MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MACIEJA SZPUNARA

od 3. veljače 2015. ( 1 )

Predmet C‑5/14

Kernkraftwerke Lippe‑Ems GmbH

protiv

Hauptzollamt Osnabrück

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Finanzgericht Hamburg (Njemačka))

„Zahtjev za prethodnu odluku — Propis države članice koji predviđa porez na nuklearno gorivo — Sukladnost s nacionalnim ustavom i pravom Unije — Direktiva 2003/96/EZ — Članci 2. i 14. — Direktiva 2008/118/EZ — Članak 1. — Članak 107. UFEU‑a — Članci 93., 191. i 192. AE‑a“

Uvod

1. Protivi li se pravo Unije uvođenju države članice operatorima nuklearnih elektrana poreza na korištenje fisibilnih materijala? To je u biti pitanje koje nam postavlja Finanzgericht Hamburg (financijski sud u Hamburgu, Njemačka).

2. To pitanje sadržava više dijelova. Odnosi se, naime, na odredbe UFEU‑a, Ugovora o osnivanju Europske zajednice za atomsku energiju (UEZAE) kao i na odnos između tih dvaju Ugovora. Također, bit će potrebno analizirati usklađeni sustav trošarina na energente i električnu energiju.

3. Naposljetku ? ili, točnije, prije započinjanja ? potrebno je ispitati problem povezanosti prethodnog postupka s postupcima ocjene ustavnosti u državama članicama.

Pravni okvir

Pravo Unije

4. Članci 107. i 267. UFEU‑a kao i članci 93., 191. i 192. AE‑a predstavljaju odredbe primarnog prava koje čine pravni okvir ovog predmeta. Budući da su one dovoljno poznate, neću ih navoditi.

5. Usklađeni sustav za trošarine na energente i električnu energiju temelji se na Direktivi Vijeća 2008/118/EZ od 16. prosinca 2008. o općim aranžmanima za trošarine i o stavljanju izvan snage Direktive 92/12/EEZ ( 2 ) te na Direktivi Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije ( 3 ). Prva direktiva utvrđuje opća pravila za sustav trošarina, dok druga posebno uređuje oporezivanje energenata i električne energije.

6. Članci 1. i 2. Direktive 2003/96 propisuju: „Članak 1. Države članice uvode poreze na energente i električnu energiju u skladu s ovom Direktivom. Članak 2. 1. Za potrebe ove Direktive, pojam ‚energenti’ primjenjuje se na proizvode koji su: (a) obuhvaćeni oznakama KN 1507 do 1518 ako su namijenjeni za korištenje kao gorivo za ogrjev ili pogonsko gorivo; (b) obuhvaćeni oznakama KN 2701, 2702 i 2704 do 2715;; (c) obuhvaćeni oznakama KN 2901 i 2902; (d) obuhvaćeni oznakom KN 2905 11 00, koji nisu sintetičkog porijekla, ako su namijenjeni za korištenje kao gorivo za ogrjev ili pogonsko gorivo; (e) obuhvaćeni oznakom KN 3403; (f) obuhvaćeni oznakom KN 3811; (g) obuhvaćeni oznakom KN 3817; (h) obuhvaćeni oznakom KN 3824 90 99 ako su namijenjeni za korištenje kao gorivo za ogrjev ili pogonsko gorivo. 2. Ova se Direktiva primjenjuje i na električnu energiju obuhvaćenu oznakom KN 2716. 3. Kad su namijenjeni za uporabu, ponuđeni na prodaju ili se koriste kao pogonsko gorivo ili gorivo za ogrjev, energenti, osim onih za koje je razina poreza određena u ovoj Direktivi, oporezivat će se prema načinu korištenja, po istoj stopi poreza kao gorivo za ogrjev ili pogonsko gorivo. Osim proizvoda podložnih naplati poreza koji su navedeni u stavku 1., svi će se proizvodi namijenjeni za uporabu, ponuđeni na prodaju, koji se koriste kao pogonsko gorivo ili kao aditiv ili punilo u pogonskim gorivima, oporezivati po stopi za ekvivalentno pogonsko gorivo. Osim proizvoda podložnih naplati poreza koji su navedeni u stavku 1., svi će se ostali ugljikovodici, osim treseta, koji su namijenjeni za uporabu, ponuđeni na prodaju ili se koriste za grijanje, oporezivati po stopi za istovrijedni energent. […]“

7. Prema članku 14. stavku 1. točki (a) Direktive 2003/96: „1. Osim općih odredaba predviđenih u Direktivi 92/12/EEZ o uporabama oporezivih proizvoda kad se ti proizvodi oslobađaju od poreza te ne dovodeći u pitanje ostale odredbe Zajednice, države članice oslobađaju od poreza pod uvjetima koje same predvide kako bi osigurale pravilnu i dosljednu primjenu tih oslobođenja i spriječile svaku utaju, izbjegavanje i zlouporabu, sljedeće: (a) energente i električnu energiju, koji se koriste za proizvodnju električne energije te električnu energiju koja se koristi za održavanje sposobnosti proizvodnje električne energije. Međutim, države članice mogu zbog politike zaštite okoliša te proizvode oporezivati a da se ne pridržavaju najnižih razina poreza predviđenih u ovoj Direktivi. […]“

8. Članak 1. Direktive 2008/118 predviđa: „1. Ovom se Direktivom utvrđuju opća pravila u odnosu na trošarine, koje se ubiru neposredno ili posredno na potrošnju sljedećih roba (dalje u tekstu ‚trošarinska roba’): (a) energenti i električna energija, obuhvaćeni Direktivom 2003/96/EZ; […] 2. Države članice mogu ubirati druge neizravne poreze na trošarinsku robu za posebne namjene, ako su ti porezi sukladni poreznim pravilima Zajednice koja se primjenjuju na trošarinu ili porez na dodanu vrijednost, vezano uz utvrđivanje porezne osnovice, izračunavanje poreza, nastanak obveze obračuna i nadzor poreza koji su u pitanju, ali ne uključuju odredbe o oslobođenjima. 3. Države članice mogu ubirati porez na: (a) proizvode koji nisu trošarinska roba; […] Međutim, ubiranje tih poreza pri trgovanju između država članica ne bi smjelo uzrokovati formalnosti povezane s prijelazom granice.“

Njemačko pravo

9. Sporni porez u glavnom postupku bio je uveden na temelju Zakona o porezu na nuklearno gorivo (Kernbrennstoffsteuergesetz) od 8. listopada 2010. ( 4 ) (u daljnjem tekstu: KernbrStG). Prema tom zakonu, nuklearno gorivo koje se upotrebljava za industrijsku proizvodnju električne energije podliježe porezu na nuklearno gorivo. Pod nuklearnim gorivom smatraju se plutonij 239 i 241 kao i uranij 233 i 235. Porezna stopa određuje se po gramu toga goriva i iznosi 145 eura. Porezna obveza nastaje kada se gorivo prvi put upotrebljava u nuklearnom reaktoru te kada dođe do lančane reakcije. Porezni obveznik je operator postrojenja za proizvodnju električne energije fisijom iz fisibilnih materijala (nuklearne elektrane).

Činjenice iz glavnog postupka, prethodna pitanja i postupak pred Sudom

10. Kernkraftwerke Lippe‑Ems GmbH, društvo osnovano prema njemačkom pravu, operator je nuklearne elektrane u Lingenu (Njemačka). U poreznoj prijavi od 13. srpnja 2011. prijavio je iznos od 154.117.745 eura na ime poreza za nuklearno gorivo kojim se u svojim reaktorima koristio u lipnju iste godine. Istodobno je pred sudom koji je uputio zahtjev podnio tužbu protiv nadležnog poreznog tijela Hauptzollamta Osnabrück kojom osporava zakonitost navedenog poreza s obzirom na pravo Unije.

11. Sud koji je uputio zahtjev u usporednom postupku koji uključuje drugog operatora nuklearne elektrane podnio je zahtjev za ocjenu ustavnosti Bundesverfassungsgerichtu (Saveznom ustavnom sudu) koji se odnosi na KernbrStG. Prema dostupnim informacijama, taj je postupak još u tijeku.

