ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
55

Kao četvrto, Opći sud u točkama 63. do 71. pobijane presude nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da je Komisija u predmetnom slučaju mogla donijeti zaključak da je postojao jedinstveni cilj koji je upućivao na postojanje jedinstvene povrede. Naime, on je na temelju činjeničnih utvrđenja iznesenih u točkama 66., 69. i 71. pobijane presude u dovoljnoj mjeri dokazao da su različita ponašanja koja se stavljaju na teret imala isti cilj, odnosno da su svi proizvođači kupaonske opreme koordinirali svoje ponašanje u odnosu na trgovce na veliko. U tom pogledu treba istaknuti da, kao što to proizlazi iz spomenutih točaka 66., 69. i 71., pojam zajedničkog cilja, protivno onome što tvrdi žalitelj, nije određen općim upućivanjem na postojanje narušavanja tržišnog natjecanja na tržištima obuhvaćenim povredom, nego upućivanjem na različite objektivne elemente, kao što su središnja uloga koju su trgovci na veliko imali u distribucijskom lancu, karakteristike tog lanca, postojanje koordinacijskih tijela i udruženja za više proizvoda, sličnost provedbe tajnih dogovora i materijalna, zemljopisna i vremenska preklapanja predmetnih djelovanja.
64

Suprotno tomu, Opći je sud, koji je u točkama 117. do 120. pobijane presude smatrao da nikakav dokaz ne može potkrijepiti izjave društava Ideal Standard i Roca, zbog čega one nisu dovoljan dokaz o protutržišnoj prirodi spomenutih rasprava, pogriješio kada nije ispitao može li se na temelju tablica spomenutih u uvodnim izjavama 572. do 574. sporne odluke i koje se nalaze u spisu, kao što to izričito tvrdi Komisija u točkama 97. i 99. svojeg odgovora na tužbu u prvom stupnju, potkrijepiti spomenute izjave.
47

No, s obzirom na to da Roca Sanitario u svom drugom žalbenom razlogu prigovara da Opći sud ni u okviru provođenja nadzora zakonitosti sporne odluke u točkama 157. do 179. pobijane presude ni u okviru svoje neograničene ovlasti određivanja novčane kazne u točkama 185. do 188. te presude, nije uzeo u obzir činjenicu da sudjelovanje u povredi čija odgovornost mu se stavlja na teret, ima manju težinu od sudjelovanja poduzetnika koji su činili „jezgru” zabranjenog sporazuma, treba naglasiti da Sud, kad odlučuje o pravnim pitanjima u okviru žalbe, ne može iz razloga pravičnosti zamijeniti ocjenu Općeg suda svojom ocjenom, kada je taj sud izvršavajući svoju neograničenu nadležnost odlučio o iznosu novčanih kazni izrečenih poduzetnicima zbog povrede prava Unije (presude od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 245., i od 11. srpnja 2013., Gosselin Group/Komisija, C‑429/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:463, t. 87.).
31

Utvrđenja Općeg suda u točkama 197. i sljedećima pobijane presude, koja se odnose na 1998. godinu, u vezi s navodnim sudjelovanjem žalitelja u povredi prava zabranjenih sporazuma također sadrže pogreške koje se tiču prava jer su proturječna. Naime, Opći je sud u točkama 197. do 202. spomenute presude napomenuo da Komisija nije dokazala sudjelovanje žalitelja u raspravama protivnim pravu tržišnog natjecanja tijekom 1998. Svjedočenjem društva Masco u svakom slučaju nije dokazano to sudjelovanje. Nelogično je da se Opći sud zatim osloni, u točki 203. te presude, na isto svjedočenje društva Masco kako bi dokazao da se žalitelj nije distancirao od nezakonitih djelovanja tijekom 1998. Osim toga, ni to svjedočenje ni ostali indiciji navedeni u spomenutoj točki 203. ne dokazuju da se žalitelj nije distancirao od tih djelovanja. Opći sud stoga je također povrijedio pravna načela utvrđena sudskom praksom, prema kojima je skup indicija dovoljan za utvrđivanje da je sastanak protivan pravu tržišnog natjecanja samo ako dokazuje da su sastanci imali sustavni karakter i protutržišni sadržaj i ako je to potkrijepljeno izjavom poduzetnika koja ima znatnu dokaznu vrijednost. Nijedan od ta dva uvjeta nije ispunjen u ovom predmetu.
75

