Predmet C-619/16

Sebastian W. Kreuziger

protiv

Land Berlina

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg)

„Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Organizacija radnog vremena – Direktiva 2003/88/EZ – Članak 7. – Pravo na plaćeni godišnji odmor – Nacionalni propis kojim se propisuje gubitak neiskorištenog godišnjeg odmora i novčane naknade za navedeni odmor kad radnik nije podnio zahtjev za godišnji odmor prije prestanka radnog odnosa”

Sažetak – Presuda Suda (veliko vijeće) od 6. studenog 2018.

Socijalna politika – Zaštita sigurnosti i zdravlja radnika – Organizacija radnog vremena – Pravo na plaćeni godišnji odmor – Nacionalni propis kojim se propisuje automatski gubitak neiskorištenog godišnjeg odmora i novčane naknade za navedeni odmor kad radnik nije podnio zahtjev za godišnji odmor prije prestanka radnog odnosa – Nepostojanje prethodne provjere je li radnik stvarno mogao ostvariti to pravo – Nedopuštenost

(Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća 2003/88, čl. 7.)

Članak 7. Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2003/88/EZ od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis poput onoga u glavnom postupku, u mjeri u kojoj podrazumijeva da, ako radnik nije zatražio ostvarivanje svojeg prava na plaćeni godišnji odmor prije datuma prestanka radnog odnosa, zainteresirana osoba automatski gubi dane plaćenog godišnjeg odmora na koje je imala pravo na temelju prava Unije prilikom tog prestanka – a da se pritom prethodno ne provjeri je li joj njezin poslodavac stvarno omogućio ostvarivanje njezina prava na odmor prije navedenog prestanka, osobito pružanjem odgovarajuće informacije – te, povezano s time, gubi svoje pravo na novčanu naknadu za taj neiskorišteni plaćeni godišnji odmor.

Iako u tom pogledu valja pojasniti da poštovanje obveze koja za poslodavca proizlazi iz članka 7. Direktive 2003/88 ne može dovesti do toga da potonji mora svojim radnicima naložiti stvarno ostvarivanje njihova prava na plaćeni godišnji odmor (vidjeti u tom smislu presudu od 7. rujna 2006., Komisija/Ujedinjena Kraljevina, C-484/04, EU:C:2006:526, t. 43.), i dalje stoji da navedeni poslodavac mora, s druge strane, omogućiti radniku ostvarivanje takvog prava (vidjeti u tom smislu presudu od 29. studenoga 2017., King, C-214/16, EU:C:2017:914, t. 63.).

U tom smislu, kao što je to nezavisni odvjetnik također naveo u točkama 43. do 45. svojeg mišljenja, poslodavac osobito mora, vodeći računa o obveznoj naravi prava na plaćeni godišnji odmor i kako bi osigurao koristan učinak članka 7. Direktive 2003/88, konkretno i na potpuno transparentan način osigurati da radnik može stvarno koristiti svoj plaćeni godišnji odmor, potičući ga, prema potrebi i formalnim putem, da to učini, pri čemu ga mora, kako bi se zajamčilo da navedeni odmor i dalje može zainteresiranoj osobi osigurati opuštanje i odmor kojima mora pridonijeti, detaljno i pravodobno obavijestiti o tome da će se, ako ga ne iskoristi, taj odmor izgubiti na kraju referentnog razdoblja ili odobrenog razdoblja prijenosa ili, nadalje, prilikom prestanka radnog odnosa kad do njega dođe tijekom takvog razdoblja.

Osim toga, teret dokazivanja u tom je pogledu na poslodavcu (vidjeti analogijom presudu od 16. ožujka 2006., Robinson-Steele i dr., C-131/04 i C-257/04, EU:C:2006:177, t. 68.). Ako potonji ne može podnijeti dokaz da je postupio s dužnom pažnjom zahtijevanom kako bi radnik mogao stvarno koristiti plaćeni godišnji odmor na koji je imao pravo, valja utvrditi da bi gubitak prava na navedeni odmor i, u slučaju prestanka radnog odnosa, povezano uskraćivanje isplate novčane naknade za neiskorišteni godišnji odmor bili u suprotnosti s člankom 7. stavkom 1. i člankom 7. stavkom 2. Direktive 2003/88.

(t. 51.-53., 56. i izreka)