12. U tim uvjetima, Finanzgericht Hamburg odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja: „1. Ovlašćuje li članak 267. stavak 2. u vezi sa stavkom 1. točkom (b) Ugovora o funkcioniranju Europske unije (UFEU) sud države članice da uputi Sudu Europske unije prethodna pitanja koja mu se javljaju o tumačenju prava Unije u vezi sa sukladnošću nacionalnog zakona i u slučaju kada sud ne sumnja samo u sukladnost zakona s pravom Unije, već je također uvjeren i da je nacionalni zakon suprotan nacionalnom ustavu te se stoga u usporednom postupku već obratio ustavnom sudu, koji je prema nacionalnom pravu jedini ovlašten odlučivati o protivnosti zakona ustavu, ali o čemu još nije donesena odluka? Ako se na prvo pitanje odgovori potvrdno: 2. Protive li se direktive 2008/11/EZ i 2003/96/EZ – donesene u vezi s usklađivanjem trošarina i u vezi s energentima i električnom energijom – uvođenju nacionalnog poreza koji se naplaćuje na nuklearna goriva koja se upotrebljavaju za industrijsku proizvodnju električne energije? Je li pri tome važno da se nacionalni porez kroz cijenu električne energije može prenijeti na potrošača te što se u danom slučaju smatra ‚prenošenjem’? 3. Može li poduzeće osporavati porez koji je država članica uvela s ciljem ostvarivanja prihoda na upotrebu nuklearnoga goriva za industrijsku proizvodnju električne energije, ističući prigovor da oporezivanje predstavlja potporu suprotnu pravu Unije sukladno članku 107. UFEU‑a? Ako se na to pitanje odgovori potvrdno, predstavlja li KernbrStG, na temelju kojeg se s ciljem ostvarivanja prihoda porez ubire samo od takvih poduzeća koja industrijski proizvode električnu energiju upotrebom nuklearnih goriva, državnu potporu u smislu članka 107. UFEU‑a? Koje su okolnosti relevantne pri ispitivanju nalaze li se poduzeća kojima se porez ne naplaćuje na isti način u usporedivom stvarnom i pravnom položaju? 4. Je li naplaćivanje njemačkog poreza na nuklearna goriva suprotno odredbama UEZAE‑a?“

13. Sud je zahtjev za prethodnu odluku zaprimio 7. siječnja 2014. Stranke glavnog postupka, njemačka i finska vlada kao i Europska komisija podnijele su pisana očitovanja. Iste stranke bile su zastupane na raspravi koja je održana 4. studenoga 2014.

Analiza

14. Prvo pitanje zapravo se odnosi na dopuštenost ovog zahtjeva za prethodnu odluku. Stoga ću najprije ispitati to pitanje, prije nego što obuhvatim meritorna pitanja prema redoslijedu kojim su ona bila postavljena.

Prvo prethodno pitanje

15. Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem u biti želi saznati ima li pravo na temelju članka 267. UFEU‑a podnijeti zahtjev za prethodnu odluku premda je u tijeku nacionalni postupak (u predmetnom slučaju pokrenuo ga je isti sud koji je uputio zahtjev, iako to nije važno) ocjene ustavnosti odredbi nacionalnog prava na kojima se temelji pojedinačni akt iz glavnog postupka. Prema objašnjenjima suda koji je uputio zahtjev, ako bi Bundesverfassungsgericht utvrdio da je KernbrStG protivan ustavu, ne ograničavajući samo pro futuro učinke njegove odluke, porezna prijava sporna u glavnom postupku automatski bi bila poništena, što bi dovelo do prestanka glavnog postupka te bi odlučivanje o prethodnim pitanjima postalo bespredmetno.

16. Valja odmah istaknuti da, s obzirom na sudsku praksu koju je utvrdio Sud, ne postoji nikakva sumnja glede dopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku u ovom predmetu.

17. Moglo bi se, dakako, prigovoriti da u slučaju poput onoga iz glavnog postupka prethodna pitanja imaju hipotetski karakter jer njihova relevantnost ovisi o ishodu nacionalnog postupka za ocjenu ustavnosti. Ako se nacionalne odredbe ponište s retroaktivnim učinkom, više se neće postavljati pitanje koje se odnosi na tumačenje prava Unije. Međutim, Sud nije usvojio takav pristup glede povezanosti prethodnog postupka i nacionalnih postupaka za ocjenu ustavnosti.

18. Naime, kao prvo, prema sudskoj praksi Suda – iako bi moglo predstavljati prednost da su u trenutku upućivanja Sudu problemi koji se odnose samo na nacionalno pravo riješeni – nacionalni sudovi imaju širu mogućnost obraćanja Sudu ako smatraju da se predmet koji je u tijeku pred njima odnosi na pitanja koja uključuju tumačenje ili ocjenu valjanosti odredaba prava Unije u vezi s kojima moraju donijeti odluku ( 5 ).

19. Tako nacionalni sud koji u predmetu koji se odnosi na pravo Unije smatra da je odredba nacionalnog prava ne samo protivna pravu Unije nego i neustavna ne gubi pravo ili se ne oslobađa obveze, predviđene u članku 267. UFEU‑a, da Sudu uputi pitanja glede tumačenja ili valjanosti prava Unije zbog činjenice da je utvrđenje neustavnosti pravila nacionalnog prava podložno obveznom postupku pred ustavnim sudom. Naime, djelotvornost prava Unije bila bi u opasnosti ako bi postojanje obveznog postupka pred ustavnim sudom moglo spriječiti nacionalnog suca koji odlučuje u predmetu koji se odnosi na pravo Unije u ostvarivanju prava koje mu daje članak 267. UFEU‑a da Sudu uputi pitanja o tumačenju ili o valjanosti prava Unije kako bi mogao odlučiti je li odredba nacionalnog prava u skladu s njim ( 6 ).

20. Kao drugo, prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru postupka uvedenog člankom 267. UFEU‑a, isključivo je na nacionalnom sudu pred kojim je pokrenut postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da ocijeni, uvažavajući posebnosti predmeta, nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Odbijanje da se odluči o prethodnom pitanju koje je postavio nacionalni sud moguće je samo ako je posve očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili glavnim postupkom, u slučaju kada je problem hipotetski ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na postavljena pitanja ( 7 ).

21. No, čini mi se da u ovom predmetu to nije slučaj. Prema mojem mišljenju, odnos između postavljenih pitanja i činjeničnog stanja iz glavnog postupka kao i dostatnost informacija koje je pružio sud koji je uputio zahtjev ne pobuđuju nikakve sumnje.

22. Glede hipotetske naravi istaknutog problema, s obzirom na neizvjestan ishod usporednog postupka za ocjenu ustavnosti ? kako što se tiče smisla odluke ustavnog suca tako i njezinih vremenskih učinaka ? jasno je da se prethodna pitanja ne bi mogla smatrati hipotetskima samo zato što postoji takav postupak. Očito bi više događaja moglo dovesti do prestanka glavnog postupka prije nego što Sud donese odluku o zahtjevu za prethodno pitanje, kao što je to za početak najobičnije povlačenje zahtjeva. Među tim mogućim, ali neizvjesnim događajima jest to da ustavni sud poništi nacionalne odredbe na kojima se temelji predmet spora. U takvom slučaju sud koji je uputio zahtjev mora izvesti posljedice iz takvog događaja i osobito donijeti odluku valja li njegov zahtjev za prethodnu odluku zadržati na snazi, izmijeniti ili povući ( 8 ). Međutim, mogućnost tog događaja, čak i ako bi njegova vjerojatnost bila povećana jer je započeo postupak za ocjenu ustavnosti, u svakom slučaju nije dovoljna da bi se postavljena pitanja smatrala hipotetskima.

23. U tom pogledu, sudu koji je uputio zahtjev valja skrenuti pozornost na pravila obraćanja Sudu zahtjevima za prethodnu odluku iz članka 100. Poslovnika Suda koji je stupio na snagu 1. studenoga 2012. Prema toj odredbi, povlačenje zahtjeva za prethodnu odluku može se uzeti u obzir do dostave obavijesti o danu objave presude zainteresiranim osobama iz članka 23. Statuta.

