usto je zauzeo stajalište da deklariranu transakcijsku vrijednost nije moguće prihvatiti – jer se žalitelja i prodavatelja mora smatrati povezanim osobama za potrebe određivanja carinske vrijednosti – te da vrijednost robe nije moguće utvrditi na temelju nijedne od metoda predviđenih u člancima 29. i 30. Uredbe br. 2913/92.

20. Shodno tomu, Regionalni carinski ured u Vilniusu je vrijednost robe odredio u skladu s člankom 31. Uredbe br. 2913/92, služeći se u tu svrhu podacima dostupnima u carinskom informacijskom sustavu za određivanje vrijednosti robe u carinske svrhe (u daljnjem tekstu: baza podataka PREMI). Konkretno, litavska tijela su carinsku vrijednost robe koju je žalitelj uvozio odredila na temelju transakcijskih podataka o robi koju je jedno drugo društvo uvozilo od istog proizvođača, pod istim opisom i oznakom TARIC. To je bio jedini slučaj uvoza iz Malezije pod istom oznakom TARIC koji je 2010. zabilježen u nacionalnoj bazi podataka PREMI. Carinska tijela su transakcijsku vrijednost iz tog slučaja primijenila na robu koju je žalitelj uvozio od 2009. do 2011.

21. Žalitelj je protiv odluke Regionalnog carinskog ureda u Vilniusu podnio pritužbu Muitinės departamentas prie Lietuvos Respublikos Vyriausybėsu (Carinski odjel pri Ministarstvu financija Republike Litve). Taj je carinski odjel nakon razmatranja žaliteljeve pritužbe u svojoj odluci potvrdio odluku Regionalnog carinskog ureda u Vilniusu. Žalitelj je protiv te odluke podnio pritužbu pred Mokestinių ginčų komisja prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Komisija za porezne sporove pri Vladi Republike Litve). To je tijelo potvrdilo pobijanu odluku Carinskog odjela pri Ministarstvu financija Republike Litve.

22. Žalitelj je protiv odluke Komisije za porezne sporove pri Vladi Republike Litve podnio tužbu Vilniaus apygardos administracinis teismasu (Okružni upravni sud u Vilniusu, Litva) te je usto zatražio da se Sudu Europske unije podnese zahtjev za prethodnu odluku u pogledu tumačenja određenih odredaba Uredbe br. 2913/92 i Provedbene uredbe br. 2454/93.

23. Vilniaus apygardos administracinis teismas (Okružni upravni sud u Vilniusu) odbio je žaliteljevu tužbu. Nakon razmatranja žaliteljeve žalbe, Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud Litve, Litva) potvrdio je prvostupanjsku presudu.

24. Nakon presude Europskog suda za ljudska prava da sudovi Republike Litve nisu valjano obrazložili odbijanje upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku Sudu i da su, posljedično, povrijedili članak 6. stavak 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda ( 12 ), Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud Litve) ponovno je pokrenuo upravni postupak. Međutim, s obzirom na to da je dvojio u pogledu pravilnog tumačenja relevantnih odredbi prava Unije, taj je sud odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja: „1. Treba li članak 29. stavak 1. točku (d) Uredbe [br. 2913/92] i članak 143. stavak 1. točke (b), (e) ili (f) Uredbe [br. 2454/93] tumačiti na način da se kupac i prodavatelj smatraju povezanim osobama u slučajevima, kao u predmetnom, gdje ne postoje dokumenti (službeni podaci) koji bi dokazivali partnerstvo u poslu ili nadzor, no okolnosti pri sklapanju transakcija, temeljem objektivnih dokaza, nisu karakteristične za obavljanje gospodarskih djelatnosti u uobičajenim uvjetima, već su karakteristične za slučajeve u kojima (1) postoje posebno bliski poslovni odnosi utemeljeni na visokoj razini uzajamnog povjerenja između stranaka transakcije ili (2) jedna od stranaka transakcije nadzire drugu ili su obje stranke transakcije pod nadzorom treće strane? 2. Treba li članak 31. stavak 1. Uredbe [br. 2913/92] tumačiti na način da zabranjuje određivanje carinske vrijednosti na temelju informacija sadržanih u nacionalnoj bazi podataka koje se odnose na jednu carinsku vrijednost robe koja je istog podrijetla i koja, iako nije slična u smislu članka 142. stavka 1. točke (d) Uredbe [br. 2454/93], ima istu oznaku TARIC?”

25. Pisana očitovanja podnijeli su društvo Baltic Master, češka, estonska, španjolska, francuska i litavska vlada te Europska komisija. Te su stranke, kao i nizozemska vlada, iznijele usmena očitovanja na raspravi održanoj 17. studenoga 2021.

IV. Analiza

A. Prvo pitanje

26. Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem pita treba li članak 29. stavak 1. točku (d) Uredbe br. 2913/92 i članak 143. stavak 1. točke (b), (e) ili (f) Uredbe br. 2454/93 tumačiti na način da se kupac i prodavatelj smatraju „povezanim osobama” u slučajevima u kojima, unatoč nepostojanju dokaza o poslovnom partnerstvu ili nadzoru, okolnosti pri sklapanju transakcija ne upućuju na obavljanje gospodarskih djelatnosti u uobičajenim uvjetima, već na postojanje posebno bliskih poslovnih odnosa ili de facto nadzora između tih osoba.

27. Kako bih sudu koji je uputio zahtjev pružio odgovor, prvo ću podsjetiti na osnovna načela Unijina sustava određivanja carinske vrijednosti (1.). Nakon toga ću se osvrnuti na pitanja u pogledu tumačenja koja je sud koji je uputio zahtjev istaknuo te ću predložiti na koji se način gore opisani okvir može primijeniti na slučajeve poput onog koji se razmatra u glavnom postupku (2.).