U tom pogledu žalitelj osobito ističe, kao prvo, da je primjena Priopćenja iz 2002. o suradnji dovela do povrede članka 2. Uredbe br. 1/2003 jer je time prebačen teret dokazivanja. Kao drugo, primjenom navedenog priopćenja krši se pravo na pošteno suđenje iz članka 6. i 7. Europske konvencije o zaštiti ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP) i članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima. Kao treće, žalitelj zamjera Općem sudu što je u točki 155. pobijane presude samo primijetio da je sankcija zakonita ako pojedinac može znati koji akti i propusti dovode do njegove odgovornosti, a da nije odgovorio na tužbeni razlog istaknut u prvom stupnju prema kojem sustav utvrđivanja sankcija, koji je primjenjiv u području tržišnog natjecanja, nije u skladu s EKLJP‑om, osobito s njezinim člankom 7., kojim se zahtijeva da su povrede i sankcije jasno određene. Kao četvrto, žalitelj Općem sudu zamjera to što je u točki 169. pobijane presude zaključio da se žalitelj pozvao na pogrešku u ocjeni koju je Komisija počinila samo pri utvrđivanju koeficijenta za „dodatni iznos” po stopi od 15%, a ne pri utvrđivanju iste stope koeficijenta za „težinu povrede”. Kao peto, žalitelj navodi nezakonitosti kriterija predviđenih Smjernicama iz 2006., zbog čega je, kada ih je Komisija uzela u obzir pri utvrđivanju svake sankcije, došlo do toga da iznos izrečene novčane kazne sustavno odgovara iznosu od 10% prihoda jer je primijenjena gornja granica predviđena člankom 23. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003. članka. Opći je sud u potpunosti propustio ispitati taj prigovor nezakonitosti pa je u točki 158. pobijane presude samo primijetio da žalitelju nije bila izrečena sankcija u iznosu od 10% prihoda. Kao šesto, iz točaka 165. i 166. pobijane presude proizlazi da su Komisija, a zatim i Opći sud, utvrdili koeficijente za „težinu povrede” i „dodatni iznos” na temelju pogrešnih premisa prema kojima je žalitelj protutržišnim djelovanjima koja su u pravilu provedena sudjelovao u jedinstvenoj povredi na području šest država članica, koja obuhvaća tri skupine proizvoda koji su predmet istrage, s tržišnim udjelom od otprilike 54,3% u svakoj od tih država. Kao sedmo, iako je Opći sud u točkama 192. do 195. pobijane presude presudio da Komisijina odluka sadržava pogrešku u ocjeni, on iz toga nije izvukao nikakve posljedice. Opći je sud time povrijedio načela proporcionalnosti i jednakog postupanja.
56

No, s obzirom na to da Roca u svom drugom žalbenom razlogu prigovara da Opći sud ni u okviru provođenja nadzora zakonitosti sporne odluke u točkama 116. do 145. pobijane presude ni u okviru svoje neograničene ovlasti određivanja iznosa novčane kazne u točkama 247. do 249. te presude, nije uzeo u obzir činjenicu da tužiteljevo sudjelovanje u utvrđenoj povredi ima manju težinu od sudjelovanja poduzetnika koji su činili „jezgru” zabranjenog sporazuma, treba naglasiti da Sud, kad odlučuje o pravnim pitanjima u okviru žalbe, ne može iz razloga pravičnosti zamijeniti ocjenu Općeg suda svojom ocjenom, kada je taj sud izvršavajući svoju neograničenu nadležnost odlučio o iznosu novčanih kazni izrečenih poduzetnicima zbog povrede prava Unije (presude od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, EU:C:2005:408, t. 245., i od 11. srpnja 2013., Gosselin Group/Komisija, C‑429/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:463, t. 87.).
82

