ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
18

Članak 12. tog zakona glasi kako slijedi: „Predaja nije dopuštena ako je europski uhidbeni nalog izdan radi izvršenja presude, a okrivljenik se nije osobno pojavio na raspravi koja je rezultirala navedenom presudom, osim ako u europskom uhidbenom nalogu nije navedeno da je, u skladu s postupovnim zahtjevima države članice izdavanja: a) okrivljenik bio pravodobno osobno pozvan, pa time i obaviješten o predviđenom vremenu i mjestu održavanja rasprave koja je rezultirala donošenjem odluke ili je na drugi način stvarno službeno obaviješten o predviđenom vremenu i mjestu te rasprave, tako da je nedvojbeno utvrđeno da je znao za zakazivanje rasprave kao i to da se u slučaju njegova nepojavljivanja pred sudom može donijeti odluka; ili b) okrivljenik bio obaviješten o održavanju rasprave te je za svoju obranu opunomoćio odvjetnika kojeg je sam izabrao ili kojeg je odredila država te ga je taj odvjetnik branio na raspravi; ili c) okrivljenik, nakon što mu je odluka dostavljena i nakon što je izričito obaviješten o svojem pravu na obnovu postupka ili žalbu, odnosno da ima pravo sudjelovati u postupku koji omogućava preispitivanje merituma predmeta vodeći računa o novim dokazima, što može dovesti do preinake prvotne odluke: 1° izričito izjavio da odluku ne osporava; ili 2° u propisanom roku nije zatražio obnovu postupka niti podnio žalbu; ili d) okrivljeniku odluka nije osobno dostavljena, ali će 1° mu bez odgode biti osobno dostavljena nakon predaje te će on biti izričito obaviješten o svojem pravu na obnovu postupka ili žalbu, odnosno da ima pravo sudjelovati u postupku koji omogućava preispitivanje merituma predmeta vodeći računa o novim dokazima, što može dovesti do ukidanja prvotne odluke; 2° biti obaviješten o roku u kojem mora zahtijevati obnovu postupka ili podnijeti žalbu, kako se navodi u odnosnom europskom uhidbenom nalogu.”
Članak 4. točku 1. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, sklopljenog 18. ožujka 1999. u Prilogu Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis koji omogućava poslodavcu da na dan završetka nastave raskine radni odnos na određeno vrijeme nastavnika koji su za jednu školsku godinu zaposleni kao privremeni službenici zbog toga što su na taj dan prestale postojati okolnosti nužnosti i hitnosti na kojima se zasnivalo njihovo zapošljavanje, dok se radni odnos na neodređeno vrijeme nastavnika koji imaju status karijernih službenika nastavlja.

Naime, činjenica da na dan završetka nastave ne prestaje radni odnos nastavnika sa statusom karijernih službenika ili da se taj odnos ne suspendira, svojstven je samoj prirodi radnog odnosa tih radnika. Oni naime imaju stalno radno mjesto upravo zato što su zaposleni u radnom odnosu na neodređeno vrijeme.

Što se tiče radnih odnosa na određeno vrijeme, poput onih zainteresiranih osoba, oni su, nasuprot tomu, kao što to proizlazi iz članka 3. točke 1. Okvirnog sporazuma, obilježeni činjenicom da su poslodavac i radnik prilikom sklapanja tih odnosa dogovorili da će oni završiti nastankom objektivno određenih okolnosti, poput dovršenja određenog posla, nastupanja određenog događaja ili pak određenog datuma (vidjeti u tom smislu presude od 5. lipnja 2018., Grupo Norte Facility, C-574/16, EU:C:2018:390, t. 57. i Montero Mateos, C-677/16, EU:C:2018:393, t. 60.).

U tim okolnostima, s obzirom na to da, kao što je to u biti navedeno u točkama 33. i 36. ove presude, Okvirni sporazum načelno priznaje opravdanost korištenja radnih odnosa na neodređeno vrijeme jednako kao i korištenja radnih odnosa na određeno vrijeme i ne propisuje uvjete u kojima se takvi odnosi moraju koristiti, razliku u postupanju koju, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, čini jedino činjenica da se radni odnos na određeno vrijeme u određenom trenutku završio dok se radni odnos na neodređeno vrijeme nije završio taj dan, ne može se sankcionirati na temelju tog sporazuma.