1. Unijin sustav određivanja carinske vrijednosti

28. Za početak je možda korisno podsjetiti na to da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da propisi Unije koji se odnose na određivanje carinske vrijednosti imaju za cilj „uspostavljanje pravičnog, jedinstvenog i neutralnog sustava koji isključuje uporabu arbitrarnih i fiktivnih carinskih vrijednosti” ( 13 ). U članku 29. stavku 1. Uredbe br. 2913/92 utvrđeno je načelo da carinsku vrijednost robe čini njezina transakcijska vrijednost, a to je stvarno plaćena ili plativa cijena, prilagođena tamo gdje je to potrebno ( 14 ).

29. Međutim, to načelo podliježe određenim uvjetima te je jedan od njih taj da – u skladu s točkom (d) navedene odredbe – kupac i prodavatelj nisu povezani ili, ako jesu, da je transakcijska vrijednost prihvatljiva za carinske svrhe ( 15 ). Opseg tog uvjeta pojašnjen je, osobito, člankom 143. stavkom 1. Uredbe br. 2454/93 i člankom 29. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 2913/92.

30. S jedne strane, u članku 143. stavku 1. Uredbe br. 2454/93 navedene su situacije u kojima se gospodarske subjekte smatra „[povezanima]” za potrebe pravilâ o određivanju carinske vrijednosti.

31. S druge strane, članak 29. stavak 2. točka (a) Uredbe br. 2913/92 jasno daje do znanja da činjenica da su kupac i prodavatelj povezani nije dovoljna da se pretpostavi da je na cijenu robe – te stoga i na transakcijsku vrijednost – mogao utjecati poseban odnos između tih osoba ( 16 ). Naime, unatoč tomu što su povezani, deklarirana transakcijska vrijednost je prihvatljiva ako njihov odnos nije utjecao na cijenu robe.

32. Za potrebe provjeravanja toga, članak 29. stavak 2. točka (a) Uredbe br. 2913/92 predviđa da „okolnosti prodaje” treba ispitati na temelju podataka dobivenih od deklaranta. U tom pogledu ne treba zaboraviti da transakcijska vrijednost mora odražavati stvarnu ekonomsku vrijednost odnosne robe i voditi računa o „svim sastavnim dijelovima te robe koji imaju ekonomsku vrijednost” ( 17 ).

33. Sada ću se s obzirom na navedeno osvrnuti na pitanje u pogledu tumačenja koje je postavio sud koji je uputio zahtjev.

2. Predmetni slučaj

34. Sud koji je uputio zahtjev u tom zahtjevu navodi da u slučaju koji razmatra nema dokaza o postojanju pravnog odnosa između prodavatelja i kupca o kakvom se govori u članku 143. stavku 1. Uredbe br. 2454/93.

35. Ipak, sud koji je uputio zahtjev ističe da više činjeničnih elemenata daje razlog vjerovati da su prodavatelj i kupac povezani posebno bliskim vezama, zbog čega su transakcije između tih osoba sklopljene i izvršene u uvjetima koji nisu karakteristični za redovno poslovanje. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, ne postoje druge objektivne okolnosti koje bi mogle opravdati gospodarsku logiku takvih transakcija.

36. Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu upućuje na sljedeće činjenice: (i) prodavatelj i žalitelj povezani su dugoročnim komercijalnim odnosom; (ii) roba je isporučena bez sklapanja ikakvog ugovora o kupoprodaji koji bi uređivao dostavu, plaćanje, povrat robe i druge uvjete specifične za takve transakcije; (iii) roba je dostavljena bez ikakvoga predujma i bez obzira na činjenicu da je žalitelj prodavatelju dugovao značajan iznos u pogledu prijašnjih isporuka; (iv) nije predviđena ovrha niti mjere za umanjenje rizika (predujmovi, jamstva, garancije, zatezne kamate i tako dalje) koje su uobičajene u redovnom poslovanju, unatoč izrazito visokoj vrijednosti spornih transakcija; (v) ne postoje dokazi koji bi upućivali na to da je prodavatelj općenito imao ikakav nadzor nad plaćanjem i drugim obvezama; (vi) utvrđeni su slučajevi u kojima su zaposlenici žaliteljeva poduzeća postupali u ime prodavatelja na temelju odobrenja i koristili se njegovim korporativnim pečatom.

37. Sud koji je uputio zahtjev dodaje da su, prema njegovu mišljenju, obrasci ponašanja gospodarskih subjekata slični onima u predmetnom slučaju općenito tipični za slučajeve u kojima jedna stranka transakcije nadzire drugu ili su obje pod nadzorom treće strane. Stoga, iako ne postoji službeni dokaz o de jure postojanju takvog nadzora, sud koji je uputio zahtjev smatra da okolnosti predmetnog slučaja mogu opravdati da se prodavatelja i žalitelja smatra de facto povezanima u smislu članka 29. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 2913/92 i članka 143. stavka 1. točaka (e) i/ili (f) Uredbe br. 2454/93.

38. Stoga, u središtu ovog pitanja jest dvojba mogu li za potrebe određivanja carinske vrijednosti carinska tijela na temelju elemenata koji upućuju na to da jedna stranka de facto nadzire drugu ili da su obje pod nadzorom treće strane utvrditi da su dvije stranke „povezane” iako među njima nema nikakvih pravnih veza.