24. Naposljetku, kao treće, Sud je isto tako imao priliku utvrditi da prethodni postupak i nacionalni postupak ocjene ustavnosti imaju različite predmete i pravne učinke. Utvrđenje ustavnog suca o neustavnosti odredbe nacionalnog prava uobičajeno dovodi do uklanjanja te odredbe iz pravnog poretka. To uklanjanje, u skladu s nacionalnim poretkom, može proizvesti učinke ex nunc ili ex tunc, ili čak od trenutka koji ustavni sud sam određuje. Ako je pred ustavnim sudom pokrenut postupak u okviru konkretnog postupka pred nacionalnim sudom, moglo bi se dogoditi da se predmetna odredba, iako stavljena izvan snage, primjenjuje na stranku koja je prouzrokovala ocjenu ustavnosti. U prethodnom je postupku posve drukčije. Prema formulaciji Suda, nacionalni sud rješava koliziju između odredbe nacionalnog prava i odredbe Ugovora koja se izravno primjenjuje (koliziju koju je utvrdio sud koji je uputio zahtjev nakon donošenja odluke Suda po zahtjevu za prethodnu odluku) primjenjujući pravo Unije, pri čemu se, prema potrebi, ne primjenjuje suprotna nacionalna odredba, a ne tako da utvrđuje ništetnost nacionalne odredbe, za što je nadležnost tijela i sudova stvar svake države članice ( 9 ).

25. Valja dodati, iako to ne utječe na odgovor na prethodno pitanje, da se u slučaju predmeta iz glavnog postupka, prema informacijama koje je pružio sud koji je uputio zahtjev, odluka ustavnog suda odnosi na navodnu povredu internih pravila o nadležnosti, dakle na pitanje koje je različito od pitanja eventualne neusklađenosti KernbrStG‑a s gore navedenim odredbama prava Unije.

26. Stoga predlažem Sudu da na prvo pitanje odgovori da nacionalni sud ima pravo na temelju članka 267. UFEU‑a podnijeti zahtjev za prethodnu odluku iako je u tijeku nacionalni postupak ocjene ustavnosti odredaba nacionalnog prava na kojima se temelji pojedinačni akt o kojem je riječ u glavnom postupku.

Drugo prethodno pitanje

27. Sud koji je uputio zahtjev svojim drugim prethodnim pitanjem u biti pita protive li se direktive 2003/96 i 2008/118 spornom porezu iz glavnog postupka. Usto želi ispitati utječe li na odgovor na to pitanje mogućnost (ne)prenošenja navedenog poreza na potrošače električne energije.

28. Sud koji je uputio zahtjev u tekstu prethodnog pitanja ne navodi koje bi točno odredbe direktiva 2003/96 i 2008/118 mogle predstavljati prepreku za sporni porez. Međutim, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se konkretno radi o pitanjima, prvo, potpada li nuklearno gorivo pod oslobođenje od poreza predviđeno u članku 14. stavku 1. točki (a) Direktive 2003/96 i, drugo, može li se smatrati da se sporni porez neizravno ubire na potrošnju električne energije, što bi moglo biti nespojivo s člankom 1. stavkom 2. Direktive 2008/118. Eventualni utjecaj mogućnosti prenošenja spornog poreza dio je tog drugog problema.

29. To drugo prethodno pitanje dijeli se stoga na dva dijela, koja ću zasebno analizirati.

Direktiva 2003/96

– Uvodna razmatranja o primjenjivosti Direktive 2003/96 na nuklearno gorivo

30. Nuklearno gorivo ulazi u područje koje pokriva UEZAE ( 10 ). Zato se valja upitati mogu li odredbe sekundarnog prava, koje su usvojene na osnovi Ugovora o EZ‑u ( 11 ), uređivati oporezivanje takvog proizvoda. Naime, u slučaju negativnog odgovora, analiza prvog dijela drugog pitanja bila bi bespredmetna.

31. Kada je Direktiva 2003/96 usvojena, odnosi između UEZ‑a i UEZAE‑u bili su uređeni člankom 305. stavkom 2. UEZ‑a, prema kojem „odredbe [UEZ‑a] ne derogiraju odredbe [UEZAE‑a]“ ( 12 ). Međutim, čini mi se da to pravilo koje je dalo istu pravnu snagu UEZAE‑u i UEZ‑u ne odgovara na pitanje o primjenjivosti odredaba sekundarnog prava na temelju UEZ‑a u području koje pokriva UEZAE. U tom području mogu se zauzeti dva pristupa ( 13 ).

32. U skladu s prvim pristupom obje bi se zajednice smatrale potpuno različitima i neovisnima u svojim pripadajućim područjima. Akti koji su usvojeni na temelju UEZ‑a ne bi se stoga mogli primijeniti u području koje pokriva UEZAE i vice versa. To bi, u vezi s načelom prijenosa ovlasti, značilo da bi za svako zakonodavno djelovanje u području jednog od Ugovora bila nužna pravna osnova u tom istom Ugovoru. UEZAE je ipak mnogo manje razvijen od UEZ‑a. Ne samo da je kao sektorski ugovor od početka ograničen na pravne instrumente koji su se u vrijeme njegova donošenja činili nužnima za razvoj europske nuklearne industrije (primjerice, nije predviđena nikakva opća nadležnost za usklađivanje nacionalnih zakonodavstava), nego se naknadnim izmjenama Ugovorâ, za razliku od UEZ‑a, njegovo područje primjene nije bitno proširilo.

33. Prihvaćanjem tog strogo „dualističkog“ pristupa stvorili bi se ozbiljni problemi, u trenutku kada europsko pravo pokriva različita područja poput tržišnog natjecanja, oporezivanja ili pak okoliša i kada iz zahvata europskog zakonodavca nije opravdano isključiti dobra ili aktivnosti koje potpadaju pod područje UEZAE‑a.

34. Ja bih se opredijelio za drugi pristup, prema kojem se smatra da UEZ, u skladu sa svojom općom namjenom, ima područje primjene koje pokriva sva dobra, usluge i aktivnosti, dok UEZAE utvrđuje samo posebna pravila, kada to zahtijevaju karakteristike nuklearne industrije. Tako bi se akti sekundarnog prava usvojeni na osnovi UEZ‑a mogli primijeniti na dobra i djelatnosti koji potpadaju pod područje UEZAE‑a, ako tim potonjim nije drukčije propisano. Svjestan sam pravnih problema koje i taj pristup prouzrokuje, ali čini mi se da se oni lako mogu riješiti i da u svakom slučaju nisu relevantni za ovaj predmet.

35. Taj je pristup osim toga poduprt u sudskoj praksi. U mišljenju 1/04 Sud je izjavio da, „s obzirom na to da [UEZAE] ne sadržava nijednu odredbu o vanjskoj trgovini, ništa se ne protivi tomu da se sporazumi sklopljeni na temelju članka 113. UEZ‑a primjenjuju na međunarodnu trgovinu proizvodima [UEZAE‑a?“ ( 14 ). Što se tiče UEZUČ-a, Sud je presudio da bi se UEEZ „mogao primijeniti na proizvode koji potpadaju pod UEZUČ ako postavljena pitanja nisu predmet odredaba UEZUČ-a“ ( 15 ). Čini mi se da se to može potpuno prenijeti na UEZAE. Istina je da je Sud nedavno primjenjivost odredbe UEZ‑a u području UEZAE‑a povezao s njezinim karakterom općeg propisa europskoga prava ( 16 ). Međutim, mislim da se situacija u tom predmetu razlikovala od one u predmetu iz glavnog postupka. Kao prvo, radilo se o izravnoj primjeni odredbe UEZ‑a u području UEZAE‑a, a ne o utvrđivanju toga mogu li se akti sekundarnog prava usvojeni na temelju UEZ‑a primjenjivati na dobra koja potpadaju pod UEZAE. Kao drugo, mislim da utvrđenje Suda prema kojem se tako temeljno načelo europskog pravnog poretka kao što je načelo zabrane diskriminacije zbog državljanstva može primijeniti u području UEZAE‑a ne bi nužno značilo to da se na situacije koje uređuje UEZAE primjenjuju samo opća načela utvrđena u UEZ‑u.