(t. 43., 44., 46., 54. i t. 1. izreke)
Odredbe Direktive 2002/22, kako je izmijenjena Direktivom 2009/136, treba tumačiti na način da im se ne protivi to da država članica propiše, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, obvezu prijenosa (must carry) poduzećima koja nude prikazivanje televizijskih programa kontinuiranim prijenosom (streaming) i uživo na internetu a da pritom ne pružaju elektroničke komunikacijske mreže.

U tom pogledu, valja istaknuti da na temelju članka 1. stavka 3. Okvirne direktive, direktive obuhvaćene zajedničkim regulatornim okvirom ne dovode u pitanje mjere donesene na nacionalnoj razini u skladu s pravom Unije, u vezi s postizanjem ciljeva od općeg interesa, posebno što se tiče propisivanja sadržaja i audiovizualne politike. Stoga, Direktiva o univerzalnoj usluzi državama članicama ostavlja slobodu propisivanja obveza prijenosa (must carry), izvan onih propisanih njezinim člankom 31. stavkom 1., osobito poduzećima koja nude prikazivanje televizijskih programa kontinuiranim prijenosom (streaming) i uživo na internetu a da pritom ne pružaju elektroničke komunikacijske mreže. Točno je da pri propisivanju obveze prijenosa (must carry) poduzećima koja nisu obuhvaćena člankom 31. stavkom 1. Direktive o univerzalnoj usluzi države članice moraju poštovati pravo Unije, a osobito pravila vezana uz slobodno pružanje usluga utvrđeno člankom 56. UFEU-a.

(t. 25., 27., 29., 36. i t. 2. izreke)
Istina je da u slučaju kad Komisija prosuđuje interes Unije za pokretanje istrage, ona u svakom pojedinom slučaju mora ocijeniti težinu tih kršenja tržišnog natjecanja i ustrajnost njihovih posljedica, te da ta obveza posebno podrazumijeva da treba u obzir uzeti trajanje i značaj prijavljenih povreda, kao i njihov utjecaj na stanje tržišnog natjecanja u Uniji. Međutim, s obzirom na to da ocjena interesa Unije iz pritužbe ovisi o okolnostima svakog pojedinog slučaja, ne treba ograničavati broj kriterija za ocjenu na koje se Komisija može pozvati niti, obrnuto, nametati joj isključivu primjenu određenih kriterija. Imajući u vidu činjenicu da se u području kao što je pravo tržišnog natjecanja činjenični i pravni kontekst može od slučaja do slučaja značajno razlikovati, moguće je primijeniti kriterije koji do tada nisu bili predviđeni ili dati prednost samo jednom kriteriju za ocjenjivanje interesa Unije.

(t. 60., 61.)
Članak 18. stavak 7. Direktive 2009/28/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. o promicanju uporabe energije iz obnovljivih izvora te o izmjeni i kasnijem stavljanju izvan snage direktiva 2001/77/EZ i 2003/30/EZ, u vezi s Provedbenom odlukom Komisije 2011/438/EU od 19. srpnja 2011. o priznavanju sustava ISCC (International Sustainability and Carbon Certification) za dokazivanje usklađenosti s kriterijima održivosti prema direktivama 2009/28/EZ i 2009/30/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, treba tumačiti na način da mu nije protivan nacionalni propis poput onog u glavnom postupku, koji gospodarskim subjektima nalaže posebne uvjete za certificiranje održivosti biogoriva, različite i šire od onih koji su predviđeni u dobrovoljnom sustavu certificiranja održivosti, poput sustava ISCC, priznatog navedenom provedbenom odlukom koju je donijela Europska komisija u skladu s člankom 18. stavkom 4. navedene direktive, jer je taj sustav odobren samo za biogoriva i jer se navedeni uvjeti odnose samo na tekuća biogoriva.

