MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MACIEJA SZPUNARA

od 21. srpnja 2016. ( 1 )

Predmet C‑162/15 P

Evonik Degussa GmbH

protiv

Komisije

„Žalba — Provođenje članaka 101. i 102. UFEU‑a — Uredba (EZ) br. 1/2003 — Objava odluka Komisije — Članak 30. — Opis posla službenika za usmene rasprave u postupcima tržišnog natjecanja — Odluka 2011/695/EU — Članak 8. — Zaštita profesionalne tajne — Članak 339. UFEU‑a — Pojam ‚poslovne tajne ili druge povjerljive informacije’ — Informacije koje potječu od izjava poduzetnika pokajnika — Odbijanje zahtjeva za povjerljivo postupanje — Legitimna očekivanja“

Sadržaj

I – Uvod II – Pravni okvir III – Okolnosti spora IV – Sporna odluka V – Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda VI – Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka VII – Analiza žalbe A – Prvi žalbeni razlog 1. Pobijana presuda 2. Argumenti stranaka 3. Analiza a) Prvi dio i) Uvodne napomene ii) Opseg kontrole od strane službenika za usmene rasprave iii) Analiza utvrđenja Općeg suda b) Drugi dio B – Drugi žalbeni razlog 1. Pobijana presuda 2. Argumenti stranaka 3. Analiza a) Uvodne napomene i) Povjerljiv karakter izjava danih u okviru pokajničkog programa i) i) Posljedice zaštite izjava danih u okviru pokajničkog programa u pogledu objave odluka Komisije b) Prvi dio c) Drugi dio d) Treći dio e) Četvrti dio C – Treći žalbeni razlog 1. Pobijana presuda 2. Argumenti stranaka 3. Analiza a) Prvi dio b) Drugi dio D – Zaključne napomene VIII – Zaključak

I – Uvod

1. Predmetnom žalbom društvo Evonik Degussa GmbH traži ukidanje presude od 28. siječnja 2015., Evonik Degussa/Komisija ( 2 ), kojom je Opći sud Europske unije odbio tužbu za poništenje Odluke C (2012) 3534 Europske komisije ( 3 ) o odbijanju zahtjeva žalitelja za povjerljivo postupanje.

2. Prigovori koje je žalitelj podnio protiv pobijane presude osobito se odnose na problematiku koja do sada još nije obrađena u sudskoj praksi Suda ( 4 ), a to je opseg zaštite informacija koje potječu od izjave poduzetnika pokajnika, koja se mora pružiti u okviru objave odluka Komisije u vezi s primjenom članka 101. UFEU‑a ( 5 ).

II – Pravni okvir

3. Članak 30. („Objavljivanje odluka”) Uredbe (EZ) br. 1/2003 o provedbi pravila o tržišnom natjecanju ( 6 ) propisanih u člancima [101. UFEU‑a] i [102. UFEU‑a] određuje: „(1) Komisija objavljuje odluke koje je donijela na temelju članaka 7. do 10., te članaka 23. i 24. (2) Objave će sadržavati imena stranaka u postupku, bitne elemente iz sadržaja odluke te kazne ako su izrečene. Pri tome se uzima u obzir pravni interes poduzetnika na zaštitu tajnosti podataka koji se smatraju poslovnom tajnom.”

4. U članku 8. („Poslovne tajne i ostale povjerljive informacije”) Odluke 2011/695/EU o funkciji i opisu posla službenika za usmene rasprave u određenim postupcima tržišnog natjecanja ( 7 ) navodi se: „(1) Ako Komisija namjerava objaviti informacije koje mogu predstavljati poslovnu tajnu, odnosno druge povjerljive informacije o nekom poduzetniku ili osobi, potonji primaju pismenu obavijest Glavne uprave za tržišno natjecanje o toj namjeri i razlozima. Određuje se vremenski rok unutar kojega predmetni poduzetnik ili osoba mogu podnijeti pisana očitovanja. (2) Ako se predmetni poduzetnik ili osoba protivi objavi informacija, pitanje može uputiti službeniku za usmene rasprave. Ako službenik za usmene rasprave ustanovi da informacije mogu biti objavljene jer ne predstavljaju poslovnu tajnu ili povjerljivu informaciju, odnosno zato što prevladava argument za njihovu objavu, taj se nalaz navodi u obrazloženoj odluci koja se dostavlja predmetnom poduzetniku odnosno osobi. U odluci se navodi datum, nakon kojega će informacije biti objavljene. Taj datum nije raniji od jednog tjedna nakon datuma dostave. (3) Stavci 1. i 2. se mutatis mutandi primjenjuju na objavu informacija objavom u Službenom listu Europske unije. […]”

III – Okolnosti spora

5. Okolnosti spora opisane u pobijanoj presudi mogu se sažeti kako slijedi.

6. Dana 3. svibnja 2006. Komisija je donijela odluku C (2006) 1766 final u vezi s postupkom primjene članka 81. [UEZ‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/38.620 – vodikov peroksid i perborat, u daljnjem tekstu: odluka VPP).

7. U odluci VPP Komisija je, među ostalim, utvrdila da je žalitelj zajedno sa 16 drugih društava koja posluju s vodikovim peroksidom i perboratom sudjelovao u povredi članka 81. UEZ‑a na području Europskog gospodarskog prostora (EGP). Žalitelj je, sukladno Obavijesti Komisije o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela (u daljnjem tekstu: Obavijest o suradnji iz 2002.) ( 8 ), potpuno oslobođen od novčane kazne.

8. Godine 2007. na internetskoj stranici Komisije objavljena je prva inačica odluke VPP koja nije povjerljiva.

9. Dopisom od 28. studenoga 2011. Komisija je obavijestila žalitelja o svojoj namjeri objave nove i detaljne inačice odluke VPP koja nije povjerljiva a koja će obuhvaćati cjelokupni sadržaj navedene odluke osim povjerljivih podataka. Tom je prilikom Komisija zatražila od žalitelja da u odluci VPP označi informacije koje bi trebalo tretirati kao povjerljive.

10. Budući da je žalitelj bio mišljenja da ta detaljna inačica koja nije povjerljiva sadržava povjerljive informacije ili poslovne tajne, obavijestio je Komisiju dopisom od 23. prosinca 2011. da se protivi planiranoj objavi. Pritom se osobito oslanjao na to da naznačena inačica koja nije povjerljiva sadržava brojne informacije koje je on Komisiji dostavio u pokajničkom programu, kao i imena više svojih suradnika i podatke o svojim poslovnim vezama. Stoga bi planirana objava, među ostalim, bila protivna načelima zaštite legitimnih očekivanja i jednakog postupanja te bi mogla ugroziti istražne djelatnosti Komisije.

11. Dopisom od 15. ožujka 2012. Komisija je obavijestila žalitelja da je spremna iz nove inačice koja nije povjerljiva, a koja je predviđena za objavu, izbrisati sve informacije koje bi omogućile izravno ili neizravno utvrđivanje izvora koji je u okviru Obavijesti o suradnji iz 2002. dostavio informacije te također ukloniti imena žaliteljevih suradnika. Što se, međutim, ostalih informacija tiče, u vezi s kojima je žalitelj podnio zahtjev za povjerljivo postupanje, Komisija smatra da ne bi bilo opravdano proglasiti ih povjerljivima.

12. Žalitelj je potom iskoristio mogućnost sukladno Odluci 2011/695 da se obrati službeniku za usmene rasprave te je od njega zahtijevao da iz inačice koja nije povjerljiva, a koja je predviđena za objavu, ukloni sve informacije koje je žalitelj dostavio u okviru Obavijesti o suradnji iz 2002.

IV – Sporna odluka

13. Spornom je odlukom službenik za usmene rasprave u ime Komisije odbio žaliteljev zahtjev.

14. Isti je najprije naglasio granice svojega mandata, na temelju kojega može samo utvrditi treba li se neka informacija smatrati povjerljivom, ali ne može ispraviti navodnu povredu žaliteljevih legitimnih očekivanja.

15. Osim toga je naveo da se žalitelj protivi objavi nove detaljne inačice odluke VPP koja nije povjerljiva samo zato što ista sadržava informacije koje su dostavljene na temelju Obavijesti o suradnji iz 2002. i da bi mu objava takvih informacija trećim osobama mogla nanijeti štetu u vezi s postupcima za naknadu štete koji su pokrenuti pred nacionalnim sudovima.

16. Prema stajalištu službenika za usmene rasprave, žalitelj nije dokazao da bi mu objavom tih informacija mogla nastati ozbiljna šteta. Interes poduzetnika koji prekrši odredbe prava tržišnog natjecanja da se pojedinosti njegova prekršaja javno ne objave ni u kojem slučaju ne zaslužuje posebnu zaštitu. U tom smislu je službenik za usmene rasprave ukazao na to da su tužbe za naknadu štete pred nacionalnim sudovima integralni dio politike tržišnog natjecanja Unije te da stoga žalitelj nema opravdan interes za zaštitu od takvih tužbi.

17. Službenik za usmene rasprave se, nadalje, ne smatra ovlaštenim reagirati na argument žalitelja po kojemu bi sporna objava ugrozila pokajnički program jer takvo pitanje prekoračuje granice njegova mandata.

18. Konačno, s obzirom na to da se njegov mandat ograničava na zahtjeve za povjerljivošću, on također nije nadležan izjasniti se o navodnoj povredi načela jednakog postupanja koja bi proizašla iz činjenice da predviđena objava može žalitelja staviti u nepovoljniji položaj u odnosu na druge adresate odluke VPP koji nisu surađivali s Komisijom.

V – Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda

19. Tužbom koju je tajništvo Općeg suda zaprimilo 2. kolovoza 2012. žalitelj je pokrenuo postupak za poništenje sporne odluke.

20. U okviru tužbe žalitelj je podnio zahtjev za privremenu pravnu zaštitu radi odgode izvršenja sporne odluke. Rješenjem od 16. studenoga 2012., Evonik Degussa/Komisija (T‑341/12 R, EU:T:2012:604), predsjednik Općeg suda prihvatio je taj zahtjev.

21. Žalitelj je u bitnom temeljio svoju tužbu na pet tužbenih razloga. Prvim četirima tužbenim razlozima ukazao je na povrede, i to na povredu članka 8. Odluke 2011/695 (prvi tužbeni razlog), povredu obveze obrazlaganja (drugi tužbeni razlog), povredu profesionalne tajne u smislu članka 339. UFEU‑a (treći tužbeni razlog) kao i na povredu načela zaštite legitimnih očekivanja, pravne sigurnosti i jednakog postupanja (četvrti tužbeni razlog) ( 9 ).

22. Pobijanom presudom Opći sud je u cijelosti odbio tužbu i naložio žalitelju snošenje troškova.

VI – Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka

23. Svojom žalbom Evonik Degussa zahtijeva ukidanje pobijane presude, poništenje sporne odluke i nalaganje Komisiji snošenja troškova. Komisija predlaže da se žalba odije i podnositelja obveže na snošenje troškova.

24. Žalitelj je u okviru postupka po žalbi Sudu podnio zahtjev za privremenu pravnu zaštitu radi odgode izvršenja sporne odluke. Rješenjem od 2. ožujka 2016., Evonik Degussa/Komisija (C‑162/15 P‑R, EU:C:2016:142), potpredsjednik Suda prihvatio je taj zahtjev.

VII – Analiza žalbe

25. Žalitelj u prilog svojoj žalbi navodi tri žalbena razloga, kojima, kao prvo, ističe povredu članka 8. stavaka 2. i 3. Odluke 2011/695 o nadležnosti službenika za usmene rasprave, kao drugo, povredu članka 339. UFEU‑a i članka 30. Uredbe br. 1/2003 u pogledu navodno povjerljivog karaktera spornih informacija i, kao treće, povredu načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja.

A – Prvi žalbeni razlog

26. Prvim žalbenim razlogom žalitelj ističe da je Opći sud povrijedio članak 8. stavke 2. i 3. Odluke 2011/695 na način da je u točkama 31. do 44. pobijane presude utvrdio da službenik za usmene rasprave nije nadležan ispitivati prigovore kojima se ističe povreda načela zaštite legitimnih očekivanja i jednakog postupanja.

1. Pobijana presuda

27. Žalitelj je pred Općim sudom, uz napomenu da je službenik za usmene rasprave protupravno ograničio opseg svojeg ispitivanja, istaknuo povredu članka 8. Odluke 2011/695. Opći sud je taj tužbeni razlog u točkama 23. do 44. pobijane presude odbio kao neosnovan.

28. U točki 26. pobijane presude Opći sud je utvrdio da je žalitelj prigovorio službeniku za usmene rasprave da nije uzeo u obzir razne argumente, osobito one koji se odnose na povredu načela zaštite legitimnih očekivanja i jednakog postupanja.