39. U idućim ću odjeljcima objasniti zašto smatram da se na to pitanje mora potvrdno odgovoriti. Međutim, usto ću zaključiti da relevantne odredbe prava Unije (konkretno, članak 29. stavak 1. točka (d) Uredbe br. 2913/92 i članak 143. stavak 1. točke (e) i (f) Uredbe br. 2454/93) od carinskih tijela zahtijevaju relativno oprezan pristup u sasvim de facto situacijama. Naposljetku, kako bih sudu koji je uputio zahtjev pružio koristan odgovor, kratko ću razmotriti jednu drugu odredbu (članak 181.a Uredbe br. 2454/93) koja također može biti donekle relevantna u ovom predmetu, iako je sud koji je uputio zahtjev ne spominje.

a) Članak 143. stavak 1. Uredbe br. 2454/93

40. Za početak može biti korisno naglasiti da su za potrebe određivanja carinske vrijednosti situacije u kojima se dva gospodarska subjekta smatra „[povezanima]” taksativno navedene („samo ako”) ( 18 ) u članku 143. stavku 1. Uredbe br. 2454/93.

41. Međutim, kako su istaknule neke od stranaka koje su podnijele očitovanja u ovom postupku, Sud je istaknuo da situacije navedene u toj odredbi ne treba usko tumačiti ako bi to ugrozilo koristan učinak članka 29. Uredbe br. 2913/92 ( 19 ). Te stranke na toj osnovi tvrde da se slučaj koji se razmatra u glavnom postupku može podvesti pod točku (b), (e) ili (f) članka 143. stavka 1. Uredbe br. 2454/93.

42. Kada je riječ o točki (b) članka 143. stavka 1. Uredbe br. 2454/93, čini se teško osporivim da puke de facto situacije nisu obuhvaćene tom odredbom. Naime, prema toj se odredbi samo osobe koje su „pravno priznati partneri u poslu” ( 20 ) smatra „[povezanima]”. To tumačenje potvrđuje analiza raznih jezičnih verzija uredbe ( 21 ).

43. Budući da sud koji je uputio zahtjev navodi da, na temelju dostupnih dokaza, između dvaju odnosnih gospodarskih subjekata nije moguće uočiti nikakvu pravnu vezu, smatram da točka (b) članka 143. stavka 1. Uredbe br. 2454/93 nije primjenjiva u ovom predmetu.

44. Međutim, situacija je možda drukčija kada je riječ o točkama (e) i (f) članka 143. stavka 1. Uredbe br. 2454/93. Naime, te odredbe omogućuju tijelima da dva gospodarska subjekta smatraju „[povezanima]” u situacijama pukog de facto nadzora. To je slučaj kada jedan od gospodarskih subjekata „izravno ili neizravno nadzire drug[og]” (točka (e)) te kada su oba gospodarska subjekta „izravno ili neizravno pod nadzorom treće osobe” (točka (f)). Napomene za tumačenje sadržane u Prilogu 23. Uredbi br. 2454/93 govore da se, za potrebe članka 143. stavka 1. točke (e) ( 22 ), „[s]matra […] da neka osoba kontrolira neku drugu osobu kada je ta osoba pravno ili operativno u poziciji da provodi ograničenja ili kontrolu nad tom osobom” ( 23 ).

45. Rastavni veznik „ili” sugerira da su i situacije de facto nadzora, alternativno situacijama isključivo de jure nadzora, relevantne za potrebe te odredbe. Ukratko, rekao bih da su dva gospodarska subjekta „[povezana]” za potrebe određivanja carinske vrijednosti kada – zbog pravnih, ugovornih ili jednostavno činjeničnih veza koje među njima postoje – odnosne transakcije (kako su deklarirane tijelima) nikako ne mogu biti posljedica dogovora dvaju neovisnih gospodarskih subjekata u okviru kojeg je svaki od njih postupao gospodarski najrazumnije ili financijski najisplativije.

46. Naravno, na sudu je koji je uputio zahtjev – koji je jedini nadležan ocijeniti činjenično stanje spora o kojem odlučuje – da utvrdi jesu li kupac i prodavatelj „[povezani]” na temelju činjenice da jedan od njih može provoditi ograničenja ili kontrolu nad drugim ili da treća osoba može provoditi sličnu kontrolu nad oboma ( 24 ).

47. Ipak, kako bih pomogao sudu koji je uputio zahtjev, istaknuo bih sljedeće.

48. Elementi koji, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, upućuju na moguće veze između dvaju odnosnih gospodarskih subjekata nedvojbeno govore o postojanju visoke razine povjerenja među njima. Međutim, pitam se jesu li ti elementi – bilo da se promatraju pojedinačno ili zajedno – dovoljan dokaz postojanja de facto nadzora u smislu točke (e) ili (f) članka 143. stavka 1. Uredbe br. 2454/93.

49. Čini mi se da su ti elementi uglavnom samo indicije ili da su, u svakom slučaju, naveli carinska tijela da se oslone na određene pretpostavke.

50. U tom se pogledu zasigurno mogu složiti da carinska tijela trebaju moći određene činjenice smatrati utvrđenima s obzirom na prisutnost nekih indicija i/ili na temelju nekih pretpostavki. S obzirom na golem broj radnji koje ta tijela moraju svakodnevno obavljati, jasno je da se od njih ne može očekivati da svoja utvrđenja temelje na standardima dokazivanja koji su visoki poput onih koje, primjerice, moraju poštovati tijela koja istražuju kaznena djela.