36. Naposljetku, pristup koji predlažem već se dugo primjenjuje u praksi institucija. Naime, akti koji su usvojeni jedino na temelju UEZ‑a – poput Direktive 85/337/EEZ ( 17 ), Direktive 98/34/EZ ( 18 ) ili pak, u području oporezivanja, Direktive 2006/112/EZ ( 19 ) – bez razlikovanja se primjenjuju na dobra i aktivnosti koji se odnose na UEZ (sada UFEU) i UEZAE. Stoga ne vidim formalne prepreke za to da se odredbe Direktive 2003/96 u teoriji također primjenjuju na nuklearno gorivo.

– Izravna primjena Direktive 2003/96 na nuklearno gorivo

37. Članak 1. Direktive 2003/96 obvezuje države članice da uvedu poreze na energente i električnu energiju. Energenti su u članku 2. stavku 1. navedene direktive definirani s pomoću oznaka kombinirane nomenklature ( 20 ) koje se odnose na određeni broj proizvoda – koji su u biti ugljen, prirodni plin i mineralna ulja – i određenih derivata. Stavak 2. istog članka na taj popis dodaje električnu energiju. Nuklearno gorivo u smislu KernbrStG‑a stoga nije među nabrojenim proizvodima.

38. Prema članku 2. stavku 3. trećem i četvrtom podstavku Direktive 2003/96, oporezuju se i svi ostali proizvodi koji se koriste kao pogonsko gorivo kao i svi ostali ugljikovodici, osim treseta, koji se koriste za grijanje ( 21 ).

39. Tako članak 2. Direktive 2003/96 navodi proizvode koji podliježu oporezivanju, u isto vrijeme definirajući njezino područje primjene ( 22 ).

40. Članak 14. stavak 1. točka (a) Direktive 2003/96 oslobađa od poreza „energente i električnu energiju, koji se koriste za proizvodnju električne energije“. U ovom predmetu stoga se postavlja pitanje pokriva li to oslobađanje i nuklearno gorivo. Mislim da ne pokriva, i to zbog sljedećih razloga.

41. Kao prvo, u članku 14. stavku 1. točki (a) Direktive 2003/96 izričito su obuhvaćeni „energenti“. Taj je pojam jasno definiran u članku 2. stavku 1. te direktive iscrpnim i taksativnim popisom jasno određenih proizvoda s pomoću njihovih oznaka kombinirane nomenklature. Navedeni pojam iz članka 14. navedene direktive zato ne može imati različito značenje od onoga koje je dano u članku 2. Naime, ne može se smatrati – osim povredom pravne logike – da je zakonodavac u istom tekstu upotrijebio isti pojam s različitim značenjima.

42. Naravno, istina je da se trošarina, osim na proizvode koji su nabrojeni u članku 2. stavku 1. Direktive, primjenjuje i na druge proizvode koji se upotrebljavaju kao pogonsko gorivo kao i ostale ugljikovodike koji se upotrebljavaju za grijanje. Logično, oslobođenja koja su predviđena u članku 14. te iste direktive primjenjuju se, dakle, i na te dvije kategorije proizvoda, u konkretnom slučaju ugljikovodike koji se koriste kao gorivo za proizvodnju električne energije. Međutim, nuklearno gorivo o kojem je riječ u ovom predmetu nije ugljikovodik, već je riječ o specifičnim izotopima plutonija i uranija ( 23 ).

43. Kao drugo, kao što sam to već istaknuo u točki 32. ovog mišljenja, područje primjene Direktive 2003/96 definirano je u njezinu članku 2. Stoga se članak 14. Direktive ne može primjenjivati izvan tog područja primjene na proizvode koji u njega ne spadaju, oslobađajući ih od poreza kojim oni nisu obuhvaćeni.

44. Mislim da je stoga jasno da se Direktiva 2003/96 i posebno njezin članak 14. stavak 1. točka (a) ne primjenjuje na nuklearno gorivo.

– Primjena analogijom

45. Sud koji je uputio zahtjev također pita može li se na nuklearno gorivo analogijom primijeniti Direktiva 2003/96 ili barem njezin članak 14. stavak 1. točka (a). Moram priznati da mi je teško zamisliti kako bi se to moglo učiniti. Navedena odredba utvrđuje oslobođenje od plaćanja trošarine. Ona se stoga ne može primijeniti, čak ni analogijom, na proizvode koji ne podliježu trošarinama. Zato bi nuklearno gorivo najprije trebalo podvrgnuti sustavu Direktive 2003/96. Međutim, čini mi se potpuno nepojmljivim da proizvod analogijom podliježe oporezivanju pod koje ne potpada. Štoviše, u tom smislu ne postoji nikakva valjana analogija između nuklearnoga goriva i proizvoda koji podliježu trošarinama. Direktiva 2003/96 ne odnosi se na oporezivanje proizvoda za proizvodnju električne energije, nego na oporezivanje energenata poput onih koji su definirani u toj direktivi, bez obzira na njihovu upotrebu. Činjenica da nuklearno gorivo nije uključeno u taj propis ne predstavlja, dakle, pravnu prazninu koju bi analogijom trebalo popuniti.

46. U najboljem slučaju, moguće je predložiti da se na ovaj predmet analogno prenese sudska praksa Suda koja proizlazi iz presude Braathens ( 24 ). Obrazloženje bi bilo sljedeće. U toj presudi Sud je u okviru tumačenja jedne odredbe Direktive 92/81/EEZ ( 25 ), koja je prethodila Direktivi 2003/96, a koja se odnosila na oslobođenje od oporezivanja pogonskih goriva koja se upotrebljavaju u zračnom prometu (sada članak 14. stavak 1. točka (b) Direktive 2003/96), presudio da takvo oslobođenje isključuje ne samo primjenu trošarina na proizvode koji su oslobođeni nego i primjenu ostalih nacionalnih poreza koji se uobičajeno mogu nametnuti na proizvode koji podliježu trošarinama ( 26 ). Naime, prema mišljenju Suda, takvi bi nacionalni porezi oduzeli svaki učinak oslobođenju koje je predviđeno Direktivom 92/81 ( 27 ). Jednako izuzimanje od nacionalnih poreza valjalo bi primijeniti na energente za proizvodnju električne energije koji su oslobođeni trošarina na temelju članka 14. stavka 1. točke (a) Direktive 2003/96. Ako se na energente za proizvodnju električne energije ne bi mogli primijeniti nacionalni porezi, analogijom bi to vrijedilo i za druge proizvode koji, iako nisu energenti u smislu Direktive 2003/96, također služe za proizvodnju električne energije, poput nuklearnoga goriva.

47. Međutim, mislim da je to obrazloženje pogrešno. Članak 14. stavak 1. točka (a) Direktive 2003/96 ne uvodi nikakvo opće načelo za oslobođenje od poreza za proizvode koji služe za proizvodnju električne energije. Ta direktiva uspostavlja usklađeni sustav oporezivanja energenata i električne energije te oslobođenje od poreza za energente koji služe za proizvodnju električne energije predstavlja dio tog strogog okvira ( 28 ). Presuda Braathens odnosi se upravo na proizvod koji spada u područje Direktive 92/81, koji je izrijekom oslobođen od poreza. Njezin jedini cilj bio je osigurati učinkovitost tog oslobođenja, a ne proširiti njegovo područje primjene. Šire tumačenje narušilo bi područje primjene Direktive 2003/96, utjecalo na njezin cilj usklađivanja i povrijedilo nadležnost država članica za uvođenje neizravnog oporezivanja izvan usklađenog područja, koje je iznova bilo potvrđeno u članku 1. stavku 3. točki (a) Direktive 2008/118.

48. Zaključno, mislim da porez koji zahvaća upotrebu nuklearnoga goriva u nuklearnim elektranama ne spada u područje primjene Direktive 2003/96, koja se, dakle, ne protivi primjeni takvog poreza.

Direktiva 2008/118

49. Sud koji je uputio zahtjev drugim dijelom drugog pitanja pita može li se sporni porez smatrati neizravnim porezom na električnu energiju. Odmah moram primijetiti da, kada bi bilo tako, taj porez bio bi u suprotnosti s odredbama Direktive 2008/118 u vezi s Direktivom 2003/96. Međutim, mislim da se taj porez ne može smatrati neizravnim porezom na električnu energiju.