U tom pogledu iz članka 18. stavka 7. navedene direktive proizlazi da kada gospodarski subjekt podastre dokaze ili podatke dobivene u skladu sa sporazumom ili programom za koji je bila donesena odluka koju je Komisija donijela u skladu s člankom 18. stavkom 4. Direktive 2009/28 i u okviru te odluke, države članice od dobavljača ne mogu zahtijevati daljnje dokaze o ispunjavanju kriterija održivosti iz članka 17. stavaka 2. do 5. te direktive. Naprotiv, kada Komisija nije donijela odluku koja se tiče danog sustava certificiranja ili kada ta odluka precizira da taj sustav ne pokriva sve kriterije održivosti utvrđene u članku 17. stavcima 2. do 5. Direktive 2009/28, države članice ostaju slobodne nametnuti gospodarskim subjektima, u toj mjeri, poštovanje nacionalnog propisa kojim se želi osigurati kontrola poštovanja navedenih kriterija. Slijedi da se, u mjeri u kojoj sustav ISCC, koji je predmet Provedbene odluke br. 2011/483, koristi metodu masene bilance kako bi dokazao održivost biogoriva, njome ne može ograničiti ovlast kojom raspolažu države članice, sukladno članku 18. stavcima 1. i 3. Direktive 2009/28, da ustanove načine kontrole sukladnosti s kriterijima održivosti utvrđenima u članku 17. stavcima 2. do 5. Direktive 2009/28 u pogledu biogoriva.

(t. 33., 34., 36., 41. i t. 1. izreke)
Članku 15. stavcima 1. i 4. Direktive 2003/86 ne protivi se nacionalni propis kojim se omogućava odbijanje zahtjeva za autonomnu dozvolu boravka, koji je podnio državljanin treće države koji je više od pet godina boravio na području države članice u okviru spajanja obitelji, zbog toga što nije dokazao da je položio ispit građanske integracije koji se odnosi na jezik i društvo te države članice, ako konkretni modaliteti obveze polaganja tog ispita ne prekoračuju ono što je nužno za ostvarenje cilja olakšavanja integracije državljana trećih država.

Iz tih dvaju odredaba proizlazi da, iako načelno postoji pravo na izdavanje autonomne dozvole boravka nakon boravka u trajanju od pet godina na području države članice u okviru spajanja obitelji, zakonodavac Unije ipak je ovlastio države članice da na odobrenje takve dozvole primijene određene uvjete koje će same odrediti.

Međutim, budući da je odobrenje autonomne dozvole boravka nakon razdoblja navedenog u članku 15. stavku 1. te direktive opće pravilo, države članice ne smiju koristiti diskrecijsku ovlast koja im je priznata člankom 15. stavkom 4. te direktive na način kojim bi se ugrozio cilj tog članka – odnosno odobrenje članovima obitelji sponzora statusa neovisnog od statusa sponzora, kao što je to navedeno u uvodnoj izjavi 15. te direktive – i korisni učinak tog članka (vidjeti po analogiji presudu od 9. srpnja 2015., K i A, C‑153/14, EU:C:2015:453, t. 50.).

Dodatni uvjeti koje države članice mogu predvidjeti za odobrenje autonomne dozvole boravka stoga ne smiju biti toliko zahtjevni da predstavljaju teško premostivu prepreku koja u praksi onemogućava da državljani trećih država o kojima je riječ u članku 15. stavku 1. Direktive 2003/86 redovito dobiju takvu dozvolu nakon proteka roka iz te odredbe (vidjeti po analogiji presudu od 9. srpnja 2015., K i A, C‑153/14, EU:C:2015:453, t. 59.).

To osobito znači da poznavanje koje se traži za uspješno polaganje ispita građanske integracije odgovara osnovnoj razini, da uvjet predviđen nacionalnim propisima ne dovodi do toga da se onemogućava odobrenje autonomne dozvole boravka državljanima trećih država koji su podastrli dokaz svoje volje za polaganje tog ispita i napora uloženih u tu svrhu, da se posebne osobne okolnosti uzimaju u obzir i da troškovi tog ispita nisu pretjerani (vidjeti u tom smislu presudu od 9. srpnja 2015., K i A, C‑153/14, EU:C:2015:453, t. 54. do 70.).

U vezi s time također valja istaknuti da u situaciji u kojoj je jasno da zbog okolnosti poput dobi, razine obrazovanja, financijske situacije ili zdravstvenog stanja članova obitelji sponzora o kojima je riječ potonji nisu u stanju pristupiti tom ispitu ili ga položiti, nadležna tijela moraju imati mogućnost da odobrenje autonomne dozvole boravka ne uvjetuju polaganjem ispita građanske integracije (vidjeti u tom smislu presudu od 9. srpnja 2015., K i A, C‑153/14, EU:C:2015:453, t. 58.).

