ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4.

Društvo GEA člankom 1. stavkom 2. točkom (k) Odluke iz 2009. proglašeno je odgovornim za povrede počinjene na tržištu sektora ESBO/esteri od 11. rujna 1991. do 17. svibnja 2000. Njegova odgovornost, kao sljednika društva MG, utvrđena je za cijelo razdoblje povrede, s jedne strane, za povrede koje je društvo OCG počinilo od 11. rujna 1991. do 17. svibnja 2000. i, s druge strane, za povrede društva OCA u razdoblju od 13. ožujka 1997. do 17. svibnja 2000. ACW je, kao sljednik društva OCG, sankcioniran, s jedne strane, za povredu koju je činilo društvo OCG tijekom cijelog razdoblja povrede, odnosno od 11. rujna 1991. do 17. svibnja 2000., i, s druge strane, za povredu koju je činilo društvo OCA od 30. rujna 1999. do 17. svibnja 2000., kad je OCG u potonjem imao stopostotni udio (članak 1. stavak 2. točka (m) Odluke iz 2009.). CPA je, kao sljednik društva OCA, sankcioniran, s jedne strane, za povredu koju je činilo društvo OCA od 13. ožujka 1997. do 17. svibnja 2000. i, s druge strane, za povredu koju je činilo društvo OCG od 30. rujna 1995. do 30. rujna 1999., kad je društvo OCA u potonjem imalo stopostotni udio (članak 1. stavak 2. točka (l) Odluke iz 2009.).
44.

Društvo Unipreus u biti tvrdi da sporne usluge nisu različite nego slične. Te usluge ciljaju istu javnost, i to opću javnost koja želi kupiti iste ili slične proizvode, osobito odjeću, obuću i sportske artikle. One imaju isti cilj, a to je omogućiti općoj javnosti da zadovolji potrebe kupnje tih proizvoda. One su komplementarne jer potrošač može koristiti obje usluge da bi kupio te proizvode. Konačno, one su međusobno konkurenti s obzirom na to da su u očima potrošača te usluge međusobno zamjenjive u dijelu u kojem potrošač može analizirati ponudu istog proizvoda na internetskoj stranici društva Unipreus kao i na mobilnoj aplikaciji ili internetskoj stranici društva Wallapop.
62.

Kao drugo, kada je riječ o svrsi Uredbe br. 1049/2001, u njezinu članku 1. i uvodnim izjavama 1., 2., 3. i 4. navodi se da je njezin cilj osigurati transparentnost i otvorenost unutar institucija Unije obuhvaćenih tom uredbom te zajamčiti da svaki građanin Unije ima najširi mogući pristup dokumentima Unije te da on to pravo može što je lakše ostvariti izravnim dijalogom između institucije i podnositelja zahtjeva. Dakle, on ima pravo dobiti odgovor od dotične institucije Unije, čak i u pogledu dokumenata koji su u javnoj domeni.
27.

Što se tiče, kao drugo, usluga pristupa internetu, i njih treba smatrati elektroničkim komunikacijskim uslugama u smislu članka 2. točke (c) Okvirne direktive. To je zato što članak 2. točka (a) te direktive predviđa da se nepokretne zemaljske mreže koje omogućuju prijenos signala, „uključujući internet”, moraju smatrati elektroničkim komunikacijskim mrežama za potrebe te direktive. Osim toga, u skladu sa zadnjom rečenicom uvodne izjave 10. Okvirne direktive, „pristup internetu” je elektronička komunikacijska usluga. Nadalje, pojam „usluga pristupa internetu” je u članku 2. drugom stavku točki 2. Uredbe (EU) 2015/2120 ( 7 ) definiran kao „javno dostupna elektronička komunikacijska usluga kojom se omogućuje pristup internetu” ( 8 ), pri čemu se podrazumijeva da se za potrebe Uredbe 2015/2120 primjenjuje definicija elektroničkih komunikacijskih usluga iz članka 2. točke (c) Okvirne direktive ( 9 ). Naposljetku, Direktiva (EU) 2018/1972 ( 10 ), kojom su stavljene izvan snage i zamijenjene, među ostalima, Okvirna direktiva i Direktiva o ovlaštenju, pojašnjava da elektroničke komunikacijske usluge „obuhvaća[ju]”, osobito, „‚uslug[e] pristupa internetu’ kako [su] definiran[e] u članku 2. drugom stavku točki 2. Uredbe […] 2015/2120”.
82.