– Mogućnost uvođenja drugih nacionalnih poreza na proizvode koji podliježu trošarinama

50. Članak 1. stavak 2. Direktive 2008/118 omogućava državama članicama da ubiru druge neizravne poreze na trošarinsku robu (među kojom je električna energija) za posebne namjene, ako su ti porezi sukladni poreznim pravilima prava Unije koja se primjenjuju na trošarinu ili porez na dodanu vrijednost. Ta pravila uključuju utvrđivanje porezne osnovice, izračunavanje poreza, nastanak obveze obračuna poreza i porezni nadzor.

51. Prema mišljenju Suda koji je uputio zahtjev, sporni porez iz glavnog postupka ne naplaćuje se za posebne namjene jer pripada saveznom proračunu. U svakom slučaju, za ocjenu svrhovitosti poreza nadležna su nacionalna tijela i sudovi, koji ipak moraju uzeti u obzir kriterije, štoviše vrlo stroge, koje je postavila sudska praksa Suda ( 29 ). Ako nacionalni sud ustanovi da porez o kojem je riječ ne ispunjava te kriterije, ne može se smatrati da je u skladu s člankom 1. stavkom 2. Direktive 2008/118.

52. Što se tiče poštovanja poreznih pravila koja se primjenjuju u pravu Unije, mislim da sporni porez u glavnom postupku ne ispunjava ni taj uvjet. U slučaju predmeta u glavnom postupku riječ je, dakako, samo o pravilima u području trošarina jer sporni porez nema nikakvu analogiju s porezom na dodanu vrijednost.

53. Dakako, istina je da, u skladu sa sudskom praksom Suda, članak 1. stavak 2. Direktive 2008/118 zahtijeva samo usklađenost s općom strukturom oporezivanja u pravu Unije ( 30 ). Međutim, sam sporni porez ne čini mi se, čak ni u svojoj općoj strukturi, usklađen s pravilima koja se primjenjuju u području trošarina na električnu energiju.

54. Kao prvo, taj porez jasno odstupa od pravila koja se odnose na poreznu osnovicu. Tako se u slučaju trošarina porezna osnovica sastoji od same trošarinske robe, odnosno od određene količine električne energije, dok se porezna osnovica predmetnog poreza sastoji od nuklearnoga goriva, odnosno čimbenika proizvodnje, i samo novim izračunavanjem moglo bi se omogućiti povezivanje poreza s određenom količinom električne energije.

55. Kao drugo, obveza plaćanja trošarine na električnu energiju nastaje u trenutku distribucije potrošačima ( 31 ), dok obveza plaćanja spornog poreza nastaje u trenutku kad je nuklearno gorivo upotrijebljeno u reaktoru, odnosno čak i prije proizvodnje električne energije. To razlikovanje nije samo kronološke naravi jer se mijenja i obveznik plaćanja poreza. Naime, u slučaju trošarina, porez mora plaćati distributer ili preprodavač, dok predmetni porez plaća proizvođač. To također znači da, ako se struja izvozi u drugu državu članicu, sporni porez ubire se u državi proizvodnje (u Njemačkoj), dok se trošarina na električnu energiju ubire u državi potrošnje ( 32 ).

56. Naposljetku, kao treće, nadzor plaćanja spornog poreza od obveznika zahtijeva da u trenutku nastanka činjenice koja uzrokuje oporezivanje podnese poreznu prijavu. Međutim, iz prethodno navedene sudske prakse ( 33 ) može se zaključiti da članak 1. stavak 2. Direktive 2008/118 ne dopušta uvođenje poreza kojima bi se od operatora zahtijevale formalnosti koje nisu predviđene u propisima Unije o trošarinama ili porezu na dodanu vrijednost.

57. Stoga smatram da, ako bi se sporni porez u glavnom postupku smatrao neizravnim porezom na električnu energiju, on ne bi ispunio uvjete iz članka 1. stavka 2. Direktive 2008/118. Međutim, mislim da se ne može smatrati neizravnim porezom.

– Kvalifikacija spornog poreza kao neizravnog poreza na električnu energiju

58. Sud koji je uputio zahtjev pita može li se sporni porez u glavnom postupku smatrati neizravnim porezom na električnu energiju zato što je razmjeran količini električne energije proizvedene danom količinom nuklearnoga goriva. Ipak, mislim da takva razmjernost u tom pogledu ne bi bila dovoljna.

59. Naime, da bi se za neki porez moglo smatrati da opterećuje određeni proizvod, potrebno je da zahvaća potrošnju tog proizvoda. To se može događati ili izravno ( 34 ) ili neizravno, uključivanjem tog poreza u cijenu proizvoda. Porezi koji su naplaćuju u stadiju proizvodnje, kakav bi mogao eventualno biti sporni porez u glavnom postupku ako bi ga se smatralo porezom na električnu energiju, može se odnositi samo na drugi slučaj jer se ti porezi primjenjuju u trenutku kada oporezovani proizvod još ne postoji.

60. Sporni porez u glavnom postupku očito predstavlja trošak koji ulazi u troškove proizvodnje nuklearnih elektrana. Ti su troškovi sastavni dio cijene električne energije koju te elektrane obračunavaju. To mi se ipak ne čini dovoljnim da bi se predmetni porez smatrao porezom na električnu energiju. Naime, kao što je to Komisija valjano istaknula, takvo bi shvaćanje vodilo tomu da bi se svi porezi i nameti koje proizvođači električne energije snose smatrali neizravnim porezima na tu energiju, primjerice porez na dobit, čija je osnovica, odnosno oporezivi prihod, isto tako u određenoj mjeri razmjerna količini proizvedene električne energije ( 35 ).

61. Da bi se moglo smatrati da porez koji se ubire prije potrošnje (u fazi proizvodnje) opterećuje potrošnju nekog proizvoda, potrebno je da se iznos poreza precizno uključi u cijenu svake količine proizvoda puštenih u promet, tako da taj porez bude neutralan za proizvođača ili distributera, koji je kao porezni obveznik samo posrednik u odnosu između potrošača, koji snosi trošak poreza, i državne blagajne.

62. To mi se ipak ne čini mogućim u slučaju poreza koji se naplaćuje samo od određenih proizvođača električne energije. Električna energija specifičan je proizvod koji postoji samo u obliku napona u elektroenergetskoj mreži. Jednom kada se proizvede i uvede u mrežu, više nije moguće razlikovati električnu energiju koja dolazi od tog ili drugog proizvođača. Iako se cijena stavljanja u mrežu, koju obračunavaju proizvođači, u određenoj mjeri može razlikovati, cijena opskrbe potrošača više ne odražava tu razliku. Naime, potrošači plaćaju jedinstvenu cijenu za električnu energiju koja dolazi od svih proizvođača. Stoga bi bilo nemoguće identificirati iznos spornog poreza koji proizvođači plaćaju za određenu količinu električne energije. Taj se porez stoga ne može kvalificirati kao porez na električnu energiju.

63. Naposljetku, što se tiče posljednjeg problema koji se ističe u okviru drugog pitanja suda koji je uputio zahtjev, odlučujući element nije in abstracto mogućnost prenošenja poreza na potrošače (i stoga njegova kvalifikacija kao neizravnog poreza), već nemogućnost njegova prenošenja u konkretnom slučaju tržišta električnom energijom.

64. Zato sporni porez u glavnom postupku nije neizravni porez na električnu energiju te ne potpada pod članak 1. stavak 2. Direktive 2008/118. U stvari, radi se o porezu na proizvod različit od proizvoda koji podliježu plaćanju trošarina u smislu stavka 3. točke (a) navedenog članka, koji samo zahtijeva da se ne uvode nikakve formalnosti povezane s prelaskom granice. Ako sporni porez ne prouzrokuje takve formalnosti, Direktiva 2008/118 ne protivi mu se.

Odgovor na drugo pitanje

65. S obzirom na sva prethodna razmatranja, mislim da na drugo pitanje valja odgovoriti tako da se direktive 2003/96 i 2008/118 ne protive porezu na nuklearna goriva koji se naplaćuje na upotrebu toga goriva u svrhu proizvodnje električne energije.