51. Međutim, istodobno, gospodarski subjekti moraju moći imati povjerenje da ta tijela slijede predvidljive i pouzdane metode provjeravanja njihovih deklaracija. Konkretno, indicije moraju biti relevantne i dosljedne, a pretpostavke se moraju temeljiti na ustaljenim iskustvima, kako bi se minimizirao rizik od lažnih pozitivnih utvrđenja ( 25 ). Doista, kao što je navedeno u preambuli Uredbe br. 2913/92, cilj Carinskog zakonika je „osiguranj[e] ravnoteže između potreba carinskih tijela s obzirom na osiguranje ispravne primjene carinskog zakonodavstva s jedne strane i prava gospodarskih subjekata na pravedno postupanje s druge strane […]”.

52. U skladu s tim načelom, članak 29. stavak 2. Uredbe br. 2913/92 predviđa ad hoc postupak putem kojeg carinska tijela mogu pojasniti je li članak 29. stavak 1. točka (d) Uredbe br. 2913/92 primjenjiv na danu situaciju, a koji istodobno štiti prava deklaranta. Carinska tijela moraju deklaranta obavijestiti o svojim sumnjama kako bi on mogao pružiti više informacija u nastojanju da dokaže da je deklarirana transakcijska vrijednost prihvatljiva za carinske svrhe. Prema mojemu viđenju, iako taj postupak ponajprije služi ocjenjivanju prihvatljivosti deklarirane cijene, ništa ne sprečava carinska tijela i/ili gospodarske subjekte da ga upotrijebe kako bi pojasnili odnos između kupca i prodavatelja.

53. Članak 29. Uredbe br. 2913/92 ne ide toliko daleko da uvodi pretpostavku prema kojoj cijena koja je dogovorena između povezanih osoba načelno ne odražava stvarnu ekonomsku vrijednost robe, ali u određenoj mjeri snižava standard dokazivanja koji carinska tijela moraju poštovati. On to čini namećući deklarantu određene dužnosti isticanja navoda ( 26 ), a u nekim okolnostima i dio tereta dokazivanja ( 27 ).

54. Međutim, nametanje takvih tereta deklarantima ne može djelovati na način da carinska tijela oslobađa njihove obveze da svoja utvrđenja o postojanju de facto nadzora temelje na konkretnim elementima koji upućuju na to da je jedna stranka mogla određivati ili utjecati na postupanje druge stranke ili da je treća strana mogla slično činiti u odnosu na obje stranke.

55. Smatram da puka činjenica da transakcija nema određene značajke koje obično obilježavaju slične transakcije – primjerice, postojanje pisanog ugovora o kupoprodaji, osiguranja ili jamstava, predujmova – ne upućuje automatski na postojanje strukturne ili organske veze između dvaju gospodarskih subjekata. Kako društvo Baltic Master ističe, ne može se isključiti da dva dugovječna poslovna partnera, koji redovno i unosno posluju, svoje transakcije provode pojednostavljeno i brzo. Slično tomu, neobično niska cijena ne upućuje nužno na to da je transakcija provedena između povezanih osoba. U biti, moguće je da neka stranka iznimno dobru cijenu ishodi zahvaljujući, primjerice, financijskim poteškoćama druge stranke ili posebno povoljnoj tržišnoj situaciji ( 28 ). To nisu slučajevi de facto nadzora, već su posljedica uobičajenih tržišnih sila.

56. Prema mojemu mišljenju, kako bi dokazala de facto nadzor, carinska tijela ne mogu se ograničiti na prepoznavanje i konstatiranje učinka navodnog nadzora (neobično niska cijena), već zapravo moraju odrediti mogući uzrok navodnog nadzora. Na pamet pada, primjerice, postojanje zajedničkih odjela, uzajamnih udjela u kapitalu ili povezanosti vlasnika udjela u kapitalu dviju odnosnih stranaka. To su elementi koji, gdje je to prikladno, mogu carinskim tijelima pružiti čvrst temelj da pretpostave postojanje de facto nadzora. U suprotnom, razmišljanje tih tijela postaje kružno: element koji izaziva dubinsku istragu odnosa između dviju stranaka (neobično niska cijena) postaje i dokaz postojanja „prebliskog” odnosa među njima.

57. Ipak, radi cjelovitosti je možda korisno podsjetiti sud koji je uputio zahtjev na to da činjenica da su kupac i prodavatelj „povezani” u smislu članka 29. stavka 1. točke (d) Uredbe br. 2913/92 nipošto nije jedina situacija ( 29 ) u kojoj carinska tijela mogu odbaciti deklariranu vrijednost robe koja se uvozi. Naime, mjerodavni okvir Unije sadržava i odredbe koje carinskim tijelima omogućuju da tu vrijednost procijene na temelju drugih metoda. Jedna od tih odredbi odmah se ističe kao potencijalno relevantna u ovom predmetu.

b) Članak 181.a Uredbe br. 2454/93

58. Prema članku 181.a Uredbe br. 2454/93, „[c]arinska tijela ne trebaju utvrditi carinsku vrijednost uvezene robe na temelju metode transakcijske vrijednosti ako […] zbog osnovane sumnje nisu uvjerena da deklarirana vrijednost odgovara ukupnom plaćenom iznosu ili iznosu koji treba platiti kako je navedeno u članku 29. Zakonika”.

59. Članak 181.a Uredbe br. 2454/93 odnosi se na situacije u kojima deklarirana cijena ne odgovara stvarno plaćenoj ili plativoj cijeni. Ta odredba – koja se primjenjuje neovisno o tome jesu li kupac i prodavatelj (de jure ili de facto) povezani – osobito obuhvaća slučajeve prijevare, lažnih deklaracija i drugih oblika lažnog predstavljanja ( 30 ). Može, primjerice, biti riječ o krivotvorenim dokumentima ili deklaracijama koje ne odražavaju precizno stvarnu transakciju. Mogu se dogoditi i pogreške u određivanju ili prilagođavanju „stvarno plaćene ili plative cijene” na temelju kriterija predviđenih u člancima 29., 32. i 33. Uredbe br. 2913/92 ili jednostavno materijalne pogreške u popunjavanju dokumenata koji su potrebni za svrhe carinjenja.