S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem da Sud na pitanja koja je postavio Conseil d’État (Državno vijeće, Francuska) odgovori na sljedeći način: 1. Članak 26. Uredbe br. 1169/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o informiranju potrošača o hrani treba tumačiti na način da su njime usklađeni uvjeti prema kojima države članice mogu navođenje zemlje podrijetla ili mjesta podrijetla mlijeka koje se koristi kao konačan proizvod ili kao sastojak učiniti obveznim. Međutim, toj odredba se ne protivi to da države članice to navođenje učine obveznim na temelju članka 39. te uredbe ako je to opravdano razlozima poput zaštite javnog zdravlja, prava potrošača, izbjegavanja prijevare ili sprečavanja nepoštenog tržišnog natjecanja i ako su uvjeti iz te odredbe ispunjeni. 2. Članak 39. stavak 2. treba tumačiti na način da predviđa dva zasebna kriterija. Shodno tomu, ocjena prvog kriterija, koji se odnosi na postojanje dokazane povezanosti, ne može se temeljiti na isključivo subjektivnim elementima koji se odnose na važnost veze koju većina potrošača može utvrditi između kvaliteta hrane i njezina podrijetla, nego se zahtijeva da prehrambeni proizvodi koji dolaze iz određenih zemalja ili mjesta posjeduju određene objektivne kvalitete ili obilježja po kojima se razlikuju od istih prehrambenih proizvoda drugog podrijetla. 3. Članak 39. stavak 2. treba tumačiti na način da se, za potrebe primjene te odredbe, razlozi koji se tiču otpornosti hrane na prijevoz i opasnosti od njezine izmjene prilikom prijevoza mogu uzeti u obzir prilikom ocjenjivanja postojanja dokazane povezanosti između određenih kvaliteta te hrane i njezina podrijetla ako se, kao prvo, dokaže da se mlijeko može pokvariti tijekom prijevoza, ako je, kao drugo, vjerojatno da će takva izmjena utjecati na određene kvalitete mlijeka koje većina potrošača smatra važnima, ako je, kao treće, takav zahtjev jednostavnije provesti nego ikoju drugu mjeru koja bi bila izravnije povezana s prijeđenom udaljenosti ili trajanjem prijevoza mlijeka i ako se, kao četvrto, cilj da potrošači budu informirani o opasnostima koje prijevoz predstavlja za kvalitete hrane ostvaruje nacionalnom mjerom na dosljedan i sustavan način. 4. Člankom 39. Uredbe br. 1169/2011 se samo zahtijeva da kvalitete hrane koja dolazi iz određene skupine zemalja ili zemljopisnih područja mogu biti jedinstvene zbog svojeg podrijetla, ali da te kvalitete to podrijetlo nužno ne jamči. Toj se odredbi nužno ne protivi to da država članica, unatoč usklađivanju sanitarnih i ekoloških standarda koji se primjenjuju u Europskoj uniji, zahtijeva dodatnu obveznu oznaku u pogledu mjesta proizvodnje koja je preciznija od puke oznake u obliku „EU”/„izvan EU‑a”.
60.

Žalitelji također ističu da, iako ispitivanje gospodarskih uvjeta nije bilo obvezno na temelju prethodnog zakonodavstva ( 47 ), sada to jest u skladu s člankom 211. stavkom 6. Carinskog zakonika („provodi se […] na razini Unije”) ( 48 ). Iako je to točno, to ne znači nužno da je doneseni zaključak obvezujuć za nacionalna carinska tijela. To je potvrđeno presudom Suda u predmetu Friesland Coberco. Iako se u predmetu radilo o okolnostima u kojima je savjetovanje s Odborom za carinski zakonik bilo obvezno, Sud je presudio, kao što smo već vidjeli, da se obveza savjetovanja s tim odborom ne može izjednačiti s obvezom usvajanja njegova zaključka ( 49 ). U nedostatku jasne suprotne odredbe isto bi se moglo reći i za obvezu ispitivanja gospodarskih uvjeta na razini Unije. To nužno ne vodi do obveze nacionalnog carinskog tijela da prihvati i usvoji rezultat tog ispitivanja.
43.