Shodno tome, budući da je Opći sud odbio zahtjeve žaliteljâ za saslušanjem svjedoka smatrajući da navedene mjere nisu potrebne, kao prvo, s obzirom na ispitane dokaze kojima se dokazuje postojanje jedinstvene i trajne povrede u točkama 109. do 147. pobijane presude, kao drugo, s obzirom na zaključak iz točke 213. navedene presude da su bilješke društva bile dostatan dokaz o postojanju nezakonitog ponašanja na sastanku IFS‑a održanom 5. listopada 2000., kao treće, s obzirom na zaključak iz točke 218. te presude da zapisnik sa sastanka IFS‑a održanog 20. studenoga 2002. dokazuje postojanje izravnog kontakta između gospodarskih subjekata kojim se mogu narušiti pravila o tržišnom natjecanju, kao četvrto, s obzirom na analizu odgovornosti žaliteljâ za protutržišno ponašanje u kontekstu posebnih događaja iz točaka 231. do 253. pobijane presude, kao peto, s obzirom na ispitane dokaze kojima se dokazuje nezakonitost sastanaka FSKI‑ja održanih 7. i 8. srpnja 2000., iz točaka 275. do 284. navedene presude, kao šesto, s obzirom na analizu iz točaka 296. do 306. te presude koja proizlazi iz zaključka Općeg suda da je dokazan pokušaj postizanja sporazuma na sastancima FSKI‑ja održanima 17. siječnja i 4. srpnja 2003. o posljedicama povećanja cijena zbog uvođenja naplate cestarina u Njemačkoj, šesti dio trećeg žalbenog razloga treba odbiti u cijelosti a prvi, osmi, deveti, deseti i jedanaesti dio tog žalbenog razloga u dijelu u kojem se odnose na mjere izvođenja dokaza.
51

Likvidonosna nepovoljnost do koje dolazi u prekograničnoj situaciji može predstavljati ograničenje temeljnih sloboda kada takva nepovoljnost ne može nastati u potpuno tuzemnoj situaciji (vidjeti u tom smislu presude Metallgesellschaft i dr., C‑397/98 i C‑410/98, EU:C:2001:134, t. 44., 54. i 76.; X i Y, C‑436/00, EU:C:2002:704, t. 36. i 37.; Rewe Zentralfinanz, C‑347/04, EU:C:2007:194, t. 26. do 30.; National Grid Indus, C‑371/10, EU:C:2011:785, t. 36. i 37.; DMC, C‑164/12, EU:C:2014:20, t. 40. do 43., kao i Komisija/Njemačka, C‑591/13, EU:C:2015:230, t. 55. do 61.).
7