29. U točki 33. pobijane presude Opći sud je ukazao na to da, prema svojoj sudskoj praksi u vezi s člankom 9. stavkom 3. Odluke 2001/462/EZ, EZUČ ( 10 ), koja ostaje vrijediti za članak 8. Odluke 2011/695, službenik za usmene rasprave ne mora samo utvrditi sadržava li neka inačica njemu podnesene odluke poslovne tajne ili druge informacije koje uživaju sličnu zaštitu. On mora, štoviše, ispitati sadržava li ta inačica daljnje informacije koje se ne smiju objaviti javnosti, bilo na temelju pravnih propisa Unije koji se tiču njihove specijalne zaštite bilo zato što iste spadaju u informacije koje su po svojoj biti obuhvaćene profesionalnom tajnom ( 11 ).

30. Opći sud je u točki 42. pobijane presude odlučio da u predmetnom slučaju pravna načela na koja se poziva žalitelj ne čine pravila koja pružaju specijalnu zaštitu od otkrivanja informacija. Tim se načelima naime, za razliku od osobito propisa o obradi osobnih podataka ili iznimke od prava javnosti na pristup dokumentima ( 12 ), ne nastoji posebno postići cilj zaštite povjerljivosti informacija ili dokumenata. S obzirom na to da prigovori koji se temelje na navedenim načelima prekoračuju okvir zadaća koje službenik za usmene rasprave ima prema članku 8. Odluke 2011/695 (točka 43. pobijane presude), službenik za usmene rasprave ispravno je dakle zanijekao svoju nadležnost (točka 44. pobijane presude).

31. Potom je Opći sud odbio argument žalitelja prema kojem nijedna služba Komisije nije ispitala sporne prigovore utvrdivši da su se službe Glavne uprave za tržišno natjecanje u dopisima od 28. studenoga 2011. i 15. ožujka 2012., koji su bili upućeni žalitelju još prije obraćanja službeniku za usmene rasprave, obrazloženo očitovale o tim prigovorima (točke 45. do 49. pobijane presude).

32. Opći sud u tom je pogledu presudio da se sporna odluka, kako bi se žalitelju osigurala efikasna sudska zaštita, mora promatrati u kontekstu u kojem je donesena. Stoga treba poći od toga da je implicitno ali nužno obuhvatila Komisijina stajališta koja su iznesena u dopisima od 28. studenoga 2011. i 15. ožujka 2012., u onoj mjeri u kojoj su se ona odnosila na aspekte koji ne obuhvaćaju mandat službenika za usmene rasprave (točke 60. i 132. pobijane presude).

2. Argumenti stranaka

33. Žalitelj u svojoj žalbi iznosi da je službenik za usmene rasprave tijelo Komisije koje kao krajnja instancija odlučuje o objavi informacija koje određeni poduzetnik smatra povjerljivima. Stoga bi službenik za usmene rasprave trebao biti nadležan za ispitivanje svih razloga koji bi mogli biti protivni takvoj objavi. Iako je on ovlašten samo za provjeru povjerljivosti informacija, ipak bi u svojoj odluci morao uzeti u obzir sve relevantne zahtjeve, uključujući temeljna prava i opća načela prava Unije koja spadaju u opravdane interese koji bi mogli biti protivni objavi.

34. Razmatranja sadržana u točkama 42. do 44. pobijane presude stoga se temelje na pogrešci koja se tiče prava.

35. Opći sud je prema mišljenju žalitelja trebao utvrditi da službenik za usmene rasprave nije ispitao njegove prigovore u odnosu na načela zaštite legitimnih očekivanja i jednakog postupanja te je stoga spornu odluku morao poništiti. Opći sud iskrivio je sadržaj te odluke na način da je u točkama 58. do 60. i 132. do 133. pobijane presude utvrdio da pobijana odluka „implicitno ali nužno” obuhvaća stajališta Komisije sadržana u prethodnoj korespondenciji sa žaliteljem.

36. Komisija se protivi tim tvrdnjama upućujući u bitnome na temeljne razloge pobijane presude.

3. Analiza

37. Prvi žalbeni razlog u bitnom se sastoji od dva dijela.

38. Prvi dio se odnosi na opseg ovlaštenja službenika za usmene rasprave prema članku 8. stavcima 2. i 3. Odluke 2011/695 (točke 42. do 44. pobijane presude), a drugi dio na odbacivanje Općeg suda prigovora nedostatka obrazloženja sporne odluke (točke 60. i 67. pobijane presude).

a) Prvi dio

i) Uvodne napomene

39. Prema članku 339. UFEU‑a članovi institucija Unije, kao i dužnosnici i ostali službenici Unije, ne smiju otkrivati one informacije koje su obuhvaćene obvezom čuvanja profesionalne tajne. Ta se obveza u pogledu primjene članaka 101. i 102. UFEU‑a potvrđuje u članku 28. Uredbe br. 1/2003 te u članku 16. Uredbe (EZ) br. 773/2004 ( 13 ) i vrijedi prema tekstu zadnjenavedenog pravnog akta za „poslovne tajne ili ostale povjerljive informacije”.

40. Opseg tih pojmova postaje jasan kroz sudsku praksu Suda.

41. Iz te sudske prakse proizlazi osobito da pravo na zaštitu poslovnih tajni predstavlja opće načelo prava Unije ( 14 ). Područje za koje vrijedi to načelo ne ograničava se na poslovne tajne u užem smislu, odnosno povjerljive poslovne informacije ( 15 ), već obuhvaća i ostale povjerljive informacije ( 16 ).

42. Osim toga, povjerljiv karakter neke informacije može proizlaziti iz njezina inherentno osjetljivog sadržaja, npr. kod poslovnih informacija, kao i iz međudjelovanja sadržaja i okolnosti prijenosa informacija nekom upravnom tijelu.

43. Zadnjenavedeni slučaj odnosi se, s jedne strane, na informacije koje se pod određenim okolnostima prenose Komisiji, a koje zahtijevaju povjerljivost, osobito informacije koje dobrovoljno dostavlja osoba – npr. informant ili podnositelj inicijative – koja bi imala opravdanu želju da ostane anonimna ( 17 ), i, s druge strane, na druge informacije koje su Komisiji dostavljene uz ogradu da se očuva njihova povjerljivost ( 18 ).

44. Komisija je tu sudsku praksu uzela u obzir u svojoj Obavijesti o uvidu u spis na način da je razlikovala dvije vrste informacija kojima je moguće ograničiti pristup, i to, s jedne strane, poslovne tajne koje obuhvaćaju informacije o poslovanju poduzetnika a čijom bi se objavom mogli teško narušiti interesi poduzetnika i, s druge strane, ostale povjerljive informacije „koje nisu poslovne tajne, koje se mogu smatrati povjerljivima u onoj mjeri u kojoj bi njihovo iznošenje značajno naštetilo osobi ili poduzetniku”. Konačno, povjerljive informacije mogu obuhvaćati i podatke koji su zaštićeni u javnom interesu, npr. vojne tajne, ali i podatke čija zaštita leži u privatnom interesu, npr. osobne podatke ( 19 ).

45. Opći sud je pojam „informacije obuhvaćene profesionalnom tajnom“ tumačio na temelju triju kriterija. Sukladno tomu ta je kvalifikacija predmnijevala, kao prvo, da su informacije poznate samo ograničenom broju osoba, kao drugo, da njihovom objavom davatelju informacija ili trećoj osobi može nastati znatna šteta i, konačno, kao treće, da su interesi koji bi mogli biti povrijeđeni objavom tih informacija objektivno vrijedni zaštite ( 20 ). Sud do sada još nije imao priliku očitovati se o tim kriterijima ( 21 ).

ii) Opseg kontrole od strane službenika za usmene rasprave

46. Zadaće službenika za usmene rasprave u Komisiji, koje su se od njegova uvođenja znatno razvile, sastoje se od nadzora pridržavanja postupovnih prava u postupcima u području tržišnog natjecanja. Zbog toga se smatralo potrebnim povjeriti te zadaće osobi koja je neovisna u odnosu na službe Glavne uprave za tržišno natjecanje ( 22 ).

47. Ovlaštenja službenika za usmene rasprave utvrđena su u Odluci 2011/695.

48. Službenik za usmene rasprave prema članku 7. i 8. navedene odluke ima određena ovlaštenja u vezi sa zahtjevima za povjerljivo postupanje. On odlučuje o takvim zahtjevima, kako u vezi s pristupom spisima tako i u slučaju objave informacija od strane Komisije.

49. Za taj drugi slučaj članak 8. stavci 1. i 2. Odluke 2011/695 predviđaju da dotična osoba mora unaprijed biti obaviještena od strane Komisije i da se, ako je riječ o informacijama koje mogu predstavljati poslovnu tajnu ili drugu povjerljivu informaciju, može protiviti njezinoj objavi na način da se obrati službeniku za usmene rasprave. Ako službenik za usmene rasprave dođe do rezultata da se te informacije mogu objaviti zato što se ne radi o poslovnoj tajni ili drugoj povjerljivoj informaciji, odnosno zato što prevladava argument za njihovu objavu, donijet će obrazloženu odluku u kojoj će biti naveden datum nakon kojega će te informacije biti objavljene; objava smije uslijediti najranije nakon tjedan dana.

50. Prema članku 8. stavku 3. Odluke 2011/695, te odredbe se mutatis mutandi primjenjuju na objavu Komisijinih odluka.

iii) Analiza utvrđenja Općeg suda

51. Žalitelj u ovom predmetu ističe da je službenik za usmene rasprave sukladno članku 8. stavcima 1. i 2. Odluke 2011/695 nadležan očitovati se o svim prigovorima protiv objave, također i onima koji počivaju na općim pravnim načelima.

52. Želim ukazati na to da ta žaliteljeva tvrdnja, ako se može razumjeti u smislu da se ovlaštenje službenika za usmene rasprave odnosi na prigovore koji nisu povezani s povjerljivošću informacije, nema uporišta ni u tekstu ni u sistematici članka 8. Odluke 2011/695.

53. Primjena članka 8. stavaka 1. i 2. Odluke 2011/695 sukladno svojemu tekstu nedvojbeno se odnosi na slučaj u kojemu informacije koje se moraju objaviti „mogu predstavljati poslovnu tajnu, odnosno druge povjerljive informacije o nekom poduzetniku ili osobi”.

54. Prema svojoj sistematici te odredbe stoje u vezi s opsežnijom zadaćom službenika za usmene rasprave za osiguranje poštovanja postupovnih prava stranaka i drugih sudionika u postupcima tržišnog natjecanja. Glede svoje neovisnosti, službenik za usmene rasprave ima dobre preduvjete za otklanjanje nesuglasica između zainteresirane osobe i službi Komisije o povjerljivosti neke informacije, možebitno usklađenjem suprotstavljenih interesa.

55. Smatram da ta razmatranja vrijede isključivo za obradu zahtjeva za povjerljivo postupanje.

56. Naime, protiv objave neke odluke dolaze u obzir i drugi prigovori, npr. povrede prava na intelektualno vlasništvo ili prava na sliku, no isti ne stoje u vezi s tijekom postupka zaštite tržišnog natjecanja, tako da njihovo ispitivanje ne bi bilo spojivo sa zadaćom službenika za usmene rasprave.

57. Isto ovdje vrijedi i za prigovore koje je žalitelj – neovisno o svojem zahtjevu za povjerljivo postupanje – utemeljio na općim pravnim načelima.

58. Kako proizlazi iz točke 26. pobijane presude, žalitelj je prvim tužbenim razlogom službeniku za usmene rasprave prigovorio da se nije osvrnuo na tri različita argumenta, naime, kao prvo, na povredu načela svrhe sadržanog u članku 28. stavku 1. Uredbe broj 1/2003 (taj argument nije preuzeo u žalbi), kao drugo, na povredu legitimnih očekivanja žalitelja da se sporne informacije ne objavljuju i, kao treće, na povredu načela jednakog postupanja koja se očituje u tome da je ta objava žalitelja stavila u nepovoljniji položaj u odnosu na druge adresate odluke VPP.

59. Osim toga, iz argumenata žalitelja iznesenih u žalbi proizlazi da je te prigovore istaknuo neovisno o svojem zahtjevu za povjerljivost informacija koje potječu od izjava radi korištenja pokajničkim programom.

60. Budući da se radi o prigovorima koje je žalitelj istaknuo neovisno o svojem zahtjevu za povjerljivo postupanje, Opći je sud u točki 44. pobijane presude prema mojem mišljenju ispravno odlučio da službenik za usmene rasprave nije bio nadležan očitovati se na te prigovore.

61. Želim naglasiti da se argument žalitelja koji se zasniva na načelima zaštite legitimnih očekivanja i jednakog postupanja, a u odnosu na službenika za usmene rasprave, može shvatiti na dvostruk način.