Na koji se način članak 269. UFEU‑a, koji je zajedno s člankom 263. UFEU‑a u središtu pozornosti predmetne tužbe za poništenje, uklapa u cjelovit sustav pravnih sredstava Unije u kontekstu gore opisanog posebnog postupka iz članka 7. UEU‑a? Je li on, kao što to tuženik tvrdi, lex specialis koji se primjenjuje na čitav postupak iz članka 7. UEU‑a te isključuje sudski nadzor svih akata usvojenih u tom postupku, izuzev akata koji su izričito predviđeni u članku 269. UFEU‑a? Ili pak čini, kao što to navode tužitelj i intervenijent, iznimku od redovnih pravila o sudskim postupcima koja predviđa posebnu vrstu nadzora samo za tu potonju kategoriju akata a da pritom ne isključuje mogućnost nadzora ostalih akata usvojenih na temelju članka 7. UEU‑a?
124.

Sud je tako u presudi Komisija/Belgija pojasnio, što se konkretno tiče sektora električne energije, da to što jedna država članica dodjeljuje tijelu različitom od nacionalnog regulatornog tijela ovlast definiranja odlučujućih elemenata za izračun tarifa za prijenos ili distribuciju, kao što je utvrđivanje amortizacije ili profitnih marži, predstavlja povredu odredbi Direktive 2003/54 kojima se ovlasti u tom području dodjeljuju nacionalnim regulatornim tijelima. Sud je utvrdio da je dodjeljivanje tih ovlasti izvršnoj vlasti smanjilo opseg ovlasti koje se povjeravaju tom direktivom s obzirom na to da je nacionalno regulatorno tijelo bilo pri određivanju tarifa vezano posebnim pravilima o određivanju tih elemenata koje je utvrdilo drugo tijelo ( 59 ). Sud je taj pristup potvrdio u najnovijoj presudi koja se također odnosila na Kraljevinu Belgiju, i to konkretno na članak 37. stavak 6. točku (a) Direktive 2009/72 i članak 41. stavak 6. točku (a) Direktive 2009/73 ( 60 ). Suprotno onomu što tvrdi Savezna Republika Njemačka, ta sudska praksa također je relevantna u slučaju kad se predmetnim propisom predviđaju intervencije u područjima ovlasti rezerviranima za nacionalno regulatorno tijelo na temelju materijalnih zakona, a ne samo uputa vlade koja ima funkciju izvršnog tijela koje je hijerarhijski iznad nacionalnog regulatornog tijela. Naime, kao što to proizlazi iz prethodnih točaka ovog mišljenja, ovlasti koje su direktivama dodijeljene isključivo nacionalnim regulatornim tijelima i njihova neovisnost moraju biti zajamčene svim političkim tijelima, dakle ne samo vladi, nego i nacionalnom zakonodavcu, koji, iako može, odnosno mora, odrediti te ovlasti u normativnim aktima, ipak ne može dio njih oduzeti nacionalnim regulatornim tijelima i dodijeliti ih drugim javnim tijelima.
12.

Komisija za preuzimanje je u prethodnom postupku utvrdila da je nakon međusobnog pripisivanja glasačkih prava u skladu s člankom 23. stavkom 1. ÜbG‑a stečen kontrolni udio u smislu članka 22. ÜbG‑a. Komisija za preuzimanje je to utvrđenje o dosezanju potrebnog praga donijela na temelju kriterija o zbrajanju za „pravne subjekte koji djeluju zajednički” predviđenih člankom 1. točkom 6. ÜbG‑a. U skladu s člankom 23. stavkom 1. ÜbG‑a, ta glasačka prava u društvu Conwert su se društvima Adler, Mountain Peak, Westgrund, Petrus i GM‑u stoga trebala prvi put međusobno pripisati 29. rujna 2015. Načelno, prema točki 1. članka 22.a ÜbG‑a, to stjecanje „većinskog udjela” od strane „osoba koje djeluju zajednički” trebalo je dovesti do podnošenja obvezne ponude za preuzimanje društva Conwert u roku od 20 burzovnih dana.
57.