U točki 370. pobijane presude Opći sud je citirao uvodnu izjavu 602. sporne odluke koja navodi: „[Žalitelj] izjavljuje da nakon sastanka od 11. i 12. svibnja 2004. nije sudjelovao ni na jednom tehničkom sastanku te dodaje da je prema jednoj internoj obavijesti njegov predstavnik otkazao svoje putovanje na sastanak od 3. i 4. studenoga 2004. nakon savjeta svojeg nadređenog. Komisija napominje da ne postoji nijedan dokaz o eventualnom povlačenju iz zabranjenog sporazuma. U slučajevima složenih povreda činjenica da poduzetnik nije prisustvovao sastanku ili da se ne slaže s onim o čemu se na njemu raspravljalo ne znači da je on prestao sudjelovati u trajnoj povredi. Kako bi se povreda okončala, poduzetnik se treba jasno distancirati od zabranjenog sporazuma. […] [Žalitelj] nije iznio jasan dokaz da je sasvim samostalno usvojio jednostranu tržišnu strategiju te da se jasno i otvoreno distancirao od djelatnosti zabranjenog sporazuma. Naprotiv, dokazi koje posjeduje Komisija pokazuju da je [žalitelj] primio službene pozive na sljedeća tri tehnička sastanka (odnosno posljednja tri tehnička sastanka održana prije provođenja pretraga). Komisija napominje da je predstavnik [žalitelja] potvrdio da će sudjelovati na sastanku od 3. i 4. studenoga 2004., čak i ako se pokazalo da je poslije otkazao svoje putovanje. Usto, u pogledu sastanka od 23. i 24. veljače 2005. [Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH i Sasol Limited, organizator tog sastanka, u daljnjem tekstu: (Sasol)] već je rezervirao sobu za predstavnika [žalitelja] u hotelu u kojem se održava[o] sastanak, čija je rezervacija poslije [bila] poništena. Komisija iz toga zaključuje da je društvu Sasol i ostalim sudionicima bilo jasno da je [žalitelj] sudjelovao do kraja u zabranjenom sporazumu. Komisija napominje i da se rasprave koje su se vodile na sastancima nisu bitno razlikovale od rasprava koje su se vodile tijekom prethodnih sastanaka, nego da su sudionici nastavili raspravljati o povećanju cijena bez spominjanja ikakvog pokušaja [žalitelja] da napusti zabranjeni sporazum (vidjeti uvodne izjave 175., 176. i 177.) te da nije bilo neuobičajeno da poduzetnici tijekom zabranjenog sporazuma ne sudjeluju na određenim sastancima. Ta dva elementa dokazuju da nakon sastanka iz svibnja 2004. u pogledu [žalitelja] nije postojala percepcija da je on napustio zabranjeni sporazum. Interna obavijest predstavnika [žalitelja] u pogledu njegovih razloga za nesudjelovanje na sastanku u svakom se slučaju ne može smatrati javnim distanciranjem. Budući da nijedna druga informacija ne upućuje na to da se [on] distancirao od zabranjenog sporazuma, Komisija smatra da sudjelovanje [žalitelja] u zabranjenom sporazumu nije završilo prije pretraga.“
9

Članak 8. te iste uredbe, pod naslovom „Prijelazno razdoblje“, u svojim stavcima 2. i 3. propisuje: „2. Ne dovodeći u pitanje stavak 3., sklapanje ugovora o javnim uslugama željeznicom ili cestom treba biti u skladu sa člankom 5. od 3. prosinca 2019. Tijekom ovog prijelaznog razdoblja države članice trebaju poduzeti mjere postupnog usklađivanja s člankom 5. da bi se izbjegli ozbiljni strukturni problemi, posebno oni vezani uz prijevozne kapacitete. U roku šest mjeseci nakon prve polovine prijelaznog razdoblja, države članice Komisiji dostavljaju izvješće o napretku s naglaskom na provedbi postupnog sklapanja ugovora o javnim uslugama u skladu s člankom 5. Na temelju izvješća o napretku država članica, Komisija može predložiti odgovarajuće mjere upućene državama članicama. 3. U primjeni stavka 2. ne uzimaju se u obzir ugovori o javnim uslugama dodijeljeni u skladu s pravom Zajednice i nacionalnim pravom: (a) prije 26. srpnja 2000. na temelju pravednog konkurentnog postupka nadmetanja; (b) prije 26. srpnja 2000. na temelju postupka različitog od pravednog konkurentnog postupka nadmetanja; (c) poslije 26. srpnja 2000. i prije 3. prosinca 2009. na temelju pravednog konkurentnog postupka nadmetanja; (d) poslije 26. srpnja 2000. godine i prije 3. prosinca 2009. na temelju postupka različitog od pravednog konkurentnog postupka nadmetanja. Ugovori navedeni pod (a) mogu se nastaviti do svojeg isteka. Ugovori navedeni pod (b) i (c) mogu se nastaviti do svojeg isteka, ali ne dulje od 30 godina. Ugovori navedeni pod (d) mogu se nastaviti do svoga isteka, uz uvjet da su ograničenog trajanja usporedivog s trajanjima određenima u članku 4. Ugovori o javnim uslugama mogu se nastaviti do svog isteka ako bi njihov prekid doveo do prekomjernih pravnih ili gospodarskih posljedica, te uz uvjet da je Komisija dala svoju suglasnost.“
48