62. S jedne je strane usmjeren na to da, u pogledu opravdanog očekivanja podnositelja zahtjeva da u građanskopravnim sporovima ne bude stavljen u nepovoljniji položaj od drugih koji su sudjelovali u povredi a odbili su suradnju, informacije koje su sadržane u izjavi radi korištenja pokajničkim programom budu tretirane kao povjerljive. Načela zaštite legitimnih očekivanja i jednakog postupanja stoga su korištena samo neizravno, kako bi se osnažio argument da su sporne informacije povjerljive. Međutim, činjenica je da je službenik za usmene rasprave taj argument u spornoj odluci ispitao i odbio.

63. S druge strane bi se isti argument žalitelja mogao tumačiti na taj način da bi njime – neovisno o tome treba li sporne informacije kvalificirati kao povjerljive – trebala biti istaknuta povreda načela zaštite legitimnih očekivanja i jednakog postupanja. Takav zaseban argument mogao bi se temeljiti na nepoštivanju zahtjeva za ukidanje upravnih akata ili odstupanju od prijašnje prakse Komisije ( 23 ). Ja sam, međutim, stajališta da ti argumenti ne spadaju u nadležnost službenika za usmene rasprave jer nisu povezani s povjerljivošću neke informacije.

64. Uostalom, argument žalitelja nije me uvjerio da prihvaćanje ograničenja nadležnosti službenika za usmene rasprave predstavlja povredu njegova prava na sudsku zaštitu.

65. Podsjećam da postupak pred službenikom za usmene rasprave u pogledu otkrivanja informacija ima suspenzivno djelovanje i na taj način omogućava zainteresiranoj osobi da pred Općim sudom, sukladno presudi AKZO Chemie i AKZO Chemie UK/Komisija ( 24 ), podnese tužbu za poništenje i zahtjev za privremenu pravnu zaštitu.

66. Zahtjev za takvu sudsku kontrolu prije otkrivanja nije, međutim, opravdan time da bi objava povjerljivih informacija dotičnoj osobi mogla nanijeti ozbiljnu nepopravljivu štetu. Opravdanost, međutim, vrijedi samo tada kada se dotična osoba pozove na povjerljivost informacija i ne može se proširiti na druge prigovore koji se tiču objave.

67. Stoga je Opći sud u točki 44. pobijane presude prema mojem mišljenju pravilno odlučio da nadležnost službenika za usmene rasprave, prema članku 8. stavku 2. Odluke 2011/695, ne vrijedi za prigovore koje je žalitelj temeljio na načelima zaštite legitimnih očekivanja i jednakog postupanja.

68. U konačnici bih ukazao na to da je jedan od razloga na kojima je Opći sud zasnovao taj zaključak dvosmislen.

69. Opći sud je u točkama 42. i 43. pobijane presude odlučio da nadležnost službenika za usmene rasprave ne vrijedi za načela zaštite legitimnih očekivanja i jednakog postupanja na koja se poziva žalitelj jer ta načela, suprotno od propisa o obradi osobnih podataka ili o pristupu dokumentima, „ne (predstavljaju) pravila koja specijalno štite od otkrivanja […]” i jer „ne (slijede) poseban cilj zaštite povjerljivosti informacija i dokumenata”.

70. Opći sud nije objasnio što misli s upućivanjem na pravila koja posebno štite od otkrivanja ( 25 ). Ako taj argument iz pobijane presude trebao shvatiti na način da se klasifikacija neke informacije kao povjerljive ni u kojem slučaju ne bi mogla temeljiti na načelu zaštite legitimnih očekivanja, tada ga smatram pravno pogrešnim.

71. Doduše – kako to navodi Komisija – zainteresirana osoba mora zahtjev za povjerljivo postupanje uredno obrazložiti, ali se takav zahtjev prema sudskoj praksi Suda ( 26 ) može temeljiti na tome da su sporne informacije prenesene uz legitimno očekivanje da će Komisija poštovati njihov povjerljiv karakter. Zahtjevi u vezi sa zaštitom legitimnih očekivanja pojedinca, prema mojem mišljenju, mogu načelno, neovisno o postojanju specifične odredbe, opravdati povjerljivo postupanje.

72. No čak i da točke 42. i 43. pobijane presude treba tumačiti u tom smislu, takva pogreška ne bi mogla imati za posljedicu ukidanje pobijane presude jer se njezina izreka iz drugih razloga pokazuje ispravnom ( 27 ). Opći sud je, naime, iz tih razloga samo utvrdio da je službenik za usmene rasprave ispravno negirao svoju nadležnost da se bavi „različitim” prigovorima temeljenima na načelima zaštite legitimnih očekivanja i jednakog postupanja (točke 26. i 44. pobijane presude).

73. Ovo utvrđenje je kao takvo pravno utemeljeno. U mjeri u kojoj je žalitelj te argumente iznio neovisno o svojem zahtjevu za povjerljivo postupanje, njihova ocjena ne bi, naime, spadala u nadležnost službenika za usmene rasprave. Zbog toga sam mišljenja da se u svakom slučaju treba prikloniti utvrđenju Općeg suda u točki 44. pobijane presude.

74. Stoga predlažem odbiti prvi dio prvog žalbenog razloga.

b) Drugi dio

75. Drugim dijelom prvog žalbenog razloga žalitelj prigovara Općem sudu da je odbio njegov prigovor koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja.

76. Opći sud je nepravilno utvrdio da su stajališta službi Komisije u dopisu od 28. studenoga 2011. i 15. ožujka 2012. dio obrazloženja sporne odluke (točke 60. i 132. pobijane presude).

77. Utvrđenje Općeg suda u točkama 60. i 132. pobijane presude da se obrazloženje sporne odluke mora promatrati u kontekstu ranije prepiske sa žaliteljem ne može se, prema mojem mišljenju, osporavati.

78. Je li obrazloženje neke odluke bilo dostatno, prema stalnoj sudskoj praksi ne procjenjuje se samo na temelju njezina teksta već i na temelju njezina konteksta, odnosno je li on zainteresiranoj osobi poznat i omogućuje li joj da shvati doseg mjere koja je u odnosu na nju donesena ( 28 ).

79. Ako odluka tijela Unije samo jednostavno potvrđuje stajalište koje je prethodno izraženo, makar i od strane neke druge službe, sadržaj tog stajališta može se smatrati mjerodavnim kontekstom za obrazloženje te odluke ( 29 ). To vrijedi i za slučaj da neki zahtjev obrađuju dva neovisna upravna tijela ( 30 ).

80. Primjena tog razmatranja na predmetni slučaj prema mojem mišljenju nije u suprotnosti s okolnošću da je službenik za usmene rasprave neovisan u odnosu na Komisiju ( 31 ).

81. Kada dva tijela Komisije u odnosu na otkrivanje nekog dokumenta i opseg povjerljivosti zauzmu jednako stajalište, prilikom ispitivanja pravilnosti konačne odluke ukupnost navedenih razloga predstavlja mjerodavni kontekst.

82. Stoga je Opći sud u ovom predmetu prilikom ispitivanja obrazloženja sporne odluke mogao uzeti u obzir stajalište koje su izrazile službe Glavne uprave za tržišno natjecanje u prethodnoj korespondenciji sa žaliteljem.

83. Pri tome, treba utvrditi da su u spornoj odluci, kako proizlazi iz točke 65. pobijane presude, navedeni razlozi za odbijanje zahtjeva žalitelja za povjerljivo postupanje. Službenik za usmene rasprave se, naime, uz napomenu o granicama svoje nadležnosti, osvrnuo na prigovore žalitelja koji su se temeljili na povjerljivosti informacija u okviru izjave radi korištenja pokajničkim programom na način da je utvrdio da se takve informacije same po sebi ne moraju klasificirati kao povjerljive ili kao da potpadaju pod profesionalnu tajnu samo zato što su dane u okviru suradnje s Komisijom (točke 12., 14. i 18. do 21. sporne odluke).

84. Odbivši u cijelosti zahtjev žalitelja za povjerljivo postupanje, službenik za usmene rasprave potvrdio je stajalište koje proizlazi iz dopisa Komisije od 28. studenoga 2011. i 15. ožujka 2012., a koje također proizlazi iz točaka 47. i 48. pobijane presude. Za ocjenu obrazloženja sporne odluke je stoga mjerodavno to stajalište.

85. Osim toga, žalitelj ne može u vezi sa stajalištem koje mu je bilo poznato već prije pokretanja postupka pred službenikom za usmene rasprave isticati da je Opći sud uzimanjem u obzir tog stajališta povrijedio njegovo pravo na saslušanje zato što nije mogao osporiti argumente iznesene u tim dopisima.

86. Nakon svega iznesenoga predlažem odbiti drugi dio te slijedom toga i prvi žalbeni razlog u cijelosti.

B – Drugi žalbeni razlog

87. Drugi žalbeni razlog se odnosi na točke 76. do 127. pobijane presude. Žalitelj istim u bitnome ističe da je Opći sud postupio protivno članku 339. UFEU‑a i članku 30. Uredbe broj 1/2003, kao i da je povrijedio njegovo pravo na zaštitu privatnog života na način da je odbio njegov argument u skladu s kojim se informacije u njegovoj izjavi radi korištenja pokajničkim programom trebaju klasificirati kao povjerljive.

1. Pobijana presuda

88. Opći sud je u točkama 76. do 127. pobijane presude ispitao i odbio treći tužbeni razlog, koji se u bitnom dijelio na tri dijela: kao prvo, povreda poslovnih tajni žalitelja, kao drugo, povreda povjerljivosti informacija dostavljenih u okviru pokajničkog programa i, kao treće, povreda prava na zaštitu privatnog života (točka 76. pobijane presude).

89. U pogledu prvog dijela Opći sud je odlučio da se čak i onda kad se polazi od toga da neke od dotičnih informacija mogu predstavljati poslovne tajne, te informacije svakako ne bi trebalo smatrati aktualnima jer su stare barem pet godina, a žalitelj nije dokazao da su unatoč tome još uvijek bitan element njegove ekonomske pozicije (točke 84. do 86. pobijane presude).

90. U pogledu drugog dijela Opći sud je ispitao trebaju li informacije, kako je žalitelj istaknuo, biti zaštićene već samo zato što ih je jedan poduzetnik dragovoljno predao Komisiji radi korištenja pokajničkim programom (točka 88. pobijane presude).

91. Opći sud je odbacio stajalište da je u predmetnom slučaju opseg zaštite od otkrivanja prema članku 4. Uredbe br. 1049/2001 mjerodavan. Ako se uzme u obzir članak 4. te uredbe, tako da je Komisiji zabranjeno objaviti informacije koje su zaštićene izuzećem od prava na pristup dokumentima, to bi imalo za posljedicu da bi Komisiji bila oduzeta i mogućnost objave bitnog dijela njezine odluke jer ta iznimka, prema jednoj predmnijevi koju je postavio Sud u presudi Komisija/EnBW ( 32 ), štiti sve dijelove istražnog spisa (točke 91. i 92. pobijane presude).

92. Otkrivanje informacija o povredi prava tržišnog natjecanja objavom odluke Komisije kojom je sankcionirana ta povreda načelno ne bi trebalo miješati s pristupom trećih osoba dokumentima iz istražnog spisa Komisije. Objava takvih informacija ne vodi do toga da se izjave dane u okviru pokajničkog programa učine dostupnima trećim osobama (točka 93. pobijane presude).

93. Zatim je Opći sud ispitao tri pretpostavke iz svoje sudske prakse u odnosu na pojam „profesionalna tajna” ( 33 ).

94. Prve dvije pretpostavke je Opći sud smatrao ispunjenima jer su sporne informacije bile dostupne samo ograničenom broju osoba i jer bi žalitelju njihovim otkrivanjem mogla nastati ozbiljna šteta. U bitnom su se sporne informacije sastojale u prikazu okolnosti koje predstavljaju prekršaj. Niz ulomaka odluke VPP koji je trebao biti objavljen omogućio je jasnije prepoznavanje protupravnog postupanja žalitelja, tako da je oštećenim trećim osobama jednostavnije dokazati građanskopravnu odgovornost žalitelja i opseg te odgovornosti (točke 96. do 105. pobijane presude).

95. U vezi s trećom pretpostavkom Opći sud je, naprotiv, odlučio da interesi žalitelja koji bi mogli biti povrijeđeni otkrivanjem objektivno ne zaslužuju zaštitu. Slijedom toga, sporne informacije ne bi potpadale pod profesionalnu tajnu. Za predmetnu pretpostavku trebalo bi odvagnuti opći interes za transparentnošću i opravdane interese koji se protive otkrivanju. Žalitelj se ne može usprotiviti otkrivanju informacija o povredi pozivajući se na zaštitu svojeg ugleda, na interes zaštite od nalaganja plaćanja naknade štete ili na javni interes učinkovitosti pokajničkog programa (točke 106. do 122. pobijane presude).