Treće prethodno pitanje

66. Sud koji je uputio zahtjev svojim trećim prethodnim pitanjem najprije pita može li porezni obveznik spornog poreza iz glavnog postupka osporavati njegovu primjenu uz obrazloženje da je riječ o državnoj potpori koja je u suprotnosti s unutarnjim tržištem u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Dalje želi utvrditi može li se navedeni porez doista smatrati državnom potporom. Unatoč redoslijedu postavljenih pitanja suda koji je uputio zahtjev, smatram da je potrebno započeti analizom te druge točke.

67. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, porezna mjera može predstavljati državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a ( 36 ). To je slučaj kada navedena porezna mjera svojim korisnicima daje poreznu prednost, umanjujući troškove koji uobičajeno opterećuju poduzetnika. Osim toga, ta mjera mora biti takve prirode da stavlja „određene poduzetnike ili proizvodnju određene robe u povoljniji položaj“ u odnosu na ostale, koji se s obzirom na cilj koji dotični sustav ostvaruje nalaze u stvarno i pravno usporedivom položaju ( 37 ). Tijekom ocjene tih mjera, među četiri kumulativna kriterija na koja se odnosi navedena odredba UFEU‑a, odlučujući je kriterij selektivna prednost.

68. Utvrđivanje referentnog okvira, prema mišljenju Suda, osobito je važno u slučaju poreznih mjera, s obzirom na to da se postojanje prednosti može utvrditi samo u odnosu na „normalno“ oporezivanje ( 38 ). Stoga se valja zapitati o postojanju normalnog sustava oporezivanja, u okviru kojeg bi se s ostalim proizvođačima električne energije postupalo povoljnije nego s nuklearnim elektranama.

69. Nesporno je da u njemačkom pravu ne postoji nikakav opći sustav oporezivanja proizvodnje električne energije prije njezine potrošnje. Međutim, uvođenje novog poreza samo za dio poduzetnika čija je situacija usporediva pod određenim uvjetima može imati isti učinak kao oslobađanje od već postojećeg poreza ( 39 ). Je li stoga moguće zamisliti opći sustav oporezivanja u okviru kojeg bi proizvodnja svih proizvođača električne energije bila oporezovana na isti način ( 40 )?

70. Posebnost električne energije jest da se može proizvesti uz pomoć više tehnologija, koje se znatno razlikuju jedna od druge, odnosno izgaranjem fosilnih goriva (ugljen, prirodni plin ili benzin) i njihovih derivata, nuklearnom reakcijom ili upotrebom različitih obnovljivih izvora energije poput vode, vjetra, solarne energije, geotermalne energije itd.

71. Stoga mi se čini nemogućim osmisliti sustav oporezivanja prije potrošnje koji bi jednako uzimao u obzir sve te proizvodne postupke ( 41 ). Drugim riječima, poduzetnici koji proizvode električnu energiju uz pomoć različitih tehnologija nisu u usporedivoj činjeničnoj situaciji što se tiče njihova eventualnog oporezivanja prije potrošnje. Zajednički im je samo konačan proizvod, to jest električna energija. Kao što sam to napomenuo u točki 64. ovog mišljenja, sporni porez u glavnom postupku nije porez – čak ni neizravan – na električnu energiju. Takav porez, koji bi električnu energiju oporezivao u stadiju proizvodnje, bio bi, štoviše, u suprotnosti s odredbama Direktive 2003/96 i Direktive 2008/118 ( 42 ).

72. Činjenica da se proizvodnja električne energije drugim tehnologijama različitima od nuklearne ne oporezuje prije potrošnje ne predstavlja prednost u pogledu općeg sustava oporezivanja jer takav sustav ne može postojati. Sporni je porez u glavnom postupku, dakle, posebna vrsta poreza koji se može primijeniti samo na nuklearni sektor.

73. S obzirom na to da takav opći sustav oporezivanja prije potrošnje proizvođača električne energije ne predstavlja zamislivi referentni okvir, činjenica da ti proizvođači nisu podvrgnuti takvom sustavu ne može se pojmiti kao smanjenje troška koji uobičajeno opterećuje poduzetnike.

74. Proizvođači električne energije koji se koriste izvorom energije različitim od nuklearnoga goriva stoga ne uživaju povoljniji porezni tretman u odnosu na opći sustav koji bi se mogao smatrati državom potporom. Stoga nije potrebno ? a, uostalom, ni relevantno ? postavljati pitanje o tome nalaze li se dotični poduzetnici, s obzirom na ciljeve koje ostvaruje porezni sustav koji služi kao referentni okvir, u stvarno i pravno usporedivom položaju.

75. Još valja napomenuti da se različite tehnologije za proizvodnju električne energije jednako tako razlikuju po troškovima u vezi s okolišem, po utjecaju na tržište rada, manje ili više štetnim učincima na ljudsko zdravlje, javnu sigurnost itd. Čak i ako se poduzetnici koji upotrebljavaju te različite tehnologije u određenoj mjeri natječu na tržištu jer proizvode isti proizvod ? električnu energiju ( 43 ) ? ne mogu se naći u jednakoj činjeničnoj situaciji. Tijela javne vlasti stoga mogu poduzeti mjere koje ocjenjuju prikladnima u odnosu na jednu od tih grana proizvodnje električne energije a da to automatski ne predstavlja selektivnu državnu potporu u korist drugih grana ( 44 ).

76. Stoga na treće pitanje valja odgovoriti da činjenica da se sporni porez u glavnom postupku primjenjuje samo na poduzetnike koji industrijski proizvode električnu energiju koristeći se nuklearnim gorivom ne predstavlja državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Zato nije potrebno ispitivati može li poduzetnik osporavati takvu potporu kako bi zahtijevao oslobođenje od oporezivanja.

Četvrto prethodno pitanje

77. Sud koji je uputio zahtjev svojim četvrtim pitanjem nastoji saznati protive li se odredbe UEZAE‑a spornom porezu u glavnom postupku, ne navodeći precizno u tekstu tog pitanja s kojim bi konkretno odredbama bio u suprotnosti. Međutim, iz obrazloženja zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se tu osobito radi o odredbama članaka 93., 191. i 192. AE‑a.

78. Čitajući navedeno obrazloženje, čini mi se da se sumnje suda koji je uputio zahtjev o sukladnosti spornog poreza s gore navedenim odredbama UEZAE‑a pojašnjavaju koncepcijom i nazivom tog poreza u unutarnjem pravu kao poreza na proizvode, odnosno na nuklearno gorivo. Međutim, navedeni porez izračunat na osnovi količine nuklearnoga goriva u stvarnosti ima hibridan karakter. Naplaćuje se u trenutku upotrebe toga goriva u svrhu proizvodnje električne energije, što je jedina upotreba koja se oporezuje ( 45 ). Obveznik plaćanja poreza je operator nuklearne elektrane, koji snosi i njegov gospodarski trošak. Oporezovano nuklearno gorivo istodobno je nužno za iskorištavanje nuklearnih elektrana jer ne postoji zamjenski proizvod. Drugim riječima, operator elektrane može birati između upotrebe oporezovanog proizvoda ili prestanka svoje djelatnosti. S tog stajališta sporni porez po svojim učincima više sliči porezu na gospodarsku djelatnost operatora nuklearnih elektrana nego stvarnom porezu na proizvod. S tog gledišta, mislim da sporni porez izaziva manje sumnji u pogledu usklađenosti s navedenim odredbama UEZAE‑a.

79. Kao prvo, člankom 93. AE‑a države članice među sobom ukidaju sve carine, davanja s istovrsnim učinkom i sva količinska ograničenja na uvoz i izvoz u pogledu proizvoda koji su nabrojeni u popisu iz Priloga IV. UEZAE‑u, među kojima su i razna nuklearna goriva. Taj članak stoga predstavlja ekvivalent sadašnjih članaka 30. i 34. UFEU‑a. Prema očitovanjima tužitelja iz glavnog postupka, sveukupno nuklearno gorivo koje se upotrebljava u Njemačkoj je uvezeno te stoga sporni porez zahvaća samo uvezene proizvode, čime se povećavaju troškovi njihove upotrebe. Taj porez stoga predstavlja porez s učinkom istovrsnom carinama.