Osim toga, to ograničenje poštuje bitan sadržaj prava na glasovanje iz članka 39. stavka 2. Povelje. Naime, navedeno ograničenje ne dovodi u pitanje to pravo kao takvo s obzirom na to da ono ima za posljedicu da pod posebnim uvjetima isključuje određene osobe iz skupine nositelja prava na glasovanje na izborima za Europski parlament zbog njihova ponašanja, ako su ispunjeni navedeni uvjeti.
41

Kako bi niječno odgovorio na to pitanje, Sud je objasnio da mogućnost izbora između diskriminirajućeg poreznog sustava i nekog drugog koji to nije ne može ispraviti diskriminirajuće učinke prvog od ta dva porezna sustava. Priznati suprotno bilo bi, prema stavu Suda, potvrditi porezni sustav koji, sam po sebi, predstavlja povredu članka 49. UFEU‑a zbog svojega diskriminirajućega karaktera. Sud je također naveo da nacionalni sustav koji ograničava slobodu poslovnog nastana nije u skladu s pravom Unije i kada je njegova primjena fakultativna (presuda Gielen, C‑440/08, EU:C:2010:148, t. 50. do 53.).
12

Uvodne izjave 3. do 5. pobijane uredbe glase: „(3) Znanstvena evaluacija učinkovitosti plana za bakalar, koju je obavio Znanstveni, tehnički i gospodarski odbor za ribarstvo (STECF), pokazala je brojne probleme u vezi s oblikovanjem i funkcioniranjem plana za bakalar. Ne dovodeći u pitanje ciljeve plana za bakalar, STECF je zaključio da nije vjerojatno da se ti ciljevi ostvare u vremenskom okviru koji bi bio u skladu sa zaključcima Svjetskog samita o održivom razvoju koji je održan u Johannesburgu 2002. godine, osim ako se ne isprave nedostaci u nacrtu plana za bakalar u vezi s, inter alia, primjenom njegovih članaka 9. i 12. (4) [...] Iako se primjena automatskih godišnjih snižavanja TAC‑a za 25% trebala primijeniti samo u izvanrednim okolnostima, od 2009. do 2012. je postala pravilo. Slijedom toga, od stupanja na snagu plana za bakalar, TAC za dotična područja je bio znatno snižen te bi daljnja automatska smanjenja dovela do stvarne obustave ribolova bakalara u dotičnim područjima. Znanstvena procjena koju je obavio STECF ukazuje da bi radi ostvarenja ciljeva plana za bakalar u nekim slučajevima bilo prikladnije dopustiti veću fleksibilnost kako bi se znanstveno mišljenje odrazilo na temelju svakog pojedinog slučaja. Stoga je, kao dio te fleksibilnosti, prikladno pod određenim uvjetima dopustiti obustavu godišnjeg smanjenja TAC‑a ili određenje alternativne razine TAC‑a, bez ugrožavanja ciljeva plana za bakalar. (5) [...] dopušteni ribolovni napor je snižen za 25% po godini od 2009. do 2012. u područjima na koja se odnosio članak 9. te znatno snižen u područjima na koja se odnosio članak 8. [...] Daljnja primjena automatskih godišnjih sniženja napora ne bi dovela do ostvarenja ciljeva plana za bakalar, već bi imala znatni gospodarski i socijalni učinak na segmente flote koji koriste isti alat, ali uglavnom love druge vrste ribe. Stoga je prikladno omogućiti fleksibilniji pristup kojim bi se dopustila obustava automatskoga godišnjeg sniženja ribolovnog napora bez ugrožavanja ciljeva plana za bakalar.“
32