96. U pogledu trećeg dijela Opći sud je konačno odlučio da informacije koje su stečene u okviru istrage povrede odredbi prava Unije o zabranjenim sporazumima doduše načelno pripadaju privatnoj djelatnosti osobe, ali se ta osoba ne može pozvati na zaštitu tih informacija kako bi istaknula povredu svojeg ugleda koja je predvidljiva posljedica njezinih vlastitih radnji (točke 124. do 126. pobijane presude).

97. Argumenti žalitelja koji su izneseni u prilog trećem tužbenom razlogu u odnosu na povredu legitimnih očekivanja, prema stajalištu Općeg suda, preklapaju se s argumentacijom koja se iznosi u okviru četvrtog tužbenog razloga pa ih stoga treba ispitati u okviru zadnjenavedenog tužbenog razloga (točka 77. pobijane presude). Opći sud je ispitao te argumente u točkama 134. do 158. pobijane presude.

2. Argumenti stranaka

98. Predmetni žalbeni razlog sastoji se od četiri dijela.

99. Prvim dijelom žalitelj ističe da je Opći sud nepravilno zaključio da su sporne informacije izgubile svojstvo povjerljivih samo zato što su iste bile stare barem pet godina (točke 84. do 86. pobijane presude).

100. U drugom dijelu žalitelj ističe da je Opći sud trebao utvrditi da se informacije koje potječu iz izjava danih u okviru pokajničkog programa moraju klasificirati kao povjerljive.

101. Opći sud je neopravdano odbio u predmetnom slučaju postaviti ista mjerila kao ona koja se primjenjuju na pristup dokumentima u smislu članka 4. Uredbe br. 1049/2001 (točke 92. i 93. pobijane presude). Distinkcija koju je učinio između pristupa dokumentima i otkrivanja u njima sadržanih informacija je umjetna.

102. Žalitelj ističe da se izjave u okviru pokajničkog programa daju isključivo za potrebe postupka pred Komisijom u povjerenju da će se Komisija pridržavati garancija iz točke 32. Obavijesti o suradnji iz 2002. i iz točke 40. Obavijesti Komisije o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela (u daljnjem tekstu: Obavijest o suradnji iz 2006.) ( 34 ).

103. Razlozi sadržani u točkama 93., 117., 138., 140. do 150., 155. i 161. pobijane presude stoga su netočni jer se zasnivaju na utvrđenju da se otkrivanje sadržaja izjava danih u okviru pokajničkog programa u javnoj inačici odluke VPP ne može izjednačiti s djelomičnim otkrivanjem samih izjava danih u okviru pokajničkog programa. Opći sud je nepravilno utvrdio da Komisija može slobodno odlučiti kako će objaviti bilo kakvu vrstu informacija iz izjava danih u okviru pokajničkog programa, čak i ako se radi o izravnim ili neizravnim citatima iz tih izjava.

104. Podredno, žalitelj u trećem dijelu drugog žalbenog razloga iznosi da su sporne informacije u svakom slučaju povjerljive prema mjerilima proizašlima iz presude Bank Austria Creditanstalt/Komisija ( 35 ). Suprotno navodima Općeg suda u točkama 107. do 111. pobijane presude, interesi žalitelja su objektivno vrijedni zaštite u smislu sudske prakse.

105. Četvrtim dijelom drugog žalbenog razloga žalitelj osporava točke 121. do 126. pobijane presude u pogledu istaknute povrede svojega prava na zaštitu privatnog života. Otkrivanje sadržaja izjava danih u okviru pokajničkog programa se, suprotno utvrđenju Općeg suda, ne treba smatrati predvidljivom posljedicom njegova sudjelovanja u zabranjenom sporazumu.

106. Komisija se u bitnom protivi tim argumentima upućujući na odlučne razloge pobijane presude.

3. Analiza

a) Uvodne napomene

i) Povjerljiv karakter izjava danih u okviru pokajničkog programa

107. U okviru ovog žalbenog razloga glavni se argument žalitelja odnosi na to da su informacije iz izjava danih u okviru pokajničkog programa povjerljive te da su u okviru objave odluka Komisije zaštićene od otkrivanja.

108. Želim upozoriti da se izjave poduzetnika pokajnika razlikuju od svih drugih dokumenata koje Komisija dobiva u tijeku istrage jer iste sadržavaju dobrovoljan i iscrpan opis povreda koje je počinila sama osoba koja je u njima neposredno sudjelovala ( 36 ). Suprotno od drugih dijelova spisa Komisije radi se o dobrovoljno dostavljenom i posebno za pokajnički program sastavljenom dokumentu koji se ocjenjuje, a kojim njegov autor priznaje povredu i time se odriče svojega prava da ne tereti samoga sebe.

109. Radi prirode tog dokumenta opravdane su rezerve u pogledu njegove objave.

110. Sukladno Obavijestima o suradnji iz 2002. i 2006., otkrivanje javnosti izjava danih u okviru pokajničkog programa i drugih dokumenata do kojih se došlo u okviru tog programa čak i nakon donošenja odluke Komisije, na temelju izuzeća predviđenih u članku 4. stavku 2. prvoj i trećoj alineji Uredbe br. 1049/2001 radi zaštite komercijalnih interesa i radi zaštite svrhe inspekcija, istraga i revizija načelno je isključeno ( 37 ). Takve izjave ne bi trebale biti obuhvaćene dostavom dokumenata u građanskim postupcima. Međutim, zaštiti izjava danih u okviru pokajničkog programa ne protivi se njihova objava drugim strankama koje ostvaruju svoja prava na obranu u okviru uvida u spis ( 38 ). U dokumentima koji se odnose na Europsku mrežu tijela za zaštitu tržišnog natjecanja izražavaju se rezerve u pogledu razmjene izjava između tijela za zaštitu tržišnog natjecanja ( 39 ).

111. Praksa Komisije koja proizlazi iz tih dokumenata pokazuje razlikovanje između izjava danih u okviru pokajničkog programa i već postojećih dokumenata koje dostave podnositelji zahtjeva za primjenu pokajničkog programa. Izjave dane u okviru pokajničkog programa uživaju načelno apsolutnu zaštitu od objave i dostave nacionalnim sudovima.

112. Komisija je uvijek branila tu praksu pred Sudom ( 40 ), te kao amicus curiae pred nacionalnim sudovima ( 41 ).

113. Sud je u presudi Pfleiderer ( 42 ) priznao mogućnost otkrivanja dokumenata koji se tiču pokajničkog programa u okviru nekog građanskopravnog spora. Prilikom ispitivanja zahtjeva za pristup takvim dokumentima nacionalni sudovi u pojedinačnim slučajevima moraju odvagnuti interese koji opravdavaju prosljeđivanje informacija i zaštitu informacija koje dragovoljno daju podnositelji zahtjeva za primjenu pokajničkog programa. Stoga se mora osigurati ravnoteža između prava trećih osoba koje su oštećene zabranjenim sporazumom na podnošenje građanskopravnih tužbi za naknadu štete ( 43 ) i zaštite djelotvornosti postupaka koje pokrenu upravna tijela. Sud se, međutim, nije očitovao o posebnoj prirodi izjava danih u okviru pokajničkog programa ( 44 ).

114. U presudi Komisija/EnBW ( 45 ) Sud je utvrdio da postoji opća pretpostavka prema kojoj bi otkrivanje dokumenata iz nekog spisa u pogledu postupka primjene članka 101. UFEU‑a načelno ugrozilo zaštitu poslovnih interesa poduzetnika koji sudjeluju u takvom postupku kao i zaštitu svrhe istražnih radnji u vezi s tim postupkom u smislu članka 4. stavka 2. prve i treće alineje Uredbe br. 1049/2001.

ii) Posljedice zaštite izjava danih u okviru pokajničkog programa u pogledu objave odluka Komisije

115. Valja ispitati mora li se zaštita koja se primjenjuje na izjave dane u okviru pokajničkog programa očitovati u tome da se upotreba informacija koje potječu iz tih izjava u obrazloženju odluka Komisije kojima se utvrđuju povrede na određeni način ograniči.

116. U vezi s tim treba utvrditi da zaštita od otkrivanja osjetljivih informacija vrijedi neovisno o mediju na koji su iste pohranjene. Ako su izjave dane u okviru pokajničkog programa zaštićene, ta se zaštita načelno odnosi i na njihov prijenos u druge dokumente.

117. Čini se da se Komisija slaže s tim razmatranjima. Ista je u studenome 2011., prilikom intervencije kao amicus curiae pred sudom Ujedinjene Kraljevine ( 46 ), iznijela da rezerve u vezi s otkrivanjem izjava danih u okviru pokajničkog programa vrijede i za otkrivanje povjerljive inačice njezine odluke u nekom građanskom sporu jer se u toj odluci citiraju izjave dane u okviru pokajničkog programa.

118. Činjenica da informacije sadržane u izjavama danima u okviru pokajničkog programa moraju biti zaštićene i onda kada se prenose u neki drugi dokument znači da Komisija prilikom njihova korištenja u javnoj inačici svojih odluka mora pokazati određenu suzdržanost.

119. Također, utvrdio sam da je zaštita izjava danih u okviru pokajničkog programa opravdana javnim interesom osiguravanja atraktivnosti pokajničkih programa koji su važan instrument za otkrivanje zabranjenih sporazuma ( 47 ). Međutim, žalitelj ne može protiv Komisije isticati taj javni interes.

120. Postavlja se pitanje je li predmetna zaštita zasnovana i na posebnom interesu pokajnika ( 48 ).

121. Mišljenja sam kako se takav interes može izvesti iz načina funkcioniranja pokajničkih programa krunskih svjedoka.

122. Uspostavljanjem pokajničkih programa nadležno javno tijelo, naime, postavlja pravni okvir koji poduzetnika potiče na dobrovoljno otkrivanje njegova sudjelovanja u povredi i time na odricanje od svojega prava da ne tereti sam sebe. Iz toga proizlazi odnos povjerenja između pokajnika i Komisije, usporediv s onim između Komisije i informanta ili podnositelja inicijative u postupcima za zaštitu tržišnog natjecanja ( 49 ). Poduzetnik koji se odrekne svojeg prava da ne tereti sam sebe mora biti u stanju donijeti tu odluku uzimajući u obzir sve relevantne aspekte. Slijedom toga on može očekivati da će Komisija uzeti u obzir njegove interese pri korištenju informacija koje su joj dostavljene u tom posebnom kontekstu.

123. Međutim, čak i ako bi se iz toga moglo izvesti legitimno očekivanje povjerljivog postupanja, to očekivanje bi se odnosilo samo na otkrivanje informacija do kojih se došlo u okviru suradnje, u kontekstu koji bi dopustio prepoznavanje podrijetla tih informacija, a ne bi se odnosilo na zaštitu tih informacija kao takvih.

124. Ovo razmišljanje temelji se na tome da zaštita tih informacija ne proizlazi iz njihova inherentno osjetljivog sadržaja, nego iz međudjelovanja između sadržaja i okolnosti njihove dostave Komisiji ( 50 ).

125. Iako Komisija prilikom korištenja tih informacija u okviru objave svojih odluka mora postupati s određenim pridržajem, prema mojem se mišljenju granice otkrivanja koje proizlaze iz opravdanog interesa pokajnika odnose samo na one informacije koje stoje u prepoznatljivoj vezi s izjavom danom u okviru pokajničkog programa. Čitatelj bi mogao rekonstruirati točan sadržaj dijelova izjava danih u okviru pokajničkog programa samo otkrivanjem tih informacija, što bi odgovaralo njihovu djelomičnom otkrivanju.

126. S druge strane, prilikom upotrebe drugih elemenata iz izjava danih u okviru pokajničkog programa Komisija bi u javnim inačicama svojih odluka prema mojem mišljenju trebala raspolagati diskrecijskim pravom.

127. Komisija s jedne strane prilikom opisivanja načina funkcioniranja zabranjenog sporazuma u svojoj odluci – također i u javnoj inačici – mora raspolagati širokim manevarskim prostorom. Kod brojnih istraga izjave dane u okviru pokajničkog programa, barem za određene segmente povrede i pod uvjetom da budu potkrijepljene drugim neovisnim elementima, najvažniji su izvor dokaza. Ako bi se odluku trebalo lišiti svih informacija iz tih izjava, ista se ne bi mogla upotrijebiti kao izvor informacija o povredi. Usto treba uzeti u obzir činjenicu da u pogledu toga da je Komisijin spis zaštićen općom pretpostavkom postavljenom u presudi Komisija/EnBW ( 51 ) za treće osobe koje smatraju da su oštećene zabranjenim sporazumom nejavna inačica Komisijine odluke predstavlja glavni izvor informacija ( 52 ). Mogućnost tih trećih osoba za podnošenje tužbe građanskog prava bi stoga mogla biti ograničena na nedopušten način.