Članak 10. točka (a) Direktive o transparentnosti sadržava nekoliko kumulativnih uvjeta. Kao prvo, on zahtijeva „sporazum”. Činjenica da sadržaj ili oblik tog sporazuma nije pobliže određen znači da je u tom pogledu dovoljna puka „suglasnost volja”. Naime, ne bi bilo naročito svrhovito ako bi se obvezi obavješćivanja podvrgnuli samo pisani (ili opipljivi) sporazumi, s obzirom na to da je opća svrha članaka 9. i 10. Direktive o transparentnosti obavješćivanje o svim„većinskim udjelima” u uvrštenim vrijednosnim papirima. Kao drugo, ta odredba zahtijeva postojanje „obveze donošenja” – zbog postojanja tog sporazuma – određenog pristupa na temelju postojećih udjela ( 20 ). Kao treće, sporazum i u njemu donesen „pristup” moraju zahtijevati „zajedničko ostvarivanje”, to jest koordinirano djelovanje. Naposljetku, to ostvarivanje mora rezultirati „dugoročnom zajedničkom politikom u vezi s upravljanjem izdavateljem o kojem je riječ” ( 21 ). Drugim riječima, ta odredba zahtijeva visok stupanj posvećenosti kroz određeno razdoblje, koja ne može biti prolazna ili povremena te koja mora biti ujednačena i usmjerena na upravljanje dotičnim društvom.
81.

Naime, s jedne strane, opće pravilo ima prednost pred posebnim. S druge strane, članak 19. nalazi se u odjeljku 6. o ulaganjima, u poglavlju II. (prihvatljive mjere), unutar glave II. – programi potpore. Nasuprot tomu, članak 77. nalazi se u glavi V. o kontrolama u sektoru vina, i to u poglavlju I. (načela kontrole). To govori u prilog tomu da je članak 19. općenito pravilo o ulaganjima, dok je njihov pregled (i druge vrste potpora) pojašnjen u glavi V. o kontrolama u sektoru vina. To da su glavom o kontrolama u sektoru vina obuhvaćene i kontrole ulaganja, pokazuje članak 77. stavak 5. Uredbe. On se odnosi na mjere iz članka 15. Uredbe br. 479/2008. Međutim, sve su te mjere ulaganja ( 47 ).
72.

Taj me odgovor začuđuje, posebno s obzirom na to da se društvo Terracult (a potom i društvo Almos) složilo s utvrđenjima poreznih inspektora o promjeni kvalifikacije prodaje u nacionalnu isporuku i na to da prije rasprave nije istaknuta nijedna tvrdnja vezano uz knjigovodstvene pogreške društva Terracult. U svakom slučaju, nisam uvjeren da bi ikakva pogreška te vrste, s obzirom na to da je, kao što je to ispravno istaknula Komisija, neznatna i čisto formalne prirode, mogla opravdati potpuni gubitak prava društva Terracult na ispravak i dobivanja povrata.
132.

Sve će to, uključujući stvarno djelovanje obveze kompenzacije, morati provjeriti sud koji je uputio zahtjev. Međutim, smatram da bi bilo donekle teško objasniti zašto bi pristup očito poprilično isplativom tržištu za određene vrste usluga trebao u stvarnosti biti rezerviran za one bogatije, koji mogu ispuniti obvezu kompenzacije te koji su, kako je naveo Grad Pariz, obično pravne osobe ili građevinski poduzetnici. Ako to nije bila predviđena namjena predmetnih pravila ( 52 ), zašto bi stvaran pristup takvim uslugama ( 53 ) bio rezerviran, metaforički govoreći, za one koji već igraju Monopol u stvarnoj veličini?
59.