Ta ovlast definiranja koja je tako dodijeljena državama članicama ipak je ograničena time što je zabranjeno narušavati formulaciju izuzeća kojom se koristi zakonodavac Unije. Država članica osobito ne može, a da ne negira samu formulaciju „posebni investicijski fondovi“, između posebnih investicijskih fondova odabrati one koji imaju pravo na izuzeće i one koji nemaju to pravo. Spomenuta odredba joj stoga daje samo ovlast da u svojem unutarnjem pravu definira fondove koji odgovaraju pojmu „posebni investicijski fondovi“ (vidjeti u tom smislu presude JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust i The Association of Investment Trust Companies, C‑363/05, EU:C:2007:391, t. 41. do 43.; Wheels Common Investment Fund Trustees i dr., C‑424/11, EU:C:2013:144, t. 17., kao i ATP PensionService, C‑464/12, EU:C:2014:139, t. 41.).
19

Ta direktiva ne propisuje samo pravila u vezi s postupkom odobravanja općih ovlaštenja ili prava na korištenje radijskih frekvencija ili brojeva, kao i u vezi sa sadržajem tih ovlaštenja, nego i pravila u vezi s vrstom pa čak i opsegom novčanih naknada koje su povezane s navedenim postupcima, a koje države članice mogu ubirati od poduzeća u sektoru elektroničkih komunikacijskih usluga (vidjeti presude Belgacom i Mobistar, C 256/13 i C 264/13, EU:C:2014:2149, t. 29., kao i Base Company, C 346/13, EU:C:2015:649, t. 15.).
86

Naime, utvrđenje Općeg suda o nepostojanju dokaza o sudjelovanju žalitelja u mehanizmu naknade kao i u sustavu nadzora, u skladu s člankom 264. stavkom 1. UFEU‑a, ne može dovesti do poništenja sporne odluke u cijelosti jer su ti elementi uzgredni sastojci predmetne povrede. Činjenica da Komisija nije iznijela dokaze o takvom sudjelovanju žalitelja ne mijenja bit sporne odluke jer se jedinstvena i trajna povreda koju je utvrdila sastoji, kao što to proizlazi iz točaka 12. i 13. ove presude, ponajprije od dvaju elemenata povrede, to jest podjele tržišta i usklađivanja cijena (vidjeti u tom smislu presudu Komisija/Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P, EU:C:2012:778, t. 36. do 38.).
46

U tim je okolnostima First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (prvostupanjski sud (porezni odjel)) odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja: 1. Je li Konačna uredba nevaljana u mjeri u kojoj povrjeđuje članak 2. stavak 7. točku (b) i članak 9. stavak 5. Uredbe br. 384/96, s obzirom na to da se Komisija nije izjasnila o zahtjevima za tretmanom tržišnog gospodarstva i individualnim tretmanom koje su podnijeli proizvođači‑izvoznici iz Kine i Vijetnama koji nisu bili uključeni u uzorak u skladu s člankom 17. Uredbe 384/96? 2. Je li Konačna uredba nevaljana u mjeri u kojoj povrjeđuje članak 2. stavak 7. točku (c) Uredbe br. 384/96, s obzirom na to da se Komisija nije izjasnila unutar tri mjeseca od početka ispitnog postupka o zahtjevima za tretmanom tržišnog gospodarstva kao što su to zahtijevali izvoznici iz Kine i Vijetnama koji nisu bili uključeni u uzorak u skladu s člankom 17. Uredbe 384/96? 3. Je li Konačna uredba nevaljana u mjeri u kojoj povrjeđuje članak 2. stavak 7. točku (c) Uredbe br. 384/96 s obzirom na to da se Komisija nije izjasnila unutar roka od tri mjeseca od pokretanja ispitnog postupka o primjeni tretmana tržišnog gospodarstva kao što su to zahtijevali izvoznici iz Kine i Vijetnama, koji su bili uključeni u uzorak u skladu s člankom 17. Uredbe 384/96? 4. Je li Konačna uredba nevaljana u mjeri u kojoj povrjeđuje članak 3., članak 4. stavak 1., članak. 5. stavak 4. i članak 17. Uredbe br. 384/96 s obzirom na to da je broj proizvođača koji su surađivali nedovoljan da bi Komisija mogla valjano ocijeniti štetu, te sukladno tome valjano procijeniti uzročnu vezu? 5. Je li Konačna uredba nevaljana u mjeri u kojoj povrjeđuje članak 3. stavak 2. Uredbe br. 384/96 i članak 296. UFEU‑a, s obzirom na to da su dokazi iz spisa ispitnog postupka pokazali da je šteta koju je pretrpjela industrija Unije bila ocijenjena upotrebom materijalno pogrešnih podataka te s obzirom na to da Konačna uredba ne daje nikakvo objašnjenje zašto ti dokazi nisu uzeti u obzir? 6. Je li Konačna uredba nevaljana u mjeri u kojoj povrjeđuje članak 3. stavak 7. Uredbe br. 384/96, s obzirom na to da učinci drugih čimbenika za koje je poznato da mogu uzrokovati štetu nisu bili pravilno odvojeni i razlikovani od učinaka navodno dampinškog uvoza? 7) U kojoj mjeri se sudovi država članica mogu oslanjati na tumačenje Konačne uredbe koje je Sud dao u presudama Brosmann Footwear (HK) i dr./Vijeće (C‑249/10 P, EU:C:2012:53) i Zhejiang Aokang Shoes/Vijeće (C‑247/10 P, EU:C:2012:710) kako bi zaključili da te pristojbe nisu bile zakonski utemeljene u smislu članka 236. Carinskog zakonika za poduzeća koja, poput tužitelja u predmetima u kojima su donesene odluke Brosmann Footwear (HK) i dr./Vijeće i Zhejiang Aokang Shoes/Vijeće nisu bila uključena u uzorak, ali čiji zahtjevi za tretmanom tržišnog gospodarstva i individualnim tretmanom nisu ispitani?"
73