60. Članak 181.a Uredbe br. 2454/93 je stoga odredba koja uvelike nadopunjava članak 29. stavak 1. Uredbe br. 2913/92. Naime, kako je Komisija navela na raspravi, ona je u okvir Unije tek kasnije uvedena, kako bi popunila određene praznine.

61. Prema mojemu viđenju, članak 181.a Uredbe br. 2454/93 primjenjuje se kada deklarirana cijena ne odgovara stvarno plaćenoj ili plativoj cijeni. Članak 29. stavak 1. Uredbe br. 2913/92 primjenjuje se kada deklarirana cijena odgovara toj stvarno plaćenoj ili plativoj cijeni, ali je na njezinu visinu utjecao odnos između kupca i prodavatelja. Dakle, vrijednost deklarirana carinskim tijelima u oba slučaja ne odražava stvarnu ekonomsku vrijednost robe, što je čini arbitrarnom odnosno fiktivnom.

62. Kako je španjolska vlada navela na raspravi, unatoč tomu što imaju različita područja primjene, članak 181.a Uredbe br. 2454/93 i članak 29. stavak 1. Uredbe br. 2913/92 teže istom cilju (omogućiti pravilno određivanje vrijednosti robe) te slijede približno istu logiku.

63. Obje odredbe od carinskih tijela zahtijevaju relativno oprezan pristup: ona moraju imati „razloga” smatrati da je na cijenu koju su povezani gospodarski subjekti dogovorili utjecao njihov odnos (članak 29. stavak 2. Uredbe br. 2913/92) ( 31 ) te moraju imati „osnovanu sumnju”’ da deklarirana cijena nije stvarno plaćena ili plativa cijena (članak 181.a Uredbe br. 2454/93).

64. Osim toga, obje odredbe od carinskih tijela zahtijevaju da saslušaju odnosnog gospodarskog subjekta ili subjekte prije nego što odluče odbaciti deklariranu vrijednost i sama procijeniti vrijednost robe.

65. Ipak, kao što je već navedeno, na pitanje je li članak 181.a Uredbe br. 2454/93 relevantan u ovom predmetu – kao alternativa članku 29. stavku 1. Uredbe br. 2913/92 – treba odgovoriti sud koji je uputio zahtjev.

3. Zaključak o prvom pitanju

66. S obzirom na navedeno, smatram da na prvo pitanje treba odgovoriti tako da članak 29. stavak 1. točku (d) Uredbe br. 2913/92 i članak 143. stavak 1. točke (e) i (f) Uredbe br. 2454/93 treba tumačiti na način da se kupca i prodavatelja smatra „povezanim osobama” ako se, unatoč nepostojanju elemenata koji dokazuju poslovno partnerstvo ili nadzor, na temelju okolnosti pri sklapanju transakcija razumno može zaključiti da, de facto, jedna osoba nadzire drugu ili da su obje osobe pod nadzorom treće strane.

B. Drugo pitanje

67. Sud koji je uputio zahtjev svojim drugim pitanjem u bitnome pita protivi li se članku 31. stavku 1. Uredbe br. 2913/92 određivanje carinske vrijednosti na temelju informacija sadržanih u nacionalnoj bazi podataka koje se odnose na carinsku vrijednost robe koja je istog podrijetla i koja, iako nije slična, ima istu oznaku TARIC.

68. U tom pogledu treba podsjetiti na to da članci 30. i 31. Uredbe br. 2913/92 predviđaju metode određivanja carinske vrijednosti za okolnosti u kojima nije moguće utvrditi stvarnu transakcijsku vrijednost pa nije moguće upotrijebiti opću metodu određivanja carinske vrijednosti predviđenu u članku 29. te uredbe.

69. Te „sporedne” metode određivanja carinske vrijednosti utvrđene su u strogom hijerarhijskom redoslijedu te su u međusobnom odnosu nadređenosti i podređenosti. One se stoga redom primjenjuju: kada se carinska vrijednost ne može odrediti primjenom zadane metode, treba upotrijebiti, ako je to izvedivo, metodu koja se nalazi neposredno nakon nje u redoslijedu predviđenom u Carinskom zakoniku ( 32 ).

70. U članku 30. Uredbe br. 2913/92 predviđene su četiri konkretne, na pravilima utemeljene, metode određivanja carinske vrijednosti. Članak 31. Uredbe br. 2913/92 pak predviđa metodu koju treba upotrijebiti kada su sve druge metode iscrpljene, a koja omogućuje da se vrijednost odredi „na temelju podataka dostupnih u Zajednici, koristeći opravdana sredstva”, pod uvjetom da su ta sredstva „u skladu s načelima i općim odredbama” Unijinih carinskih propisa i Općeg sporazuma o carinama i trgovini (u daljnjem tekstu: GATT).

71. S obzirom na njegovu poprilično otvorenu formulaciju i narav posljednje opcije, članak 31. Uredbe br. 2913/92 ostavlja carinskim tijelima da odrede koje se metode u danim okolnostima mogu upotrijebiti za određivanje vrijednosti robe o kojoj je riječ. Te metode načelno trebaju biti one iz članaka 29. i 30. te uredbe, ali primijenjene uz određenu fleksibilnost ( 33 ).