Glede kriterija koji je Opći sud odredio radi utvrđivanja postoji li opasnost od konkretnog utjecaja potpore na položaj VGG‑a i dr., on je u točki 68. pobijane presude istaknuo da se „u slučaju u kojem potpora koju je dodijelila država jača položaj poduzetnika u odnosu na druge konkurentske poduzetnike u trgovini unutar Zajednice, treba smatrati da potpora utječe na ove potonje”. No, kao što to žalitelji i Komisija s pravom ističu, sudska praksa na koju se Opći sud oslanja odnosi se na utjecaj na trgovinu među državama članicama u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a ( 25 ). Čini mi se da je takav kriterij, na temelju kojeg se može utvrditi može li mjera potpore utjecati na trgovinu među državama članicama, očito irelevantan za utvrđivanje postoji li opasnost od utjecaja te mjere na položaj VGG‑a i dr. Stoga mi se čini da je to rasuđivanje, koje se temelji na nejasnom tumačenju sudske prakse, sadržava pogrešku koja se tiče prava.
42.

Dok u tom pogledu češka vlada tvrdi da ovaj predmet nije obuhvaćen područjem primjene Direktive 2008/115 argumentirajući da se tom direktivom ne usklađuju nacionalne odredbe kojima se kažnjava nezakonitost boravka, smatram da je ta vlada s pravilnog polazišta došla do pogrešnog zaključka. Nesporno je da se Direktivom 2008/115 ne usklađuju nacionalne odredbe kojima se kažnjava nezakonitost boravka. Međutim, Direktivi 2008/115 mogu se protiviti takve odredbe jer one ne smiju biti suprotne njezinu tekstu ni cilju. Naposljetku, to je sama bit sudske prakse Suda, sažete u ovom mišljenju, počevši od presude El Dridi ( 24 ). U tom pogledu najprije ću podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, iako nadležnost država članica u kaznenom pravu u području nezakonitog useljavanja i nezakonitog boravka u načelu nije ograničena Direktivom 2008/115, one ne mogu donijeti pravila kaznenog prava koja se mogu protiviti ostvarenju ciljeva direktive i time je lišiti njezina korisnog učinka ( 25 ).
32.

Kao što sam to prethodno naveo, u skladu s člankom 86. stavkom 1. Direktive 2001/83, „davanje uzoraka” ( 18 ) jest jedan od mogućih oblika oglašavanja. On je oblik zaseban od „poticanj[a] propisivanja ili izdavanja lijekova davanjem darova, obećanjem neke povlastice ili nagrade, nagrađivanjem u novcu, ili ostvarivanju bilo kakve druge koristi, osim kada je njihova stvarna vrijednost minimalna” ( 19 ). Iako članak 94. navedene direktive postavlja načelo zabrane ovog potonjeg oblika oglašavanja, članak 96. te iste direktive treba tumačiti kao iznimku od tog načela jer se navedeni članak 96. odnosi na poseban oblik davanja uzoraka, to jest dijeljenje besplatnih uzoraka lijekova koje zbog te besplatnosti može biti „nuđenje koristi u naravi” ( 20 ). Smješten u kontekst i sustav koji čini zajedno s člankom 94., restriktivni tekst članka 96. stavka 1. Direktive 2001/83 poprima svoj puni smisao jer utvrđuje odstupanje od načela opće zabrane sadržane u članku 94. Osim toga, shvaćen kao iznimka od tog načela, članak 96. navedene direktive treba tumačiti usko.
34.

Na ovo pitanje može se odgovoriti s triju aspekata. Kao prvo, primjenjuje li se na predmetnu mješavinu otpada Prilog III. Uredbi? Kao drugo, ako to nije slučaj, primjenjuje li se na nju Prilog III.A? Kao treće, s obzirom na to da u stvarnosti nijedan tok otpada nije u potpunosti bez nečistoća, koji bi stupanj onečišćenja otpada, koji bi se inače kvalificirao kao otpad sa „zelenog” popisa otpada, doveo do toga da taj otpad više ne bude prikladan za postupak iz članka 18. već da zahtijeva prethodnu obavijest iz članka 4.?
21.