Bank Mellat osporava argument prema kojem je u ovom predmetu trebalo primijeniti sudsku praksu iz presude Bank Melli Iran/Vijeće (T‑390/08, EU:T:2009:401), s obzirom na to da nije raspolagao dovoljno preciznim informacijama koje bi mu omogućile da djelotvorno istakne svoje stajalište o elementima koji ga terete. On ističe da su i Opći sud i Vijeće svoje odluke temeljili na pretpostavci da prijedlozi za uvrštenje na popise subjekata koji su predmet mjera ograničavanja predstavljaju dokaze, iako to nije slučaj.
12

Taj dokument u točki 16., naslovljenoj „Terms and conditions of the Notes” (uvjeti vrijednosnih papira), sadržava klauzulu o prenošenju nadležnosti prema kojoj engleski sudovi imaju isključivu nadležnost za rješavanje svih sporova koji se odnose na vrijednosne papire ili su s njima povezani.
69

Bank Saderat Iran osporava argument prema kojem je u ovom predmetu trebalo primijeniti sudsku praksu iz presude Bank Melli Iran/Vijeće (T‑390/08, EU:T:2009:401), s obzirom na to da nije raspolagao dovoljno preciznim informacijama koje bi mu omogućile da djelotvorno istakne svoje stajalište o elementima koji ga terete. On ističe da su i Opći sud i Vijeće svoje odluke temeljili na pretpostavci da prijedlozi za uvrštenje na popise subjekata koji su predmet mjera ograničavanja predstavljaju dokaze, iako to nije slučaj.
56

Kako to proizlazi iz spisa podnesenog Sudu, predmetno osiguranje u glavnom postupku pruža kupcu rabljenog vozila subjekt neovisan o preprodavaču tog vozila i koji ne sudjeluje u kupoprodaji, tako da se to osiguranje, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, ne može smatrati osiguranjem koje pruža preprodavač. Nadalje, kupac rabljenog vozila može kupiti to vozilo bez sklapanja ugovora o tom osiguranju i također ima mogućnost bez posredovanja preprodavača navedenog vozila sklopiti ugovore o osiguranju s nekim drugim društvom osim s Mapfre warrantyjem. Konačno, iz knjižice o osiguranju koju je Sudu podnijela francuska vlada na raspravi proizlazi da je Mapfre warranty pridržao pravo u određenim okolnostima raskinuti ugovor o osiguranju, pri čemu se čini da taj raskid ne utječe na ugovor o prodaji vozila.