(t. 48., 51., 52., 63.-65. i t. 2. izreke)
Predmet C‑462/17

Tänzer & Trasper GmbH

protiv

Altenweddinger Geflügelhof KG

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Landgericht Hamburg)

„Zahtjev za prethodnu odluku – Usklađivanje zakonodavstava – Uredba (EZ) br. 110/2008 – Jaka alkoholna pića – Definicija, opisivanje, prezentiranje, označavanje i zaštita zemljopisnih oznaka – Prilog II. točka 41. – Liker od jaja – Definicija – Taksativno nabrojeni dopušteni sastojci”

Sažetak – Presuda Suda (deveto vijeće) od 25. listopada 2018.

Usklađivanje zakonodavstava – Ujednačena zakonodavstva – Definicija, opisivanje, prezentiranje, označavanje i zaštita zemljopisnih oznaka jakih alkoholnih pića – Uredba br. 110/2008 – Jaka alkoholna pića – Liker od jaja– Definicija – Taksativno nabrojeni dopušteni sastojci

(Uredba br. 110/2008 Europskog parlamenta i Vijeća, kako je izmijenjena Uredbom br. 1334/2008, Prilog II. točka 41.)

Točku 41. Priloga II. Uredbi (EZ) br. 110/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. siječnja 2008. o definiciji, opisivanju, prezentiranju, označavanju i zaštiti zemljopisnih oznaka jakih alkoholnih pića i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1576/89, kako je izmijenjena Uredbom br. 1334/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008, treba tumačiti na način da jako alkoholno piće, kako bi moglo nositi trgovački naziv „liker od jaja”, smije sadržavati samo sastojke koji su navedeni u toj odredbi.

Definicije navedene u tom prilogu zapravo predstavljaju posebne mjere o označivanju i prezentiranju jakih alkoholnih pića, kako je navedeno u prethodnoj točki. Budući da su te definicije stoga u središtu sustava uspostavljenog Uredbom br. 110/2008 i da njihova određenost treba služiti cilju, koji je također naveden u prethodnoj točki, sprečavanja zlouporabe naziva jakih alkoholnih pića, moraju se strogo tumačiti jer bi se inače taj sustav doveo u pitanje. U tim okolnostima, mogućnost dodavanja drugih sastojaka različitih od onih navedenih u tim definicijama mogla bi se dopustiti samo kada bi to u njima bilo izričito predviđeno. To nije slučaj u pogledu točke 41. Priloga II. Uredbi br. 110/2008, u kojoj se ne spominje mogućnost dodavanja sastojaka koji nisu navedeni u točki 41. podtočki (a) tog priloga. Naime, osim tih sastojaka, izričito je predviđena samo uporaba određenih tvari i aromatičnih pripravaka, i to pod uvjetima utvrđenima u točki 41. podtočki (c) navedenog priloga. Međutim, mlijeko se ne može kvalificirati kao „aromatična tvar” ili „pripravak”.

(t. 23., 24., 30. i izreka)
Glede sporazuma WTO-a, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da, uzimajući u obzir njihovu prirodu i sadržaj, ti sporazumi u načelu ne pripadaju među norme s obzirom na koje se može nadzirati zakonitost akata institucija Unije (vidjeti među ostalim presude od 23. studenoga 1999., Portugal/Vijeće, C-149/96, EU:C:1999:574, t. 47.; od 1. ožujka 2005., Van Parys, C-377/02, EU:C:2005:121, t. 39., i od 4. veljače 2016., C & J Clark International i Puma, C-659/13 i C-34/14, EU:C:2016:74, t. 85.).

Sud je samo u dvjema iznimnim situacijama, koje proizlaze iz volje zakonodavca Unije da sam ograniči manevarski prostor u primjeni pravila WTO-a, prihvatio da sudovi Unije trebaju, kada je to potrebno, nadzirati zakonitost akta Unije i akata donesenih radi njegove primjene s obzirom na pravila Sporazuma WTO-a ili odluku TRS-a kojom se utvrđuje nepoštovanje tih sporazuma (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2015., Komisija/Rusal Armenal, C-21/14 P, EU:C:2015:494, t. 40.).

Kao prvo, riječ je o pretpostavci da Unija namjerava izvršiti konkretnu obvezu preuzetu tim sporazumima i, kao drugo, o slučaju u kojem akt prava Unije o kojem je riječ izričito upućuje na točno određene odredbe tih sporazuma (presuda od 16. srpnja 2015., Komisija/Rusal Armenal, C-21/14 P, EU:C:2015:494, t. 41. i navedena sudska praksa).