128. S druge strane, pokajnik koji odluči otkriti zabranjeni sporazum mora biti svjestan toga da će informacije koje se daju u okviru njegove suradnje biti važan izvor informacija i da će ih Komisija naširoko koristiti prilikom utvrđenja i prikaza činjeničnog stanja, uključujući i u inačici odluke koja nije povjerljiva. Stoga mora prihvatiti da će informacije proslijeđene Komisiji, uz iznimku neposrednih citata izjava i drugih informacija koje upućuju na njega kao izvor, biti reproducirane u njezinoj odluci uključujući javnu inačicu.

129. Ističem da pokajnik prilikom svoje odluke o suradnji s Komisijom može na razuman način prepoznati da se povjerljivi karakter njegove suradnje ne može bezuvjetno štititi. Čim Komisija donese odluku, identitet pokajnika bit će javno poznat. Osim toga, iako se može očekivati da će Komisija poduzeti primjerene mjere kako bi očuvala tajnim izvor dokaza dobivenih u okviru suradnje, neizbježno je da čitatelj odluke kojem je poznat identitet pokajnika, ili više njih, može donositi zaključke o tome je li jedna ili druga informacija dobivena u okviru njegove ili njihove suradnje.

b) Prvi dio

130. Prvim dijelom žalitelj prigovara da je Opći sud u točkama 84. do 86. pobijane presude iznio pretpostavku da poslovne informacije koje su stare barem pet godina više nisu aktualne.

131. Poslovne informacije koje su stare barem pet godina, prema praksi Komisije ( 53 ) i sudskoj praksi koju je Opći sud razvio u okviru zahtjeva za povjerljivo postupanje ( 54 ), općenito se ne moraju smatrati povjerljivima, osim ako predmetni poduzetnik iznimno ne dokaže da iste još uvijek predstavljaju bitan sastojak njegove ekonomske pozicije.

132. Ta praksa zasniva se na općem stavu da poslovne informacije tijekom vremena gube svoja osjetljiva svojstva. Taj stav opravdava, prema mojem mišljenju, primjenu pretpostavke koja se zasniva na iskustvu, a vezana je definiranim vremenskim okvirom, koju određeni poduzetnik može oboriti protudokazom.

133. Ta pretpostavka ne isključuje očuvanje povjerljivosti određenih poslovnih informacija nakon proteka tog roka od pet godina. Njezina primjena ostaje dakle spojiva s razmatranjem da izuzeća u području pristupa dokumentima mogu vrijediti za razdoblje od 30 godina, po potrebi čak i duže ( 55 ).

134. Naglašavam da se ta razmatranja odnose na osjetljive poslovne informacije, a ne primjenjuju se na informacije čija se povjerljivost traži iz drugog razloga.

135. U predmetnom slučaju žalitelj osporava točke 84. do 86. pobijane presude argumentom da se povjerljivo svojstvo informacije koja je potekla iz izjave dane u okviru pokajničkog programa ne gubi samim protekom vremena. Zaštita takvih informacija ne bi trebala biti ograničena na kruto postavljeni vremenski okvir.

136. Ta se kritika, prema mojem mišljenju, zasniva na pogrešnom shvaćanju pobijane presude.

137. Opći sud je u točkama 84. do 86. pobijane presude odbio argument žalitelja prema kojem je planirana objava sadržavala povjerljive poslovne informacije koje su se ticale njegovih poslovnih veza i njegove politike cijena (prvi dio trećeg tužbenog razloga).

138. Odbijanje tog argumenta nema utjecaja na ispitivanje posebnog argumenta žalitelja od strane Općeg suda, prema kojemu bi sporne informacije morale biti zaštićene od otkrivanja s obzirom na to da potječu od izjave dane u okviru pokajničkog programa (drugi dio trećeg tužbenog razloga, točke 88. do 122. pobijane presude).

139. Svojom tvrdnjom da pretpostavka od pet godina ne bi trebala vrijediti za informacije sadržane u izjavi danoj u okviru pokajničkog programa žalitelj ne raspoznaje da se primjena te pretpostavke u točkama 84. do 86. pobijane presude odnosi isključivo na njegove navode o osjetljivim poslovnim informacijama.

140. Stoga prvi dio žalbenog razloga smatram neosnovanim.

c) Drugi dio

141. Prema stavu žalitelja, sporne informacije sadržane u izjavama danima u okviru pokajničkog programa uživaju zaštitu profesionalne tajne, tako da ih Komisija prema članku 339. UFEU‑a i članku 30. Uredbe br. 1/2003 u vezi s člankom 4. stavkom 2. Uredbe br. 1049/2001 ne smije unijeti u javnu inačicu svoje odluke ako ne postoji prevladavajući javni interes, a čije postojanje nije dokazano u predmetnom slučaju.

142. Taj argument polazi od premise da korištenje informacija dobivenih iz izjava danih u okviru pokajničkog programa u javnoj inačici odluke Komisije odgovara djelomičnom otkrivanju samih izjava.

143. Ta premisa je, međutim, s aspekta mojih prethodnih izlaganja ( 56 ) netočna.

144. Iako Komisija mora uzeti u obzir povjerljiv karakter izjava danih u okviru pokajničkog programa kada koristi u njima sadržane informacije u javnoj inačici svoje odluke, ta se ograničenja odnose na one informacije koje upućuju na njihova autora, to jest osobito na doslovne citate iz izjava i upućivanja na izvor informacija.

145. Čak i ako bi se žalitelju želio priznati poseban interes u odnosu na povjerljivost izjava danih u okviru pokajničkog programa, što Komisija u predmetnom slučaju negira, taj bi interes mogao biti suprotstavljen samo objavi onih ulomaka odluke u kojima se izravno citira iz izjave ili koji upućuju na izvor informacija.

146. Međutim, otkrivanje takvih informacija nije predmet ovog spora.

147. Komisija, naime, iznosi da je u proširenoj inačici koja nije povjerljiva, čija je objava predviđena, brisala sve informacije iz kojih bi bilo razvidno da potječu iz izjava ili dokumenata koji su Komisiji dostavljeni u okviru suradnje u pokajničkom programu na način da je u tekstu i bilješkama na dnu stranice učinila neprepoznatljivom svaku vezu između informacija i činjenice da potječu od pokajnika.

148. Također su, kao što proizlazi iz točke 139. pobijane presude, sve informacije koje izravno ili neizravno mogu uputiti na prepoznavanje izvora iz izjave žalitelja dane u okviru pokajničkog programa učinjene neprepoznatljivima.

149. Ako žalitelj u okviru žalbe istakne da ulomci koji nisu učinjeni neprepoznatljivima još uvijek sadržavaju doslovne citate njegovih izjava danih u okviru pokajničkog programa, taj se prigovor treba ispitati u svjetlu onoga što žalitelj smatra „doslovnim citatom”.

150. Isti, naime, navodi da taj pojam ne obuhvaća samo „doslovne citate i one koji su kao takvi obilježeni”, već i „ulomke koji tekst izjava poduzetnika doslovno reproduciraju, ali i) tako da nisu označeni kao citat ili ii) su u neizravnom govoru”. U tom kontekstu nije dovoljno da Komisija učini neprepoznatljivim ime citiranog poduzetnika ili konkretnu naznaku dokumenta sadržanog u spisu Komisije. Budući da je žalitelj u točki 85. odluke VPP naznačen kao Komisijin najvažniji izvor informacija, treće osobe su ga a priori smatrale izvorom barem mnogih citata sadržanih u odluci.

151. Kao što sam već izložio ( 57 ), može se, doduše, očekivati da će Komisija poduzeti primjerene mjere kako bi se izvor dokaza pribavljenih u okviru suradnje učinio neprepoznatljivim, međutim neizbježno je da čitatelj odluke kojem je poznat identitet pokajnika, ili više njih, može predmnijevati je li ova ili ona informacija dobivena u okviru njihove suradnje. To razmatranje nije dovoljno da se u pogledu objave tih ulomaka izjavi opravdana rezerva. Osim doslovnim citatima iz izjava i drugih podataka koji upućuju na izvor a nisu predmet argumenta žalitelja, isti se ne može uspješno protiviti tome da se informacije sadržane u njegovoj izjavi o povredi danoj u okviru pokajničkog programa objave u Komisijinoj odluci.

152. Jednako tako me nije uvjerila tvrdnja žalitelja da Opći sud nije primijenio mjerila za pristup dokumentima u smislu članka 4. stavka 2. Uredbe br. 1049/2001.

153. Sud je, doduše, utvrdio da Komisija u vezi s javnim pristupom dokumentima koji su sadržani u njezinu spisu u vezi s postupkom za zaštitu tržišnog natjecanja može polaziti od opće pretpostavke da je takvo otkrivanje protivno interesima iz članka 4. stavka 2. prve i treće alineje Uredbe br. 1049/2001 ( 58 ).

154. Međutim, ta pretpostavka, uspostavljena u korist Komisije i koja joj omogućuje da odustane od pojedinačnog ispitivanja dokumenata sadržanih u njezinu spisu, prema mojem mišljenju ne smije se koristiti kao argument protiv Komisije. Komisija, naime, ne smije u svojem izlaganju činjeničnog stanja u vezi s povredom u javnoj verziji svoje odluke polaziti od pretpostavke da je cjelokupan njezin spis povjerljiv. Takvo bi tumačenje, kao što je Opći sud zaključio u točki 92. pobijane presude, potkopalo članak 30. Uredbe br. 1/2003 i praktično dovelo do prebacivanja tereta dokazivanja, koji je, u stvarima koje se odnose na povjerljivo postupanje, na podnositelju zahtjeva za povjerljivo postupanje.

155. Žalitelj se dakle ne može pozivati na sudsku praksu Općeg suda prema kojoj informacije potpadaju pod profesionalnu tajnu ako se njihova povjerljivost temelji na izuzeću od pristupa dokumentima iz članka 4. Uredbe br. 1049/2001 ( 59 ).

156. U konačnici smatram da žalitelj pogrešno tumači da je prema rješenju donesenom od strane Općeg suda Komisiji dopušteno objaviti svaku informaciju preuzetu iz izjave dane u okviru pokajničkog programa.

157. Iz sporne je odluke vidljivo da je Komisija prihvatila određene želje žalitelja, osobito u odnosu na činjenje neprepoznatljivim izvora informacija. Te želje stoga više nisu bile predmetom pravnog spora pred Općim sudom.

158. U vezi s time Opći sud je u točkama 136. do 139. pobijane presude razlikovao objavu informacija iz izjava danih u okviru pokajničkog programa i objave samih tih izjava, pozivajući se na to da je Komisija učinila sve navode koji neposredno ili posredno mogu dovesti do prepoznavanja izvora informacija iznesenih u okviru pokajničkog programa neprepoznatljivima ( 60 ). Osim toga, iz točke 141. pobijane presude proizlazi da je zaštita koja se dodjeljuje povjerljivoj inačici odluke Komisije opravdana osobito zato što ta odluka sadržava navode o izvoru informacija iznesenih u okviru pokajničkog programa i zato što takva povjerljiva inačica može stoga sadržavati i izjave poduzetnika kojima bi oni mogli i sami sebe teretiti. Iz toga proizlazi da ta ista rezerva vrijedi i za inačice Komisijine odluke koje nisu povjerljive i iz kojih bi jednako tako trebalo odstraniti navode o izvoru informacija.

159. Stoga protivno navodima žalitelja, iz obrazloženja pobijane presude ne proizlazi da je diskrecijsko pravo Komisije u pogledu objave informacija stečenih u okviru suradnje neograničeno.

160. Sukladno prethodno navedenom, mišljenja sam da je Opći sud opravdano odbio argument žalitelja o povjerljivosti informacija danih u okviru pokajničkog programa.

d) Treći dio

161. Žalitelj u odnosu na prethodno navedene dijelove podredno ističe da je u predmetnom slučaju, protivno zaključcima Općeg suda u točkama 106. do 111. pobijane presude, ispunjen treći uvjet u vezi s potpadanjem pod profesionalnu tajnu u smislu sudske prakse iz presude Bank Austria Creditanstalt/Komisija ( 61 ), odnosno uvjet u vezi s postojanjem objektivnih interesa koji zaslužuju zaštitu.