80. Međutim, mislim da se sporni porez ne može korisno ocjenjivati u smislu članka 93. AE‑a. Naime, kao što sam to već istaknuo u točki 78. ovog mišljenja, taj porez više bi se morao promatrati kao porez na proizvodnju električne energije te se samo za trošak te djelatnosti može reći da se povećao zbog navedenog poreza ( 46 ). Cilj članka 93. AE‑a ipak je zaštita slobodne razmjene roba, a ne zaštita djelatnosti koje se obavljaju pomoću tih roba.

81. Nadalje, zaista sumnjam da bi tu bilo govora o stvarnim razmjenama i slobodi kretanja. Među proizvodima koji potpadaju pod UEZAE, nuklearno gorivo („posebni fisibilni materijali“) ima poseban status. Prema člancima 57. i 59. AE‑a, unutar Zajednice monopol stjecanja tih materijala ima agencija koja je osnovana UEZAE‑om i ti materijali, prema članku 86. AE‑a, ostaju vlasništvo Zajednice. Države članice, osobe i poduzeća na temelju članka 87. AE‑a imaju samo pravo korištenja i potrošnje.

82. Naposljetku, kao što je to primijetila njemačka vlada u svojem očitovanju, porez koji je očito fiskalnog karaktera i ne naplaćuje se zbog prelaska granice države članice koja ga je uvela spada u opći sustav nacionalnih poreza u smislu članka 110. UFEU‑a i stoga ne predstavlja porez s učinkom istovrsnim carinama. Okolnost da taj porez u praksi zahvaća samo uvezene proizvode jer ne postoji domaća proizvodnja ne opravdava njegovu kvalifikaciju kao poreza s istovrsnim učinkom umjesto kao nacionalnog poreza, s obzirom na to da spada u opći sustav nacionalnih poreza koji sustavno obuhvaća proizvode primjenom objektivnih kriterija, bez obzira na njihovo podrijetlo. Međutim, na članak 110. UFEU‑a ne bi se moglo pozivati protiv nacionalnih poreza koji zahvaćaju uvezene proizvode kada ne postoji slična ili konkurentna nacionalna proizvodnja. On osobito ne omogućuje da se razina oporezivanja koju države članice mogu utvrditi za dotične proizvode smatra pretjerano visokom ako ne postoji nikakav diskriminatoran ili zaštitni učinak ( 47 ).

83. Sporni porez u glavnom postupku, koji nema veze s prelaskom granica, jednako se primjenjuje na sva dobra o kojima je riječ, koja su, prema izjavi tužitelja iz glavnog postupka iz njegova očitovanja, isključivo uvozna, a u nedostatku nacionalne proizvodnje. Tako bi taj porez trebalo ocjenjivati kao nacionalni porez, a ne kao porez s učinkom istovrsnim carinama. Budući da nije diskriminirajući, ne može se smatrati suprotnim članku 110. UEU‑a, pri čemu nije potrebno analizirati primjenjuje li se ta odredba u području UEZAE‑a.

84. Stoga mislim da sporni porez ne potpada pod članak 93. AE‑a.

85. Kao drugo, članak 191. AE‑a predviđa da Zajednica na državnim područjima država članica uživa one povlastice i imunitete koji su utvrđeni u Protokolu o povlasticama i imunitetima Europske unije. Sud koji je uputio zahtjev pita protivi li se taj članak, u vezi s člankom 3. prvim podstavkom navedenog protokola, koji se odnosi na oslobađanje Unije i dobara koja njoj pripadaju od svih izravnih poreza, spornom porezu zbog sustava vlasništva posebnih fisibilnih materijala spomenutog u točki 81. ovog mišljenja.

86. Mislim da je nužno dati negativan odgovor. Da ponovim, sporni porez zahvaća djelatnost operatora nuklearnih elektrana nakon što oni steknu pravo korištenja nuklearnim gorivom. Operatori su ti koji moraju platiti porez i snositi njegov trošak, dok se to ni na koji način ne odnosi na Zajednicu.

87. Tužitelj iz glavnog postupka na raspravi je ponovno potvrdio da, prema njemačkom poreznom pravu, proizvodi koji podliježu trošarinama služe kao jamstvo za isplatu poreza koji ih tereti. Tako bi Zajednica kao vlasnica nuklearnoga goriva mogla biti jamac za plaćanje spornog poreza od strane poreznog obveznika, što bi predstavljalo povredu članka 3. Protokola (br. 7) o povlasticama i imunitetima Europske unije. Čak i ako bi bilo tako ? što Sud u ovom predmetu neće moći provjeriti jer zahtjev za prethodnu odluku kao ni očitovanja stranaka ne sadržavaju detaljnije podatke u vezi s tim ? mislim da eventualna neusklađenost sustava jamstva plaćanja nekog nacionalnog poreza s pravom Unije ne može automatski dovesti do nevaljanosti samog poreza s gledišta tog prava. To najviše može predstavljati jamstvo koje nacionalni sudovi, ako je to potrebno, neće primjenjivati.

88. Dakle, mislim da se članak 191. AE‑a ne protivi spornom porezu.

89. Kao treće, prema članku 192. drugom podstavku AE‑a, države članice suzdržavaju se od svih mjera koje bi mogle ugroziti postizanje ciljeva UEZAE‑a. Među ciljevima Ugovora nalazi se i redovita i pravična opskrba rudama i nuklearnim gorivima za sve korisnike, utvrđena u članku 2. točki (d) AE‑a, cilj koji sud koji je uputio zahtjev osobito spominje u svojoj odluci.

90. Kao što sam to već istaknuo, sporni porez ne odnosi se na opskrbu nuklearnim gorivom, nego na korištenje njime. Inače, cilj iz članka 2. točke (d) AE‑a konkretiziran je u članku 52. AE‑a, kao što to ističe sam sud koji je uputio zahtjev. Taj potonji članak, osim osnivanja agencije čiji je glavni cilj upravo osigurati opskrbu, utvrđuje zabranu dovođenja određenih korisnika u povlašteni položaj. Sporni porez očito nema takav učinak.

91. Općenito, članak 1. AE‑a kao opću zadaću Zajednici dodjeljuje stvaranje uvjeta potrebnih za brzo uspostavljanje i rast nuklearnih industrija. Mjere koje je potrebno poduzeti za izvršenje te zadaće nabrojene su u članku 2. AE‑a. Od država članica nigdje se u UEZAE‑u ne zahtijeva uvođenje ili razvoj nuklearne energije kao takve, a još manje nuklearne energije oslobođene od bilo kakvog oporezivanja.

92. Stoga smatram da se odredbe UEZAE‑a ne protive porezu na nuklearno gorivo koji se naplaćuje za korištenje tim gorivom u svrhu proizvodnje električne energije.

Zaključak

93. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je postavio Finanzgericht Hamburg odgovori na sljedeći način: 1. Nacionalni sud ovlašten je, na temelju članka 267. UFEU‑a, podnijeti zahtjev za prethodnu odluku iako je u tijeku postupak za ocjenu ustavnosti odredaba nacionalnog prava na kojima se temelji pojedinačni akt o kojem je riječ pred tim sudom. 2. Direktiva Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije i Direktiva Vijeća 2008/118/EZ od 16. prosinca 2008. o općim aranžmanima za trošarine i o stavljanju izvan snage Direktive 92/12/EEZ ne protive se porezu na nuklearno gorivo koji se naplaćuje za korištenje tim gorivom u svrhu proizvodnje električne energije. 3. Činjenica da se sporni porez u glavnom postupku primjenjuje samo na poduzetnike koji industrijski proizvode električnu energiju koristeći se nuklearnim gorivom ne predstavlja državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Zato nije potrebno ispitivati može li poduzetnik osporavati takvu potporu kako bi zahtijevao oslobođenje od oporezivanja. 4. Odredbe UEZAE‑a također se ne protive takvom porezu.

( 1 ) Izvorni jezik: francuski

( 2 ) SL 2009., L 9, str. 12. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 174.)

( 3 ) SL L 283, str. 51. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 75.)

( 4 ) BGBl. 2010 I, str. 1804.

( 5 ) Vidjeti osobito presude Melki i Abdeli (C‑188/10 i C‑189/10, EU:C:2010:363, t. 41.) kao i A (C‑112/13, EU:C:2014:2195, t. 35. i navedena sudska praksa).