Stoga uzimajući u obzir te kriterije valja u ovom slučaju utvrditi može li se valjanost spornih uredbi ispitati s obzirom na članak VI. GATT-a iz 1994. i odluku TRS-a od 28. srpnja 2011.

U pogledu, najprije, Uredbe br. 91/2009, o kojoj je riječ u glavnom predmetu, valja navesti da taj akt ne upućuje izričito na određene odredbe članka VI. GATT-a iz 1994. niti iz njega proizlazi da je Vijeće, kad je usvojilo tu uredbu, namjeravalo provesti posebnu obvezu preuzetu u okviru tog sporazuma ili, općenitije, sporazuma WTO-a.

Zatim, kad je riječ o provedbenim uredbama br. 924/2012 i 2015/519, iako se tim uredbama u određenoj mjeri prenosi volja Unije da postupi u skladu s odlukom TRS-a od 28. srpnja 2011., to ne može, uzimajući u obzir iznimnu prirodu situacija koje omogućuju nadzor zakonitost s obzirom na pravila proizašla iz WTO-a, kao što je to navedeno u točki 47. ove presude, biti dovoljno da bi se moglo smatrati da je donošenjem navedenih uredbi Unija namjeravala provesti posebnu obvezu preuzetu u okviru WTO-a, koja može opravdati iznimku od nemogućnosti isticanja pravila WTO-a pred sudom Unije i omogućiti potonjem provođenje nadzora zakonitosti predmetnih akata Unije s obzirom na ta pravila (vidjeti u tom smislu presude od 1. ožujka 2005., Van Parys, C-377/02, EU:C:2005:121, t. 42. do 48., i od 4. veljače 2016., C & J Clark International i Puma, C-659/13 i C-34/14, EU:C:2016:74, t. 93. do 98.).

U tim se okolnostima ne može smatrati da bi se zakonitost spornih uredbi mogla ocijeniti s obzirom na članak VI. GATT-a iz 1994. ili s obzirom na odluku TRS-a od 28. srpnja 2011.

(t. 44., 47.-50., 52., 56.)
Članak 1. stavak 2. Direktive 86/653 treba tumačiti na način da okolnost da osoba ne obavlja samo djelatnosti koje se sastoje od posredovanja pri prodaji ili kupnji robe u ime druge osobe odnosno od posredovanja i sklapanja takvog posla u njezino ime i za račun, nego također za tu istu osobu obavlja djelatnosti druge vrste, s tim da one nisu sekundarne prvonavedenim djelatnostima, ne sprečava da se ta osoba kvalificira kao „trgovački zastupnik” u smislu navedene odredbe pod uvjetom da je ta okolnost ne sprečava da samostalno obavlja prvonavedene djelatnosti, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev.

Kao što je to nezavisni odvjetnik u bitnome istaknuo u točkama 49. do 51. svojeg mišljenja, navedenoj direktivi se ne protivi, u načelu, to da se djelatnost trgovačkog zastupnika može kombinirati s djelatnostima druge vrste, uključujući slučaj kad je dotična osoba obavljala tu prvu djelatnost samo kao sekundarnu ili u slučaju kad je, kao ovdje, navedena djelatnost jednako važna kao i drugi poslovi koje ona obavlja, s obzirom na to da mogućnost takvog kombiniranja nije isključena nijednom drugom odredbom iste direktive.

Stoga, osim u slučaju kad, u skladu s člankom 2. stavkom 2. Direktive 86/653, država članica odluči isključiti iz područja primjene te direktive osobe koje djelatnost trgovačkog zastupnika obavljaju kao sekundarnu, a što, čini se, nije tako u predmetu u glavnom postupku, za osobe koje obavljaju takvu djelatnost trgovačkog zastupnika mora se smatrati da potpadaju pod to područje primjene, čak i ako se ta djelatnost kombinira s djelatnostima druge vrste.

(t. 42., 43., 51., izreka 2.)
Kad je riječ o pravu na djelotvornu sudsku zaštitu, valja istaknuti da obveza određivanja postupovnih pravila kojima se osigurava poštovanje prava koja pravni subjekti imaju na temelju Direktive 93/13 protiv korištenja nepoštenih ugovornih odredaba, koja proizlazi iz članka 7. stavka 1. Direktive 93/13, podrazumijeva zahtjev djelotvorne sudske zaštite, također uspostavljen člankom 47. Povelje o temeljnim pravima. Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu mora vrijediti, kako u području određivanja sudova koji su nadležni za tužbe utemeljene na pravu Unije tako i što se tiče utvrđivanja postupovnih pravila vezanih uz takve tužbe (vidjeti u tom smislu presudu od 31. svibnja 2018., Sziber, C-483/16, EU:C:2018:367, t. 49. i navedenu sudsku praksu).