72. Ono što je za potrebe članka 31. Uredbe br. 2913/92 bitno jest da su odabrana sredstva (i) „opravdana”, (ii) da se temelje na dostupnim podacima te da su (iii) u skladu s relevantnim (Unijinim i međunarodnim) pravnim okvirom.

73. Smatram da ti zahtjevi podrazumijevaju sljedeće. Kao prvo, odabrana sredstva moraju biti prikladna s obzirom na okolnosti (to jest, nužno je da se njima može pošteno i razumno odrediti carinska vrijednost) te praktična za carinska tijela (to jest, ne smiju biti previše složena i vremenski zahtjevna). Kao drugo, odabrana sredstva moraju se temeljiti na stvarnim podacima – po mogućnosti „na prethodno utvrđenim carinskim vrijednostima” ( 34 ) – koje deklaranti i, prema potrebi, nadležni sudovi mogu provjeriti. Kao treće, sredstva se moraju skladno uklapati u Unijin sustav određivanja carinske vrijednosti te se ne smiju protiviti relevantnim međunarodnim instrumentima.

74. Kako je navedeno u točki 19. ovog mišljenja, carinska tijela su u predmetnom slučaju zaključila da nije bilo moguće primijeniti ni opću metodu određivanja carinske vrijednosti predviđenu u članku 29. Uredbe br. 2913/92 ni sporedne metode predviđene u njezinu članku 30. Ona su stoga odlučila da se carinska vrijednost odnosne robe mora odrediti „rezervnom” metodom iz članka 31. Uredbe br. 2913/92. Shodno tomu, ona su carinsku vrijednost robe koju je žalitelj uvezao izračunala na temelju transakcijskih podataka koji su se odnosili na robu koju je jedno drugo društvo uvezlo pod istim opisom („dijelovi uređaja za klime”) i istom oznakom TARIC (8415900090), a koja je bila istog podrijetla (Malezija) te ju je proizvodio isti proizvođač. Sud koji je uputio zahtjev ističe da je ta referentna transakcija bila jedini slučaj izvoza iz Malezije pod istom oznakom TARIC koji je 2010. zabilježen u nacionalnoj bazi podataka.

75. Naravno, nije na Sudu da odluči jesu li, u predmetnom slučaju, carinska tijela, s obzirom na to da nije bilo moguće upotrijebiti ni članak 29. ni članak 30. Uredbe br. 2913/92, opravdano upotrijebila metodu određivanja carinske vrijednosti predviđenu u članku 31. stavku 1. te uredbe.

76. Ipak – ako se vratimo na pitanje suda koji je uputio zahtjev – smatram da se članku 31. Uredbe br. 2913/92 načelno ne protivi određivanje vrijednosti robe na temelju transakcijskih podataka, zabilježenih u nacionalnoj bazi podataka, koji se odnose na uvoz robe istog podrijetla pod istom oznakom TARIC koji se dogodio ranijih godina.

77. Iako se referentna isporuka nije nužno odnosila na „istovjetnu robu” ili „sličnu robu” u smislu članka 30. stavka 2. točaka (a) i (b) Uredbe br. 2913/92, činjenica da su se obje isporuke odnosile na robu podvedenu pod istu oznaku TARIC upućuje na razuman stupanj srodnosti između te robe. Prema mojemu mišljenju, takva srodnost može biti dovoljna prilikom određivanja vrijednosti dane robe u skladu s člankom 31. Uredbe br. 2913/92 ako nisu poznate niti jedne druge značajke odnosnih proizvoda. U praksi, carinska tijela su upotrijebila metodu određivanja carinske vrijednosti utemeljenu na transakcijskoj vrijednosti slične robe ( 35 ), pritom fleksibilno tumačeći pojam „slična roba” ( 36 ).

78. Gotovo ne moram podsjećati, u tom kontekstu, na to da se TARIC „temelji na kombiniranoj nomenklaturi” koja, nadovezujući se na Harmonizirani sustav Svjetske carinske organizacije (u daljnjem tekstu: HS), čini glavni alat za klasifikaciju robe u Europskoj uniji. Shodno tomu, oznake TARIC trebale bi odražavati način na koji se proizvodi klasificiraju u svim zemljama koje su usvojile HS ( 37 ). Zahvaljujući digitalizaciji carina, TARIC je usto lako dostupan i trgovcima i carinskim tijelima putem javne baze podataka, što povećava transparentnost i pravnu sigurnost.

79. Točno je da je oznaka TARIC koja je upotrijebljena u predmetnom slučaju rezidualna i generička ( 38 ). Međutim, carinska tijela su tu oznaku odredila na temelju informacija koje je pružio sam uvoznik. U tom se pogledu mora imati na umu da se Unijin sustav određivanja carinske vrijednosti temelji na pretpostavci da se informacije koje su potrebne za primjenu carinskih pravila na robu uglavnom određuju na temelju informacija koje pruži deklarant, a ne na temelju utvrđenja carinskih tijela ( 39 ). Općenitije, samoodređivanje obveza u odnosu na robu obuhvaćenu deklaracijom podnesenom carinskim tijelima općenito se smatra jednim od načela na kojima se temelje Unijini propisi u tom području. S obzirom na to, uloga carinskih tijela uglavnom je ograničena na provjeravanje i potvrđivanje deklaracija i, prema potrebi, njihovo ispravljanje ( 40 ). Od carinskih se tijela ne može očekivati da provode dugotrajne zadaće kako bi „obavila posao” deklaranata i preračunala njihova carinska davanja na temelju informacija i podataka koji nisu lako dostupni.