Činjenica da u izračun nisu uključeni prihodi od nesamostalnog rada (u ovom slučaju od radnog mjesta profesora) razumljiva je u pogledu propisa o PDV‑u, s obzirom na to da u tom pogledu nedostaju oporezive transakcije. Međutim, s obzirom na to da je nesporno da je djelatnost samostalnog odvjetnika samostalna gospodarska aktivnost u smislu članka 9. stavka 1. Direktive o PDV‑u, riječ je o oporezivim transakcijama koje u načelu treba uključiti u izračun. Pritom nije relevantno pitanje podliježu li te transakcije nekom drugom poreznom režimu. Bilo bi drukčije kad bi žalitelj ostvario prihode kao zaposleni (to jest, kao nesamostalni) odvjetnik, odnosno da prihode nije ostvario on, nego društvo. Budući da zahtjev za prethodnu odluku u tom pogledu nije jasan, na nacionalnom je sudu da to provjeri.
25.

Društvo Brompton Ltd. i SI, s obzirom na to da su ocijenili da je društvo Get2Get povrijedilo njihova autorska prava na bicikl Brompton, tužili su ga pred sudom koji je uputio zahtjev, od kojeg su, ukratko, zahtijevali da: (a) presudi da bicikli Chedech, neovisno o razlikovnim znakovima pričvršćenima na njih, povređuju autorska prava društva Brompton Ltd. i moralna prava SI‑ja na bicikl Brompton i (b) naloži prekid aktivnosti kojima se povređuju njihova prava i povlačenje proizvoda s tržišta ( 8 ).
14.

Članak 29. te uredbe propisuje: „1. Instrumenti kapitala koje izdaju uzajamne institucije, zadruge, štedne institucije i slične institucije ispunjavaju uvjete za instrumente redovnog osnovnog kapitala samo ako su ispunjeni uvjeti iz članka 28. zajedno s izmjenama koje proizlaze iz primjene ovog članka. 2. U vezi s otkupom instrumenata kapitala moraju biti ispunjeni sljedeći uvjeti: (a) osim ako je to zabranjeno mjerodavnim nacionalnim pravom, institucija mora imati mogućnost odbiti otkup instrumenata; (b) ako je odbijanje institucije da otkupi instrumente zabranjeno mjerodavnim nacionalnim pravom, odredbe kojima se uređuju instrumenti moraju instituciji omogućiti ograničavanje njihova otkupa; (c) odbijanje otkupa instrumenata ili ograničenje otkupa instrumenata kada je to primjenjivo ne smiju predstavljati slučaj nastanka statusa neispunjavanja obveza institucije. 6. [Europsko nadzorno tijelo za bankarstvo] sastavlja nacrt regulatornih tehničkih standarda kojima se pobliže određuje vrsta ograničenja otkupa koja su nužna ako je odbijanje institucije da otkupi instrumente regulatornog kapitala zabranjeno mjerodavnim nacionalnim pravom. EBA dostavlja Komisiji taj nacrt regulatornih tehničkih standarda do 1. veljače 2015. Komisiji se dodjeljuje ovlast za donošenje regulatornih tehničkih standarda navedenih u prvom podstavku u skladu s člancima od 10. do 14. Uredbe (EU) br. 1093/2010 [Europskog parlamenta i Vijeća od 24. studenoga 2010. o osnivanju europskog nadzornog tijela (Europskog nadzornog tijela za bankarstvo), kojom se izmjenjuje Odluka br. 716/2009/EZ i stavlja izvan snage Odluka Komisije 2009/78/EZ (SL 2010., L331, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 12., str. 80.].”
28.