Kao što je to u točki 77. svojeg mišljenja istaknula nezavisna odvjetnica, kako bi se utvrdilo protivi li se postupak, poput onoga o kojemu je riječ u glavnom postupku, pravu na djelotvornu sudsku zaštitu, sud koji je uputio zahtjev mora utvrditi, kao što to i proizlazi iz sudske prakse Suda, dovode li oblici postupka povodom prigovora koje predviđa nacionalno pravo do nastanka nezanemarive opasnosti da dotični potrošači ne ističu potreban prigovor (vidjeti u tom smislu presude od 14. lipnja 2012., Banco Español de Crédito, C-618/10, EU:C:2012:349, t. 54.; od 14. ožujka 2013., Aziz, C-415/11, EU:C:2013:164, t. 58. i od 18. veljače 2016., Finanmadrid EFC, C-49/14, EU:C:2016:98, t. 52.). Naime, ako ne postoji djelotvoran nadzor moguće nepoštene naravi odredaba predmetnog ugovora, ne može se jamčiti poštovanje prava dodijeljenih Direktivom 93/13 (presuda od 7. prosinca 2017., Banco Santander, C-598/15, EU:C:2017:945, t. 46. i navedena sudska praksa).

Među primjerenim i djelotvornim sredstvima kojima se potrošačima jamči djelotvorna sudska zaštita mora biti i mogućnost podnošenja tužbe ili podnošenja prigovora u razumnim postupovnim uvjetima, tako da za izvršavanje njihovih prava nisu propisani uvjeti, osobito glede rokova ili troškova, koji sprečavaju izvršavanje prava zajamčenih Direktivom 93/13 (vidjeti u tom smislu presudu od 21. travnja 2016., Radlinger i Radlingerová, C-377/14, EU:C:2016:283, t. 46. i navedenu sudsku praksu).

(t. 59., 61.-63.)
Ako nije donesen nikakav akt za prenošenje u roku koji je za to predviđen direktivom, kao što je to slučaj u glavnom postupku, treba smatrati da se obveza tumačenja nacionalnog prava u skladu s pravilom koje nije preneseno primjenjuje i pod uvjetima na koje se podsjeća u točkama 39. i 40. ove presude, počevši od isteka tog roka. Naime, u potonjem slučaju nacionalni sud ima obvezu tumačiti nacionalno pravo kako bi se došlo, koliko god je to moguće, do rezultata koji ciljaju neprenesene odredbe direktive, kao što se podsjeća u točki 35. ove presude. Neposredna primjena na buduće učinke postojećih situacija novog pravila iz direktive, počevši od istoka roka za njezino prenošenje, dio je tog rezultata, osim ako dotičnom direktivom nije određeno drugačije. Prema tome, nacionalni sudovi dužni su nacionalno pravo tumačiti, nakon isteka roka za prenošenje neprenesene direktive, na način da buduće učinke situacija nastalih primjenom starog zakona učine neposredno usklađenima s odredbama te direktive.

(t. 43.-45.)
1.

Budući da nije poduzela potrebne mjere da: – najkasnije do 16. srpnja 2009., u skladu s člankom 7. točkom (g) i člankom 13. Direktive Vijeća 1999/31/EZ od 26. travnja 1999. o odlagalištima otpada, zatvori odlagališta Dragonja, Dvori, Rakek-Pretržje, Bukovžlak-Cinkarna, Suhadole, Lokovica, Mislinjska Dobrava, Izola, Mozelj, Dolga Poljana, Dolga vas, Jelšane, Volče, Stara gora, Stara vas, Dogoše, Mala gora, Tuncovec-Steklarna, Tuncovec-OKP i Bočna-Podhom koja, u skladu s člankom 8. te direktive, nisu dobila odobrenje za nastavak rada; i – odlagalište Ostri vrh najkasnije do 16. srpnja 2009. ispuni zahtjeve Direktive 1999/31, osim onih navedenih u njezinu Prilogu I. točki 1., Republika Slovenija povrijedila je obveze koje ima na temelju članka 14. točke (b) i članka 14. točke (c) Direktive 1999/31.