80. U tom pogledu treba dodati i da je Sud već utvrdio da cijena koja je deklarirana za prodaju izvršenu prije predmetne prodaje, a na temelju koje je sastavljena carinska deklaracija za predmetnu prodaju, može činiti „dostupan podatak” u Europskoj uniji koji se u skladu s člankom 31. stavkom 1. Uredbe br. 2913/92 može upotrijebiti kao temelj za određivanje carinske vrijednosti. Sud je zaključio da korištenje te cijene kao referentne čini sredstvo određivanja carinske vrijednosti koje je i „opravdano” u smislu članku 31. stavka 1. i u skladu s načelima i općim odredbama međunarodnih sporazuma i odredbi na koje se upućuje u članku 31. stavku 1. ( 41 )

81. Ne vidim razloga zašto ta utvrđenja ne bi bila primjenjiva na predmetni slučaj.

82. Ipak, slažem se s društvom Baltic Master da bi bilo bolje da se promotrilo podatke koji su na razini čitave Unije postojali u pogledu uvoza relevantne robe u relevantnom razdoblju ( 42 ). Međutim, na sudu je koji je uputio zahtjev da utvrdi jesu li takvi podaci bili dostupni te, ako jesu, mogu li dovesti u pitanje utvrđenja carinskih tijela.

83. S obzirom na navedeno, smatram da na drugo pitanje treba odgovoriti tako da se članku 31. stavku 1. Uredbe br. 2913/92 ne protivi određivanje carinske vrijednosti na temelju informacija sadržanih u nacionalnoj bazi podataka koje se odnose na carinsku vrijednost robe koja je istog podrijetla i koja, iako nije istovjetna ili slična, ima istu oznaku TARIC.

V. Zaključak

84. Zaključno, predlažem da Sud na prethodna pitanja koja je uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud Litve, Litva) odgovori na sljedeći način: – Prema članku 29. stavku 1. točki (d) Uredbe br. 2913/92 i članku 143. stavku 1. točkama (e) i (f) Uredbe br. 2454/93 kupca i prodavatelja smatra se „povezanim osobama” ako se, unatoč nepostojanju elemenata koji dokazuju poslovno partnerstvo ili nadzor, na temelju okolnosti pri sklapanju transakcija razumno može zaključiti da, de facto, jedna osoba nadzire drugu ili da su obje osobe pod nadzorom treće strane; – Članku 31. stavku 1. Uredbe br. 2913/92 ne protivi se određivanje carinske vrijednosti na temelju informacija sadržanih u nacionalnoj bazi podataka koje se odnose na carinsku vrijednost robe koja je istog podrijetla i koja, iako nije istovjetna ili slična, ima istu oznaku TARIC.

( 1 ) Izvorni jezik: engleski

( 2 ) Smith, A., An Inquiry into the Nature and Causes of the Wealth of Nations, 1776., knjiga V., poglavlje II., dio II.

( 3 ) Vidjeti Asakura, H., „World History of the Customs and Tariffs”, World Customs Organization, 2003., str. 19. i 20.; i Wolffgang, H‑M., „Emerging Issues In European Customs Law”, World Customs Journal, sv. 1., br. 1, 2007., str. 3. i 4.

( 4 ) Sporazum o provedbi članka VII. GATT‑a (Sporazum WTO‑a o određivanju carinske vrijednosti), da spomenem samo jedan od tih sporazuma. Općenito o toj temi, Rosenow, S., O’Shea, B. J., A Handbook on the WTO Customs Valuation Agreement, World Trade Organization and Cambridge University Press, 2010.

( 5 ) SL 1992., L 302, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.)

( 6 ) Uredba br. 2913/92 prestala je vrijediti 30. travnja 2016., nakon što je stavljena izvan snage i zamijenjena Uredbom (EZ) br. 450/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o Carinskom zakoniku Zajednice (Modernizirani carinski zakonik) (SL 2008., L 145, str. 1.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 245.). Potonja je uredba pak stavljena izvan snage i zamijenjena Uredbom (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. listopada 2013. o Carinskom zakoniku Unije (SL 2013., L 269, str. 1. i ispravci SL 2013., L 287, str. 90., SL 2015., L 70, str. 64., SL 2016., L 267, str. 2. i SL 2018., L 294, str. 44.), koja je trenutačno na snazi.

( 7 ) SL 1993., L 253, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 1., str. 3.)

( 8 ) Ta je uredba stavljena izvan snage Provedbenom uredbom Komisije (EU) 2016/481 оd 1. travnja 2016. o stavljanju izvan snage Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 2016., L 87, str. 24.).

( 9 ) Prema navodu društva Baltic Master, te oznake su bile 8415200090, 8415820090 i 8415101000.

( 10 ) Akronim TARIC označava „integriranu tarifu Europske unije”: vidjeti članak 2. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL 1987., L 256, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.), kako je izmijenjena.

( 11 ) Oznaka 8415900090

( 12 ) Presuda ESLJP‑a od 16. travnja 2019., Baltic Master Ltd. protiv Litve, CE:ECHR:2019:0416JUD005509216

( 13 ) Presuda od 12. prosinca 2013., Christodoulou i dr. (C‑116/12, EU:C:2013:825, t. 36. i navedena sudska praksa)

( 14 ) Cijena se može prilagoditi u skladu s člancima 32. i 33. navedenog zakonika. U tim su odredbama navedeni elementi čiju vrijednost treba, odnosno ne treba, dodati stvarno plaćenoj ili plativoj cijeni za odnosnu robu.

( 15 ) Članak 29. stavak 1. točka (d) Uredbe br. 2913/92

( 16 ) Također vidjeti, slično tomu, mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija u predmetu Stretinskis (C‑430/14, EU:C:2015:701, t. 15.).