Kao drugo, taj odgovor ovisi o odgovoru na pitanje, s jedne strane, protivi li se tada primjenjivom članku 45. Direktive 2007/64, koji danas odgovara članku 55. Direktive 2015/2366, i člancima 9. do 14. Direktive 2014/92, koji se odnose na olakšavanje bankovne mobilnosti i na troškove zatvaranja računa za plaćanje, to da zatvaranje računa koji je dužnik otvorio kod vjerovnika kako bi tamo prebacio svoja primanja u zamjenu za individualiziranu pogodnost u okviru ugovora o kreditu, ako je do njega došlo prije isteka razdoblja utvrđenog tim ugovorom, dovede do gubitka te pogodnosti, uključujući i kada do toga dođe više od godinu dana nakon otvaranja računa i, s druge strane, protivi li se istim tim odredbama činjenica da to razdoblje može trajati do deset godina ili odgovarati ukupnom razdoblju kredita, ako je ono kraće od deset godina.
70.

Usto, činjenica da se člankom 5. Direktive 2004/38 iscrpno uređuju isprave koje države članice mogu tražiti od građana Unije i članova njihovih obitelji kako bi im dopustile ulazak na svoja državna područja bez vize (osobna iskaznica ili putovnica i boravišna iskaznica) ima za posljedicu to da države članice ne mogu tražiti dodatne dokumente. U tom pogledu, kad bi se prihvatilo to što su mađarska tijela odbijala boravišnu iskaznicu izdanu na temelju Direktive 2004/38, to bi bilo jednako dopuštanju državi članici da zaobiđe pravo na slobodno kretanje te bi moglo dovesti do toga da i druge države članice postupe na isti način i time jednostrano povrijede tu direktivu ( 55 ). Države članice stoga su dužne priznati boravišnu iskaznicu za razdoblje dulje od tri mjeseca, kao i iskaznicu stalnog boravka za potrebe ulaska na njihovo državno područje bez vize, osim ako vjerodostojnost tih iskaznica i točnost podataka koji su u njima navedeni ne budu dovedeni u pitanje konkretnim dokazima koji se odnose na pojedinačni slučaj o kojem je riječ i koji dovode do zaključka o postojanju zlouporabe ili prijevare ( 56 ).
58.

Iz članka 15. stavka 4. OB‑a proizlazi da nizozemsko zakonodavstvo cilja eliminirati nepoželjne posljedice opisane u ovom mišljenju time što zahtijeva da doseg prava na odbitak bude u skladu sa situacijom koja postoji u vrijeme prve stvarne uporabe (nakon čega se aktivira odredba o ispravku za kapitalna dobra). Time zakonodavstvo po mojem mišljenju doprinosi održavanju porezne neutralnosti u obama gore objašnjenim značenjima. Čini se da je to a fortiori tako s obzirom na to da zakonodavstvo ide u oba smjera: ne samo „na štetu” trgovca čija se namjera uporabe mijenja od oporezive do neoporezive, ali i u korist trgovca čija se namjera uporabe mijenja od neoporezive do oporezive.
59.

To pitanje zapravo nije relevantno sa stajališta krajnjih učinaka: bez obzira na to koji je stavak primjenjiv, posljedica je ista (odnosno, nezakonitost sporne mjere i time sporazuma kojim je uspostavljena). Međutim, može poslužiti za utvrđivanje činjeničnog stanja koje dovodi do nezakonitosti: – Ako se slijedi stavak 2. članka 3., kako je utvrđeno uvodnom izjavom 7. Uredbe br. 2015/2120, nadležna tijela u obzir uzimaju „razmjer” dogovora, pri čemu odvaguju „između ostalog […] položaj na tržištu […] davatelja usluga pristupa internetu te davatelja sadržaja, aplikacija i usluga koji su uključeni” te trebaju intervenirati u slučaju u kojem bi dogovor „dovodi[o] u pitanje bit” prava na pristup otvorenom internetu ( 28 ). – Suprotno tomu, ako se slijedi stavak 3. članka 3., isključuje se uzimanje u obzir bilo kakvih okolnosti jer se obveza jednakog postupanja nalaže „neovisno o […] pošiljatelju ili primatelju, sadržaju, aplikaciji ili usluzi ili terminalnoj opremi” ( 29 ).