( 6 ) Vidjeti osobito presude Melki i Abdeli (EU:C:2010:363, t. 45.) kao i A (EU:C:2014:2195, t. 38.).

( 7 ) U kontekstu odluke o utvrđenju neustavnosti istih nacionalnih odredaba kakve su one na koje se odnosi zahtjev za prethodnu odluku vidjeti, među ostalim, presudu Filipiak (C‑314/08, EU:C:2009:719, t. 40. do 42.).

( 8 ) U tom smislu vidjeti presudu Cartesio (C‑210/06, EU:C:2008:723, t. 96.) i rješenje Nationale Loterij (C‑525/06, EU:C:2009:179, t. 11.). Također vidjeti točku 30. Preporuka namijenjenih nacionalnim sudovima koje se odnose na pokretanje prethodnog postupka (SL 2012, C 338, str. 1.).

( 9 ) Vidjeti presudu Filipiak (EU:C:2009:719, t. 82.).

( 10 ) To su „posebni fisibilni materijali“ prema terminologiji UEZAE‑a.

( 11 ) Direktiva 2003/96 bila je usvojena prije stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona. Njezina je pravna osnova članak 93. Ugovora o EZ‑u (sada članak 113. UFEU‑a).

( 12 ) Danas, nakon stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona, analogna odredba nalazi se u članku 106.a stavku 3. UEZAE‑a. Stavak 1. tog istog članka ponovno izričito nabraja članke UFEU‑a koji se primjenjuju na UEZAE, ali riječ je samo o institucionalnim odredbama.

( 13 ) Vidjeti Cusack, T. F., „A Tale of Two Treaties: an Assessment of the Euratom Treaty in Relation to the EC Treaty“, Common Market Law Review, br. 40, 2003., str. 117. do 142. (posebno str. 127.).

( 14 ) EU:C:1994:384, t. 24.

( 15 ) Presuda Hopkins i dr. (C‑18/94, EU:C:1996:180, t. 14. i navedena sudska praksa)

( 16 ) Presuda ČEZ (C‑115/08, EU:C:2009:660, t. 87. do 91.)

( 17 ) Direktiva Vijeća od 27. lipnja 1985. o procjeni učinaka određenih javnih i privatnih projekata na okoliš (SL L 175, str. 40.)

( 18 ) Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 22. lipnja 1998. o utvrđivanju postupka osiguravanja informacija u području tehničkih normi i propisa (SL L 204, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 42., str. 58.)

( 19 ) Direktiva Vijeća od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.)

( 20 ) U smislu Uredbe Komisije (EZ) br. 2031/2001 od 6. kolovoza 2001. o izmjeni Priloga I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (SL L 279, str. 1.)

( 21 ) Članak 2. stavak 3. prvi podstavak Direktive 2003/96 ne proširuje opseg proizvoda koji podliježu trošarinama. On se samo odnosi na metodu određivanja razine oporezivanja za proizvode za koje ta razina nije točno određena u navedenoj direktivi.

( 22 ) To polje primjene ograničeno je i odstupanjima koja su predviđena u članku 2. stavku 4. Direktive 2003/96, koja u ovom predmetu nisu relevantna.

( 23 ) Mislim da se, uostalom, ne radi ni o gorivu za ogrjev. Pojam „nuklearno gorivo“ pojednostavnjen je izraz jer se funkcioniranje nuklearne elektrane zapravo temelji na samoodržavajućoj lančanoj reakciji, a ne na izgaranju proizvoda, kao što je to slučaj kod „klasičnih“ elektrana.

( 24 ) C‑346/97, EU:C:1999:291

( 25 ) Direktiva Vijeća 92/81/EEZ od 19. listopada 1992. o usklađivanju struktura trošarina na mineralna ulja (SL L 316, str. 12.)

( 26 ) Ta mogućnost proizlazi iz članka 1. stavka 2. Direktive 2008/118 (također vidjeti t. 51. ovog mišljenja).

( 27 ) Vidjeti presudu Braathens (EU:C:1999:291, t. 24.).

( 28 ) Vidjeti točke 41. do 44. ovog mišljenja.

( 29 ) Presuda Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2014:108, t. 27. do 32.)

( 30 ) Presuda EKW i Wein & Co (C‑437/97, EU:C:2000:110, t. 47.)

( 31 ) Članak 21. stavak 5. prvi podstavak Direktive 2003/96. Također vidjeti presudu Komisija/Poljska (C‑475/07, EU:C:2009:86, t. 50.).

( 32 ) Presuda Komisija/Poljska (EU:C:2009:86, t. 56.)

( 33 ) Presuda EKW i Wein & Co (EU:C:2000:110, t. 46.)

( 34 ) Takav je bio slučaj s porezom povodom kojeg je donesena presuda Braathens (EU:C:1999:291). Radilo se o porezu koji se naplaćuje nakon potrošnje oporezovanog dobra izravno od potrošača, koji je bio i porezni obveznik tog poreza. Zbog te mi se značajke, uostalom, čini da je postojanje izravne i neodvojive povezanosti između potrošnje oporezovanog proizvoda i činjenice koja dovodi do oporezivanja, koju je Sud utvrdio u toj presudi, teško prenijeti u ovaj predmet kao kriterij za kvalifikaciju spornog poreza u glavnom postupku, koji se odnosi na porez koji se naplaćuje prije potrošnje od proizvođača.

( 35 ) Iako je prema klasičnoj podjeli porez na dobit zaista izravan porez, jednom kada se prenese na proizvod kao što je električna energija, on postaje neizravan. Radi se o istom rezoniranju kao u pogledu predmetnog poreza.

( 36 ) Presuda Banco Exterior de España (C‑387/92, EU:C:1994:100, t. 14.)

( 37 ) Presuda Komisija i Španjolska/Government of Gibraltar i Ujedinjeno Kraljevstvo (C‑106/09 P i C‑107/09 P, EU:C:2011:732, t. 71. i 75. kao i navedena sudska praksa)

( 38 ) Presuda Portugal/Komisija (C‑88/03, EU:C:2006:511, t. 56.)

( 39 ) Presuda Ferring (C‑53/00, EU:C:2001:627, t. 20.)

( 40 ) Ne slažem se s mišljenjem tužitelja u glavnom postupku koje je iznio u svojim očitovanjima, u skladu s kojima bi se za tu usporedbu mogli uzimati u obzir samo proizvođači električne energije koji ne ispuštaju ugljikov dioksid (CO2) (to jest oni koji upotrebljavaju nuklearne i obnovljive izvore). Naime, činjenica ispušta li se CO2, ili ne nema nikakve veze s oporezivanjem prije potrošnje. Prema istoj logici, moguće je razlikovati nuklearnu energiju, koja proizvodi „nuklearni otpad“, koji zahtijeva skupo zbrinjavanje, i obnovljive izvore energije, neutralne s gledišta zaštite okoliša.

( 41 ) Treba dodati i da je oporezivanje fosilnih goriva, s obzirom na to da su to energenti u smislu Direktive 2003/96, zabranjeno na temelju članka 14. stavka 1. točke (a) te direktive.

( 42 ) Vidjeti točke 50. do 57. ovog mišljenja.

( 43 ) Samo u određenoj mjeri jer tržište električnom energijom nije potpuno konkurentno. Poput svakog energetskog tržišta, ono također uvelike ovisi o političkim odlukama.

( 44 ) Primjer je takvih mjera uvođenje sustava za izdavanje dozvole za emisije stakleničkih plinova, koji vodi računa o utjecaju izgaranja fosilnih goriva na okoliš.

( 45 ) Tako se sporni porez ne odnosi na ostale slučajeve eventualne upotrebe istih materijala, primjerice na medicinsku ili znanstvenu upotrebu.

( 46 ) To je situacija suprotna od one iz predmeta Schöttle (20/76, EU:C:1977:26), koju navodi tužitelj u glavnom postupku, u kojoj je porez na djelatnost (u ovom slučaju prijevoz) okvalificiran kao porez koji neizravno zahvaća robu.

( 47 ) Vidjeti osobito presudu De Danske Bilimportører (C‑383/01, EU:C:2003:352, t. 34., 35. i 38.).