( 17 ) Presuda od 12. prosinca 2013., Christodoulou i dr. (C‑116/12, EU:C:2013:825, t. 40. i navedena sudska praksa)

( 18 ) Vidjeti, u tom pogledu, mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Mengozzija u predmetu Stretinskis (C‑430/14, EU:C:2015:701, t. 18.).

( 19 ) Vidjeti presudu od 21. siječnja 2016., Stretinskis (C‑430/14, EU:C:2016:43, t. 27.).

( 20 ) Moje isticanje

( 21 ) Vidjeti, među ostalima, francusku („juridiquement”), talijansku („veste giuridica”), španjolsku („jurídicamente”), švedsku („juridiskt”) i grčku verziju („νομική άποψη”).

( 22 ) Iako se spomenuta napomena odnosi samo na točku (e) članka 143. stavka 1., smatram da se u njoj izloženo načelo, mutatis mutandis, primjenjuje i u pogledu točke (f) iste odredbe.

( 23 ) Moje isticanje. Što se tiče izraza „operativno”, ostale jezične verzije uredbe nedvosmisleno potvrđuju da se taj izraz odnosi na situacije de facto nadzora: vidjeti, među ostalima, francusku („en droit ou en fait”), talijansku („di diritto o di fatto”) i grčku verziju („de jure ή de facto”).

( 24 ) Vidjeti, u tom pogledu, presudu od 9. srpnja 2020., Direktor na Teritorialna direktsiya Yugozapadna Agentsiya Mitnitsi (C‑76/19, EU:C:2020:543, t. 67. i 68.).

( 25 ) U tom kontekstu gotovo ni ne moram dodavati da, u svakom slučaju, gospodarski subjekti mogu utvrđenja carinskih tijela pobijati pred nacionalnim sudovima, kao što je društvo Baltic Master učinilo u predmetnom slučaju. Vidjeti, u tom pogledu, presudu od 13. ožujka 2014., Global Trans Lodzhistik (C‑29/13 i C‑30/13, EU:C:2014:140), i mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Cruza Villalóna u predmetu DP grup (C‑138/10, EU:C:2011:378, t. 44.).

( 26 ) Vidjeti članak 29. stavak 2. točku (a) („Ako to deklarant zahtijeva”) i članak 29. stavak 2. točku (c) („na inicijativu deklaranta”).

( 27 ) Vidjeti članak 29. stavak 2. točku (b) („kada deklarant dokaže”).

( 28 ) Primjerice, prodaja sirove nafte je u proljeće 2020., na vrhuncu pandemije bolesti COVID-19, bilježila negativne cijene prvi put u povijesti.

( 29 ) Pod uvjetom, kako je spomenuto, da njihov odnos jest utjecao na cijenu robe (vidjeti točku 31. ovog mišljenja).

( 30 ) Vidjeti presudu od 9. ožujka 2017., GE Healthcare (C‑173/15, EU:C:2017:195, t. 38. do 40.). Vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika J. Mazáka u predmetu Carboni e derivati (C‑263/06, EU:C:2007:501, t. 61. do 65.).

( 31 ) Napomena za tumačenje članka 29. stavka 2. u tom smislu predviđa da je ispitivanje okolnosti prodaje potrebno samo kada „postoje sumnje vezano za prihvatljivost cijene” (moje isticanje).

( 32 ) Vidjeti, u tom pogledu, presude od 12. prosinca 2013., Christodoulou i dr. (C‑116/12, EU:C:2013:825, t. 41. do 43.) i od 9. studenoga 2017., LS Customs Services (C‑46/16, EU:C:2017:839, t. 43.). Vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu Oribalt Rīga (C‑1/18, EU:C:2019:64, t. 28. do 30.).

( 33 ) Vidjeti napomenu za tumačenje članka 31. stavka 1.; točka 13. ovog mišljenja. Vidjeti, u tom pogledu, mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u predmetu Oribalt Rīga (C‑1/18, EU:C:2019:64, t. 28. do 30.).

( 34 ) Ibid.

( 35 ) Članak 30. stavak 2. točka (b) Uredbe br. 2913/92

( 36 ) Članak 142. stavak 1. točka (d) Uredbe br. 2454/93 i napomene za tumačenje članka 31. stavka 1.

( 37 ) Zbog tog razloga, Komisija – koja je odgovorna za vođenje i objavljivanje TARIC‑a – nije ovlaštena, iako ima određenu slobodu pri određivanju obuhvata tarifnih brojeva oblikovanih na temelju HS‑a, promijeniti njihov sadržaj. Vidjeti, u tom pogledu, mišljenje nezavisnog odvjetnika A. Tizzana u predmetu CBA Computer (C‑479/99, EU:C:2001:119, t. 40. i navedenu sudsku praksu).

( 38 ) Vidjeti točku 19. ovog mišljenja.

( 39 ) Vidjeti, u tom pogledu, presudu od 15. rujna 2011., DP grup (C‑138/10, EU:C:2011:587, t. 33. i 34.).

( 40 ) Za više detalja o tome, vidjeti Walsh, T., European Union Customs Code, Wolters Kluwer, 2015., str. 67. do 73.

( 41 ) Vidjeti, primjerice, presudu od 28. veljače 2008., Carboni e derivati (C‑263/06, EU:C:2008:128).

( 42 ) Usput ističem da se u relevantnim odredbama govori o istovjetnoj i sličnoj robi prodanoj za izvoz „u Zajednicu” (članak 30. stavak 2. Uredbe br. 2913/92) i o podacima „dostupnima u Zajednici” (članak 31. stavak 1. iste uredbe).