162. Žalitelj prigovara odbijanju svojeg argumenta, prema kojem planirano objavljivanje neopravdano utječe na postupke po građanskim tužbama koji su u tijeku ili na takve buduće postupke. Opći sud je iskrivio njegov argument utvrdivši da mu je namjera načelno bila zaštititi se od mogućnosti da mu nacionalni sud naloži naknadu štete, što ne predstavlja interes koji zaslužuje zaštitu (točke 109. i 110. pobijane presude). Njegov interes ne leži naime u tome da izbjegne naknadu štete, nego u izbjegavanju situacija u kojima bi ga se u okviru takvih tužbi za naknadu štete tretiralo diskriminirajuće jer bi ga objava informacija iz njegove izjave dovela u nepovoljan položaj u odnosu na ostale sudionike u zabranjenom sporazumu.

163. Zaključujem da se opširnija objava, kako proizlazi iz točaka 103. i 104. pobijane presude, a koju je planirala Komisija, odnosila, među ostalim, na obrazloženje odluke VPP o načinu funkcioniranja zabranjenog sporazuma, što je oštećenim trećim stranama moglo olakšati dokazivanje građanskopravne odgovornosti žalitelja i drugih poduzetnika koji su sudjelovali u povredi. Radi se dakle o informacijama koje olakšavaju dokazivanje odgovornosti svih članova zabranjenog sporazuma.

164. U tom pogledu, čak i pod pretpostavkom da se žalitelj opravdano može pozvati na svoj interes sprječavanja stvaranja poveznice između danih informacija i sebe kao izvora tih informacija, taj je interes zajamčen uklanjanjem doslovnih citata i ostalih informacija koje bi mogle dovesti do utvrđivanja izvora.

165. Međutim, ne radi se o interesu koji zaslužuje zaštitu ako se žalitelj želi pozvati na svoj interes zatajivanja važnosti uloge koju je imao u organizaciji povrede, a koja proizlazi iz spomenutih informacija, s ciljem da se taj aspekt ne pojavljuje u tužbama za naknadu štete ili regresnim tužbama, što je navela Komisija uputivši na točke 107. i 110. pobijane presude i na tamo navedenu sudsku praksu Suda s obzirom na pravo na naknadu štete prouzročene ponašanjem koje je protivno tržišnom natjecanju.

166. Zbog toga treći dio ne smatram osnovanim.

e) Četvrti dio

167. Četvrtim dijelom žalitelj iznosi prigovor u odnosu na točke 124. do 126. pobijane presude te se poziva na povredu prava o zaštiti privatnog života koja proizlazi iz članka 7. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.

168. Kao što je Opći sud istaknuo u točki 124. pobijane presude, informacije koje Komisija dobiva od poduzetnika dio su njihove privatne djelatnosti i kao takve podliježu zaštiti privatnog života.

169. Iako se poštovanje tog prava – prema daljnjem navodu Općeg suda – zahtijeva kada su u pitanju informacije koje su prikupljene prilikom istrage povrede prava tržišnog natjecanja Unije, osoba na koju se odnosi ne može se pozvati na to pravo kako bi istaknula narušavanje svojeg ugleda, koje na predvidljiv način proizlazi iz njezina vlastita protupravnog postupanja (točka 125. pobijane presude). Dakle, zaštita privatnog života ne može se suprotstavljati objavi informacija koje se odnose na sudjelovanje poduzetnika u od strane Komisije utvrđenoj povredi prava tržišnog natjecanja (točka 126. pobijane presude).

170. Žalitelj smatra da to razmatranje ne vrijedi za ovaj slučaj jer objavljivanje spornih informacija nije predvidiva posljedica njegova sudjelovanja u povredi.

171. Napominjem da žalitelj ne osporava zaključak Općeg suda prema kojem se on ne može pozivati na narušavanje svojeg ugleda koje proizlazi iz objave informacija o njegovu sudjelovanju u protupravnim postupcima jer je to narušavanje bilo predvidljivo i rezultat je njegova vlastitog djelovanja. Među ostalim, taj se zaključak temelji na stalnoj sudskoj praksi Europskog suda za ljudska prava prema kojoj je Opći sud povukao paralelu ( 62 ).

172. Pored navodnog narušavanja ugleda koje je Opći sud provjerio i odbio, žalitelj ne navodi u kojoj bi mjeri objava spornih informacija utjecala na njegovo pravo zaštite privatnog života.

173. Zbog toga smatram da i četvrti dio, a time i drugi žalbeni razlog u cijelosti, treba odbiti.

C – Treći žalbeni razlog

174. Svojim trećim žalbenim razlogom žalitelj ističe da je Opći sud pri ocjeni načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja počinio pogrešku koja se tiče prava.

175. Žalitelj u bitnome prigovara odbacivanju svojega argumenta kojim tvrdi da bi nova objava odluke VPP predstavljala povredu njegovih legitimnih očekivanja, osobito zato što bi se takav čin sveo na, s jedne strane, ukidanje povoljne odluke donesene uz prvu objavu 2007., i, s druge strane, na promjenu dosadašnje prakse Komisije.

1. Pobijana presuda

176. Opći sud je u točkama 159. do 163. pobijane presude u okviru četvrtog tužbenog razloga ispitao i odbio kao neosnovan argument žalitelja prema kojem objava prve inačice odluke VPP iz 2007. koja nije bila povjerljiva predstavlja izvor njegovih legitimnih očekivanja.

177. Opći sud je odlučio da Komisija može dobrovoljno objaviti opširniju verziju odluke VPP čiji sadržaj prelazi minimalnu količinu potrebnih informacija i odlučiti u tom izdanju objaviti i informacije čija objava nije propisana ako njihova objava nije nespojiva sa zaštitom profesionalne tajne. Sama činjenica da je Komisija 2007. objavila prvu inačicu odluke VPP koja nije povjerljiva i istu nije označila kao privremenu žalitelju nije mogla služiti kao konkretno osiguranje da se kasnije neće objaviti nova, detaljnija, inačica koja nije povjerljiva te odluke. Pri takvoj kasnijoj objavi može se osobito uzeti u obzir da su osjetljive poslovne informacije zastarjele.

2. Argumenti stranaka

178. Žalitelj u točkama 136. do 165. pobijane presude prigovara odbijanju svojega argumenta o povredi načela zaštite legitimnih očekivanja i pravne sigurnosti.

179. Kao prvo, Opći sud nije poštovao sudsku praksu Suda prema kojoj se zakoniti upravni akti doneseni u korist pojedinca načelno ne mogu ukinuti ili opozvati ( 63 ). Komisija je time što je 2007. objavila prvu inačicu koja nije povjerljiva odluke VPP prihvatila ona uklanjanja koja je žalitelj želio i završila postupak objave donijevši odluku u korist žalitelja. Opoziv te odluke predviđen u spornoj odluci protivan je uvjetima koji su utvrđeni u sudskoj praksi.

180. Kao drugo, Opći sud je neopravdano odbio žaliteljevu tvrdnju u odnosu na promjenu prijašnje prakse Komisije. Čak i ako bi Komisija imala slobodu promijeniti svoju praksu koja rezultira iz Obavijesti o suradnji iz 2006. i – za buduće slučajeve – smanjiti razinu zaštite izjava danih u okviru pokajničkog programa, ona ipak ne može intervenirati na štetu žalitelja u slučaju koji je završen objavom u 2007. godini.

181. Komisija se protivi toj tvrdnji ukazujući prije svega na glavne razloge pobijane presude.

3. Analiza

182. Argumentacija žalitelja u vezi s postojećim žalbenim razlogom dijeli se u bitnome na dva dijela i odnosi se s jedne strane na povredu uvjeta za ukidanje upravnog akta i s druge strane na povredu legitimnih očekivanja s obzirom na to da je Komisija navodno promijenila svoju praksu.

a) Prvi dio

183. Prema stalnoj sudskoj praksi, kasnije ukidanje pojedinačnih upravnih akta općenito je podložno vrlo strogim uvjetima. Sud je priznao pravo institucija Unije da se protuzakoniti pravni akt može ukinuti ako se to dogodi unutar određenog razumnog roka i poštujući legitimna očekivanja osobe u čiju je korist donesen ( 64 ). Iz toga se može zaključiti da je ukidanje pojedinačnog zakonitog akta iz kojeg proizlaze prava načelno isključeno ( 65 ).

184. Garancije koje su u tom kontekstu dodijeljene dotičnoj osobi priznaju se, međutim, samo ako taj postupak zasniva prava, na način da utječe na pravnu i činjeničnu situaciju te osobe ( 66 ).

185. U predmetnom slučaju žalitelj ističe da je Komisija objavom prve inačice koja nije povjerljiva odluke VPP 2007. prihvatila uklanjanja koja je on želio i da se takva odluka ne može ukinuti.

186. Da bismo se mogli osvrnuti na taj argument potrebno je utvrditi je li Komisija u okviru objave iz 2007. zauzimala stav o povjerljivosti informacija koje nisu bile sadržane u tada objavljenoj inačici odluke VPP.

187. Napominjem da Komisija, kao što to proizlazi iz točke 163. pobijane presude, nije donijela nikakvu konkretnu odluku koja bi u odnosu na žalitelja mogla predstavljati obvezu da u budućnosti ne objavljuje određene informacije koje su 2007. bile uklonjene.

188. Argument žalitelja time dovodi do pitanja je li se Komisija implicitno izjasnila o povjerljivosti informacija koje nisu objavljene 2007. samim time što ih tada nije uvrstila u objavljenu inačicu koja nije bila povjerljiva.

189. Smatram da se iz okolnosti objave u 2007. ne može izvesti zaključak o takvoj implicitnoj odluci. Komisija naime, kao što je u točki 161. pobijane presude utvrđeno, prilikom primjene članka 30. stavka 2. Uredbe br. 1/2003 raspolaže širokim manevarskim prostorom za određivanje opsega javno dostupnih informacija. Iz spomenute se Uredbe ni na koji način ne može zaključiti da je Komisija dužna prilikom prve objave zauzeti konačno stajalište.

190. Unatoč tome postoji više razloga kojima se može opravdati kasnija opširnija objava odluke.

191. Naime, kako bi javnost mogla spoznati razloge njezine odluke, Komisija je dužna uzeti u obzir načelo transparentnosti i odmah sastaviti barem privremenu inačicu koja nije povjerljiva svoje odluke koja sadržava one elemente koji nisu zahvaćeni zahtjevima za povjerljivo postupanje o kojima se ne može odmah odlučiti ( 67 ). S obzirom na stroge rokove definirane u Uredbi br. 1049/2001 zahtjev za transparentnošću može opravdati nekoliko uzastopnih objava iste odluke.

192. Osim toga, kasnija objava može, kao što je to Opći sud naveo u točki 162. pobijane presude, biti opravdana činjenicom da određene povjerljive informacije mogu s vremenom izgubiti osjetljiv karakter.

193. Sama činjenica da inačica koja nije povjerljiva odluke VPP objavljene 2007. nije označena kao „privremena” nije dostatna, kao što je to Opći sud pravilno utvrdio u točkama 106. i 161. pobijane presude, kao dokaz da je Komisija zauzela konačno stajalište u vezi s opsegom objave i implicitno se obvezala da u budućnosti neće objaviti novu, detaljniju, javnu inačicu koja nije povjerljiva te odluke.

194. Zbog toga predlažem odbijanje prvog dijela.

b) Drugi dio

195. Iz argumenta žalitelja vidljivo je, neovisno o tome jesu li sporne informacije povjerljive ili nisu, da on ističe povredu načela zaštite legitimnih očekivanja zbog navodne promjene prakse Komisije.

196. Želio bih podsjetiti na to da su, prema stalnoj sudskoj praksi pretpostavke za pravo na pozivanje na načelo zaštite legitimnih očekivanja, jasne, bezuvjetne i unificirane garancije iz ovlaštenih i pouzdanih izvora koje nadležna tijela Unije osiguravaju zainteresiranoj osobi ( 68 ).

197. Garancije Komisije iz Obavijesti o suradnji iz 2002. i 2006. odnose se isključivo na objavu izjava danih u okviru pokajničkog programa i drugih dokumenata koji su izneseni u okviru pokajničkog programa (točke 137. i 138. pobijane presude).

198. Zbog toga se prema mojem mišljenju ne može, čak i ako polazimo od toga da iz tih obavijesti proizlazi opravdano očekivanje osiguranja povjerljivosti izjava danih u okviru pokajničkog programa, očekivati da informacije o povredama iz tih izjava neće biti navedene u javnoj inačici Komisijine odluke.

199. Smatram dakle da se argument žalitelja kojim on ističe povredu načela zaštite legitimnih očekivanja uzrokovanu izmjenom prakse Komisije ne može uspješno iznijeti.

200. Poželjno je, dakako, da je provođenje pokajničkog programa povezano s uvjetima koji su za pokajnike jasni i predvidljivi ( 69 ). Osim toga, potrebno je naglasiti da Komisija svojedobno nije definirala nikakve precizne upute za izradu javnih inačica svojih odluka, pri čemu se postavlja pitanje o upotrebi informacija dobivenih u okviru pokajničkog programa. Međutim, tvrdnja da se Komisija u odnosu na žalitelja nije držala jasnih obećanja ne može se temeljiti samo na tome.

201. U skladu s time predlažem da se treći žalbeni razlog, a time i žalba, odbiju u cijelosti.

D – Zaključne napomene

202. Želio bih završiti svoju ocjenu iznošenjem nekoliko općenitih napomena vezanih uz sustav dokazivanja iz Direktive 2014/104. Iako je donesena nakon nastanka činjenica relevantnih u ovom sporu, smatram da bi Komisija, ako na kraju predmetnog žalbenog postupka izvrši planiranu objavu, ipak trebala uzeti tu direktivu u obzir.

203. Donošenjem Direktive 2014/104 završena je rasprava o opsegu zaštite izjava poduzetnika pokajnika. Direktiva propisuje apsolutnu zaštitu tih izjava od objave u okviru tužbi za naknadu štete i posebno razlikuje te izjave i već postojeće informacije koje se mogu objaviti. Takvim se rješenjem postiže pravedna ravnoteža suprotstavljenih interesa ( 70 ).

204. U kontekstu objave odluka Komisije, smatram da apsolutna zaštita izjava danih u okviru pokajničkog programa ne pruža istu razinu zaštite u njima sadržanim informacijama o činjenicama koje se odnose na povredu. Pristup javnosti informacijama o činjenicama koje se odnose na povredu jedan je od temeljnih elemenata tužbi za naknadu štete jer oštećenim trećim stranama omogućuje informiranje o zabranjenom sporazumu te olakšava utvrđivanje činjenica koje se odnose na postojanje i opseg odgovornosti s obzirom na sve članove zabranjenog sporazuma.

205. Kada bi se apsolutna zaštita iz Direktive 2014/104 za izjave dane u okviru pokajničkog programa proširila na informacije o činjenicama koje se odnose na povredu, mogla bi se poremetiti osjetljiva ravnoteža postignuta tom direktivom. S obzirom na pomanjkanje odgovarajuće eksplicitne odredbe u tom smislu, iz Direktive 2014/104 ne može se izvesti tako opsežna zaštita dokumenata iz pokajničkog programa. Međutim, u uvodnoj izjavi 26. te direktive posebno je naglašeno da ograničenja otkrivanja dokaza ne bi trebala spriječiti tijela nadležna za tržišno natjecanje u objavljivanju njihovih odluka u skladu s primjenjivim pravom Unije ili nacionalnim pravom.

206. Zbog toga se informacije u izjavama danima u okviru pokajničkog programa, prema mojem mišljenju, mogu koristiti u javnim inačicama odluka Komisije pod jednim uvjetom, a to je da se iz njih uklone poveznice koje upućuju na izvor informacija ( 71 ).

207. Čak i pod uvjetom da se pokajnik, s obzirom na to da njegovo sudjelovanje u pokajničkom programu podrazumijeva odricanje od prava na to da ne tereti sam sebe, može pouzdati u to da se njegova izjava dana u okviru pokajničkog programa tretira povjerljivo, to bi se očekivanje odnosilo samo na zaštitu izjave kao takve, njezinih citata i ostalih informacija koje direktno upućuju na izjavu kao izvor. To, međutim, ne vrijedi za objavu informacija o činjenicama koje se odnose na povredu.

208. Zaključno bih još ukazao na to da postoje tenzije između primjene prava tržišnog natjecanja od strane javnih tijela i uloge građanskopravnih tužbi za naknadu štete u različitim konstelacijama. Interesi pokajnika štite se i drugim mjerama, koje su za interese oštećenih trećih osoba manje nepovoljne, osobito ograničavanjem njihove solidarne odgovornosti ( 72 ).

VIII – Zaključak

209. S obzirom na sve prethodno navedeno, predlažem Sudu da odbije žalbu i naloži snošenje troškova postupka Evonik Degussa GmbH, uključujući troškove postupka privremene pravne zaštite.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) T‑341/12, EU:T:2015:51, u daljnjem tekstu: pobijana presuda.

( 3 ) Odluka Komisije od 24. svibnja 2012. o odbijanju zahtjeva za povjerljivo postupanje Evonika Degusse na temelju članka 8. Odluke predsjednika Europske komisije 2011/695/EU od 13. listopada 2011. o funkciji i opisu posla službenika za usmene rasprave u određenim postupcima tržišnog natjecanja (predmet COMP/38.620 – vodikov peroksid i perborat, u daljnjem tekstu: sporna odluka).

( 4 ) Napominjem da je problematika otkrivanja i povjerljivosti u okviru tužbi za naknadu štete nedavno bila predmetom rasprave u okviru XXVII. kongresa FIDE (FIDE XXVII Congress Proceedings Vol. 2, Private Enforcement and Collective Redress in European Competition Law, Budapest 2016, vidjeti pitanja 44. do 55.).

( 5 ) Osim presude donesene u ovom predmetu, u tri presude Općeg suda, od kojih je protiv jedne podnesena žalba, radilo se o istoj problematici: presude od 28. siječnja 2015., Akzo Nobel i dr./Komisija (T‑345/12, EU:T:2015:50), od 15. srpnja 2015., AGC Glass Europe i dr./Komisija (T‑465/12, EU:T:2015:505, protiv koje je podnesena žalba u predmetu C‑517/15 P koji je u tijeku), i od 15. srpnja 2015., Pilkington Group/Komisija (T‑462/12, EU:T:2015:508).

( 6 ) Uredba Vijeća od 16. prosinca 2002. (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.).

( 7 ) Odluka predsjednika Europske komisije od 13. listopada 2011. (SL 2011., L 275, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 295.).

( 8 ) SL 2002., C 45, str. 3.

( 9 ) Petim tužbenim razlogom istaknuta je povreda članka 28. stavka 1. Uredbe br. 1/2003 i povreda Obavijesti Komisije o pravilima uvida u spis Komisije u predmetima koji se vode prema člancima [101. UFEU‑a] i [102. UFEU‑a], člancima 53., 54. i 57. Sporazuma o EGP‑u i Uredbi Vijeća (EZ) br. 139/2004 (SL 2005., C 325, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 49.; u daljnjem tekstu: Obavijest o uvidu u spis).

( 10 ) Odluka Komisije od 23. svibnja 2001. o opisu posla službenika za usmene rasprave u određenim postupcima tržišnog natjecanja (SL 2001., L 162, str. 21.).

( 11 ) Vidjeti presude Općeg suda od 30. svibnja 2006., Bank Austria Creditanstalt/Komisija (T‑198/03, EU:T:2006:136, t. 34.) i od 12. listopada 2007., Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse/Komisija (T‑474/04, EU:T:2007:306, t. 66.).

( 12 ) Vidjeti odgovarajuću Uredbu (EZ) br. 45/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2000. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka u institucijama i tijelima [Unije] i o slobodnom kretanju takvih podataka (SL 2001., L 8, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 34., str. 6.) te članak 4. Uredbe (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (SL 2001., L 145, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 70.).

( 13 ) Uredba Komisije od 7. travnja 2004. o postupcima koje Komisija vodi na temelju članaka 81. i 82. Ugovora o EZ‑u (SL 2004., L 123, str. 18.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 298.).

( 14 ) Vidjeti presude od 24. lipnja 1986., AKZO Chemie i AKZO Chemie UK/Komisija (53/85, EU:C:1986:256, t. 28.), od 19. svibnja 1994., SEP/Komisija (C‑36/92 P, EU:C:1994:205, t. 37.), od 14. veljače 2008., Varec (C‑450/06, EU:C:2008:91, t. 49.), i od 29. ožujka 2012., Interseroh Scrap i Metals Trading (C‑1/11, EU:C:2012:194, t. 43.).

( 15 ) Područje protupravnog prisvajanja poslovnih tajni nedavno je harmonizirano Direktivom (EU) 2016/943 Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2016. o zaštiti neotkrivenih znanja i iskustva te poslovnih informacija (poslovne tajne) od nezakonitog pribavljanja, korištenja i otkrivanja (SL 2016., L 157, str. 1.). Ta Direktiva ne dovodi u pitanje propise o otkrivanju informacija upravnim tijelima (članak 1. stavak 2. točka (b)).

( 16 ) Sud je utvrdio da se radi o općem načelu koje vrijedi i za informacije koje daju fizičke osobe kada su iste po svojoj prirodi povjerljive. Vidjeti presudu od 7. studenoga 1985., Adams/Komisija (145/83, EU:C:1985:448, t. 34.), i mišljenje nezavisnog odvjetnika C. O. Lenza u predmetu AKZO Chemie i AKZO Chemie UK/Komisija (53/85, EU:C:1986:25).

( 17 ) U slučaju informacija koje se daju potpuno dobrovoljno, ali uz zahtjev za povjerljivo postupanje radi očuvanja anonimnosti informanta, tijelo koje je primilo te informacije ima dužnost poštovati taj uvjet (vidjeti presude od 7. studenoga 1985., Adams/Komisija (145/83, EU:C:1985:448, t. 34.), od 18. rujna 1996., Postbank/Komisija (T‑353/94, EU:T:1996:119, t. 86.), od 6. srpnja 2000., Volkswagen/Komisija (T‑62/98, EU:T:2000:180, t. 279.), i od 5. travnja 2006., Degussa/Komisija (T‑279/02, EU:T:2006:103, t. 409.)).

( 18 ) Vidjeti u vezi s pristupom spisu presude od 1. travnja 1993., BPB Industries i British Gypsum/Komisija (T‑65/89, EU:T:1993:31, t. 33.), i od 6. travnja 1995., BPB Industries i British Gypsum/Komisija (C‑310/93 P, EU:C:1995:101, t. 26.). Sud je utvrdio da treći poduzetnici koji Komisiji predaju dokumente čija bi predaja prema njihovu mišljenju mogla rezultirati njihovim kažnjavanjem, mogu biti spremni na njihovu predaju samo ako bi bili sigurni da će se njihov zahtjev za povjerljivo postupanje uzeti u obzir. Vidjeti osobito presude od 28. travnja 1999., Endemol/Komisija (T‑221/95, EU:T:1999:85, t. 66.), i od 25. listopada 2002., Tetra Laval/Komisija (T‑5/02, EU:T:2002:264, t. 98.).

( 19 ) Vidjeti Obavijest o uvidu u spis, t. 17. do 20.

( 20 ) Presude Općeg suda od 30. svibnja 2006., Bank Austria Creditanstalt/Komisija (T‑198/03, EU:T:2006:136, t. 71.), i od 12. listopada 2007., Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse/Komisija (T‑474/04, EU:T:2007:306, t. 65.).

( 21 ) Želio bih ukazati na to da je Sud već imao priliku tumačiti obvezu profesionalne tajne u okviru predostrožne tajne (vidjeti presudu od 12. studenoga 2014., Altmann i dr., C‑140/13, EU:C:2014:2362). U drugom predmetu sub iudice se radi o pitanju pod kojim pretpostavkama informacije koje su dostavljene nadzornom tijelu za financijska tržišta potpadaju pod pojam „povjerljive informacije” (predmet Baumeister, C‑15/16).

( 22 ) Vidjeti uvodne izjave 3. i 8. Odluke 2011/695. U nekim državama članicama uveden je sličan oblik ili slična funkcija, posebice „Procedural Adjudicator” (miritelj) pri Office of Fair Trading (OFT) u Ujedinjenoj Kraljevini.

( 23 ) Vidjeti točku 182. ovog mišljenja.

( 24 ) Presuda od 24. lipnja 1986. (53/85, EU:C:1986:256, t. 29.).

( 25 ) U kasnijoj presudi od 15. srpnja 2015., AGC Glass Europe i dr./Komisija (T‑465/12, EU:T:2015:505, t. 59.), Opći sud je upućujući na točku 43. pobijane presude presudio da se nadležnost službenika za usmene rasprave u vezi s povjerljivim informacijama ograničava na prigovore koji se tiču „primjene pravnih propisa u odnosu na povjerljivost informacije kao takve” i ne vrijedi za informacije „koje se ističu s ciljem povjerljivog tretmana informacija, neovisno o pitanju je li ista sama po sebi povjerljiva”.

( 26 ) Vidjeti točku 43. ovog mišljenja.

( 27 ) Presude od 9. lipnja 1992., Lestelle/Komisija (C‑30/91 P, EU:C:1992:252, t. 28.), i od 9. rujna 2008., FIAMM i dr./Vijeće i Komisija (C‑120/06 P i C‑121/06 P, EU:C:2008:476, t. 187.).

( 28 ) Vidjeti u tom smislu presude od 14. veljače 1990., Delacre i dr./Komisija (C‑350/88, EU:C:1990:71, t. 16.), i od 15. studenoga 2012., Rat/Bamba (C‑417/11 P, EU:C:2012:718, t. 53. i 54. kao i tamo navedenu sudsku praksu).

( 29 ) Vidjeti u tom smislu presudu od 6. studenoga 2014., Italija/Komisija (C‑385/13 P, EU:C:2014:2350, t. 116.), i, u vezi s praksom Općeg suda, presude od 18. prosinca 2003., Olivieri/Komisija i EMEA (T‑326/99, EU:T:2003:351, t. 55.), od 27. lipnja 2007., Nuova Gela Sviluppo/Komisija (T‑65/04, EU:T:2007:189, t. 49.), od 19. travnja 2013., Italija/Komisija (T‑99/09 i T‑308/09, EU:T:2013:200, t. 69. do 72.), od 13. prosinca 2013., Mađarska/Komisija (T‑240/10, EU:T:2013:645, t. 91.), i od 11. lipnja 2015., Laboratoires CTRS/Komisija (T‑452/14, EU:T:2015:373, t. 60.).

( 30 ) Vidjeti o tome, kao primjer iz žigovnog prava Unije, sudsku praksu po kojoj se, ako jedno žalbeno vijeće Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) potvrdi odluku nižeg stupnja, moraju uzeti u obzir oba navedena obrazloženja. Vidjeti presude od 17. ožujka 2016., Naazneen Investments/OHIM (C‑252/15 P, EU:C:2016:178, t. 31.), od 21. studenoga 2007., Wesergold Getränkeindustrie/OHIM – Lidl Stiftung (VITAL FIT) (T‑111/06, EU:T:2007:352, t. 64.), i od 18. ožujka 2016., El Corte Inglés/OHIM – STD Tekstil (MOTORTOWN) (T‑785/14, EU:T:2016:160, t. 42.).

( 31 ) Vidjeti uvodne izjave 8. i 15. kao i članak 1. Odluke 2011/695.

( 32 ) Presuda od 27. veljače 2014. (C‑365/12 P, EU:C:2014:112, t. 86.).

( 33 ) Presude Općeg suda od 30. svibnja 2006., Bank Austria Creditanstalt/Komisija (T‑198/03, EU:T:2006:136, t. 71.), i od 12. listopada 2007., Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse/Komisija (T‑474/04, EU:T:2007:306, t. 65.).

( 34 ) SL 2006., C 298, str. 17. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 62.)

( 35 ) Presuda od 30. svibnja 2006. (T‑198/03, EU:T:2006:136)

( 36 ) Obavijest o suradnji iz 2002. koja je mjerodavna za činjenice u glavnom postupku upućuje, bez pobližeg objašnjenja, na „pisana očitovanja” upućena Komisiji (t. 33.). Pojam „izjava poduzetnika” pokajnika objašnjava se u točkama 6. do 9. i 31. Obavijesti o suradnji iz 2006. kao i u članku 4.a stavku 2. Uredbe br. 773/2004, izmijenjene Uredbom (EU) 2015/1348. Vidjeti također definiciju pojma „izjava poduzetnika pokajnika” u članku 2. točki 16. Direktive 2014/104/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. studenoga 2014. o određenim pravilima kojima se uređuju postupci za naknadu štete prema nacionalnom pravu za kršenje odredaba prava tržišnog natjecanja država članica i Europske unije (SL 2014., L 349, str. 1.).

( 37 ) Obavijesti o suradnji iz 2002. (t. 32. i 33.) i iz 2006. (t. 40.).

( 38 ) Obavijest o suradnji iz 2006. (t. 6. i 33.) kao i Obavijest Komisije o suradnji između Komisije i sudova država članica EU‑a u primjeni članaka [101. UFEU‑a] i [102. UFEU‑a] (SL 2004., C 101, str. 54., t. 26.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 242.; u daljnjem tekstu: Obavijest o suradnji između Komisije i sudova država članica).

( 39 ) Vidjeti Obavijest Komisije o suradnji u okviru Mreže tijela za zaštitu tržišnog natjecanja (SL 2004., C 101, str. 43., t. 40. i 41.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 231.) i model Europske mreže za zaštitu tržišnog natjecanja u okviru pokajničkih programa (t. 30.).

( 40 ) Osobito u predmetima u kojima su donesene sljedeće presude: od 14. lipnja 2011., Pfleiderer (C‑360/09, EU:C:2011:389, vidjeti točku 17. mišljenja nezavisnog odvjetnika J. Mazáka u istom predmetu, C‑360/09, EU:C:2010:782) i od 27. veljače 2014., Komisija/EnBW (C‑365/12 P, EU:C:2014:112, vidjeti točku 31. mišljenja nezavisnog odvjetnika P. Cruz Villalóna u istom predmetu C‑365/12 P, EU:C:2013:643).

( 41 ) Vidjeti točku 141. pobijane presude.

( 42 ) Presuda od 14. lipnja 2011. (C‑360/09, EU:C:2011:389, t. 30. i 31.)

( 43 ) Presude od 13. srpnja 2006., Manfredi i dr. (C‑295/04 do C‑298/04, EU:C:2006:461, t. 91.), i od 20. rujna 2001., Courage i Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, t. 27.)

( 44 ) Nezavisni odvjetnik J. Mazák je u mišljenju u predmetu Pfleiderer (C‑360/09, EU:C:2010:782, t. 44.) predložio ograničavanje mogućnosti otkrivanja sadržaja dragovoljnih izjava pokajnika koje terete same pokajnike.

( 45 ) Presuda od 27. veljače 2014. (C‑365/12 P, EU:C:2014:112, t. 92. i 93.)

( 46 ) Vidjeti točku 145. pobijane presude i dokument dostupan na internetskoj stranici Komisije (http://ec.europa.eu/competition/court/amicus_curiae_2011_national_grid_en.pdf).

( 47 ) Otkrivanjem tih izjava bi naime građanskopravna odgovornost pokajnika mogla biti aktivirana uz uvjete koji su nepovoljniji od onih koje imaju drugi sudionici u povredi, pri čemu bi mogao biti doveden u pitanje poticaj za otkrivanje zabranjenih sporazuma. Vidjeti Obavijest o suradnji između Komisije i sudova država članica (t. 45.), Obavijest o suradnji iz 2006. (t. 6.) i presudu od 14. lipnja 2011., Pfleiderer (C‑360/09, EU:C:2011:389, t. 26. i 27.).

( 48 ) Nezavisni odvjetnik J. Mazák je u točki 45. svojeg mišljenja u predmetu Pfleiderer (C‑360/09, EU:C:2010:782) upozorio na to da bonus‑podnositelji na temelju prakse Saveznog kartelnog ureda (Njemačka) mogu imati opravdano povjerenje.

( 49 ) Vidjeti točku 43. ovog mišljenja.

( 50 ) Vidjeti također točku 42. predmetnog mišljenja.

( 51 ) Presuda od 27. veljače 2014. (C‑365/12 P, EU:C:2014:112)

( 52 ) Opći sud je u svojoj sudskoj praksi ukazao i na taj aspekt. Vidjeti presudu od 7. listopada 2014., Schenker/Komisija (T‑534/11, EU:T:2014:854, t. 114. i 115.).

( 53 ) Obavijest o uvidu u spis, t. 23.

( 54 ) Vidjeti rješenja navedena u točki 84. pobijane presude od 15. studenoga 1990., Rhône‑Poulenc i dr./Komisija (T‑1/89 do T‑4/89 i T‑6/89 do T‑15/89, EU:T:1990:69, t. 23.), od 22. veljače 2005., Hynix Semiconductor/Vijeće (T‑383/03, EU:T:2005:57, t. 60. i tamo navedenu sudsku praksu), od 8. svibnja 2012., Spira/Komisija (T‑108/07, EU:T:2012:226, t. 65.), i od 10. svibnja 2012., Spira/Komisija (T‑354/08, EU:T:2012:231, t. 47.).

( 55 ) Vidjeti članak 4. stavak 7. Uredbe br. 1049/2001 i presudu od 28. lipnja 2012., Komisija/Éditions Odile Jacob (C‑404/10 P, EU:C:2012:393, t. 124. do 126.).

( 56 ) Vidjeti točke 115. do 129. predmetnog mišljenja.

( 57 ) Vidjeti točku 129. predmetnog mišljenja.

( 58 ) Presuda od 27. veljače 2014., Komisija/EnBW (C‑365/12 P, EU:C:2014:112, t. 92. i 93.)

( 59 ) Presuda Općeg suda od 30. svibnja 2006., Bank Austria Creditanstalt/Komisija (T‑198/03, EU:T:2006:136, t. 75.), i od 12. listopada 2007., Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse/Komisija (T‑474/04, EU:T:2007:306, t. 64.).

( 60 ) Iz smjernica koje je Komisija donijela nakon objave pobijane presude proizlazi da Komisija u javnoj inačici svojih odluka o primjeni čl. 101. UFEU‑a uobičajeno po službenoj dužnosti skriva citate iz izjava danih u okviru pokajničkog programa i informacije koje mogu direktno ili indirektno omogućiti identifikaciju izvora određenih informacija iznesenih u okviru pokajničkog programa. Vidjeti „Guidance on the preparation of public versions of Commission Decisions adopted under Articles 7 to 10, 23 and 24 of Regulation 1/2003”, 26. svibnja 2015. (http://ec.europa.eu/competition/antitrust/guidance_on_preparation_of_public_versions_antitrust_04062015.pdf, t. 22. c.).

( 61 ) Presuda od 30. svibnja 2006. (T‑198/03, EU:T:2006:136)

( 62 ) Vidjeti točku 125. pobijane presude.

( 63 ) Vidjeti presudu od 17. travnja 1997., de Compte/Parlament (C‑90/95 P, EU:C:1997:198, t. 35. i tamo navedenu sudsku praksu).

( 64 ) Vidjeti u tom smislu presude od 3. ožujka 1982., Alpha Steel/Komisija (14/81, EU:C:1982:76, t. 10. do 12.), od 26. veljače 1987., Consorzio Cooperative d’Abruzzo/Komisija (15/85, EU:C:1987:111, t. 12. do 17.), od 20. lipnja 1991., Cargill/Komisija (C‑248/89, EU:C:1991:264, t. 20.), i od 20. lipnja 1991., Cargill (C‑365/89, EU:C:1991:266, t. 35.).

( 65 ) Presuda od 22. ožujka 1961., Snupat/Visoka vlast (42/59 i 49/59, EU:C:1961:5, str. 111.).

( 66 ) Presude od 22. ožujka 1961., Snupat/Visoka vlast (42/59 i 49/59, EU:C:1961:5, str. 111.), od 24. siječnja 2002., Conserve Italia/Komisija (C‑500/99 P, EU:C:2002:45, t. 90.), od 16. prosinca 2010., Athinaïki Techniki/Komisija (C‑362/09 P, EU:C:2010:783, t. 79.), i točka 75. mišljenja nezavisnog odvjetnika Y. Bota u predmetu Jager & Polacek/OHIM (C‑402/11 P, EU:C:2012:424). Usporediti u tom smislu i presude od 10. srpnja 1997., AssiDomän Kraft Products i dr./Komisija (T‑227/95, EU:T:1997:108, t. 41.), i od 12. svibnja 2011., Région Nord‑Pas‑de‑Calais i Communauté d’Agglomération du Douaisis/Komisija (T‑267/08 i T‑279/08, EU:T:2011:209, t. 190.).

( 67 ) Presuda od 7. listopada 2014., Schenker/Komisija (T‑534/11, EU:T:2014:854, t. 137.)

( 68 ) Presuda od 13. lipnja 2013., HGA i dr./Komisija (C‑630/11 P do C‑633/11 P, EU:C:2013:387, t. 132. i tamo navedena sudska praksa).

( 69 ) Nezavisni odvjetnik J. Mazák u svojem je mišljenju u predmetu Pfleiderer (C‑360/09, EU:C:2010:782, t. 32.) utvrdio da su transparentnost i predvidljivost nužne pretpostavke za efikasnu funkciju pokajničkog programa.

( 70 ) Vidjeti članak 2. točke 16. i 17., kao i članak 6. stavak 6. točku (a) Direktive 2014/104. Obavijest o suradnji iz 2006. i Obavijest o suradnji između Komisije i sudova država članica, na odgovarajući način su izmijenjeni (SL 2015., C 256, str. 1. i str. 5.).

( 71 ) Iako u uvodnoj izjavi 26. Direktive 2014/104 stoji da iznimka od otkrivanja vrijedi za „doslovne navode iz izjava poduzetnika pokajnika”, mišljenja sam da se to treba tumačiti na način da su izjave zaštićene od djelomičnog otkrivanja u kontekstu koji bi upućivao na izvor citata.

( 72 ) Vidjeti članak 11. stavak 4. Direktive 2014/104.