MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA

MANUELA CAMPOSA SÁNCHEZ‑BORDONE

od 18. prosinca 2019. ( 1 )

Predmet C‑719/18

Vivendi SA

protiv

Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni,

uz sudjelovanje:

Mediaset SpA

(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Okružni upravni sud za Lacij, Italija))

„Zahtjev za prethodnu odluku – Telekomunikacije – Sloboda poslovnog nastana – Slobodno kretanje kapitala – Članci 49. i 63. UFEU‑a – Direktiva 2002/21/EZ – Nacionalno zakonodavstvo protiv vladajućih položaja – Izračun prihoda u sektoru elektroničkih komunikacija i u integriranom komunikacijskom sustavu – Ograničavanje sektora elektroničkih komunikacija na tržišta koja se mogu prethodno regulirati – Knjiženje prihoda povezanih društava – Prag prihoda koji se razlikuje između društava koja su aktivna u sektoru elektroničkih komunikacija i drugih operatora – Članak 11. Povelje – Sloboda i pluralizam medija”

1. S ciljem očuvanja pluralizma informacija, talijanskim se zakonodavstvom društvima koja djeluju u sektoru audiovizualnih i radijskih usluga nalažu određena ograničenja kako bi ih se spriječilo da imaju vladajuće položaje.

2. Među tim ograničenjima je i zabrana prema kojoj društvo ne smije ostvarivati prihode veće od 20 % ukupnih prihoda u takozvanom „integriranom komunikacijskom sustavu” (u daljnjem tekstu: IKS) ( 2 ). Taj postotak iznosi 10 % kad to društvo istodobno ostvaruje više od 40 % ukupnih prihoda u sektoru elektroničkih komunikacija.

3. U ovom predmetu, Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (Regulatorno tijelo za komunikacije, Italija; u daljnjem tekstu: AGCom) primijenila je nacionalna pravila kako bi utvrdila da ih je francusko društvo koje djeluje u sektoru medija (Vivendi SA; u daljnjem tekstu: Vivendi) povrijedilo prilikom stjecanja znatnog udjela u kapitalu talijanskog društva aktivnog u istom sektoru (Mediaset Italia Spa; u daljnjem tekstu: Mediaset). Vivendi je imao važan položaj u talijanskom sektoru elektroničkih komunikacija zbog kontrole nad društvom Telecom Italia SpA (u daljnjem tekstu: TIM).

4. Sud koji treba odlučiti o tužbi koju je društvo Vivendi podnijelo protiv odluke AGCom‑a Sudu upućuje dvojbe koje se odnose na usklađenost, u tom pogledu, nacionalnog zakona s pravom Unije.

I. Pravni okvir

A. Pravo Unije

1. Direktiva 2002/21/EZ ( 3 )

5. U članku 14. („Poduzeća sa značajnom tržišnom snagom”) ističe se: „1. Kad se posebnim direktivama od državnih regulatornih tijela traži utvrđivanje ima li operator značajnu tržišnu snagu u skladu s postupkom navedenim u članku 16., primjenjuju se stavci 2. i 3. ovog članka. 2. Smatra se da poduzeće ima značajnu tržišnu snagu ako, pojedinačno ili zajednički s drugima, uživa položaj koji je jednak vladajućem, tj. uživa položaj ekonomske snage zbog koje se može ponašati u značajnoj mjeri neovisno o konkurentima, kupcima i konačno, potrošačima. U postupku utvrđivanja jesu li dva ili više poduzeća u zajedničkom vladajućem položaju na tržištu, državna regulatorna tijela posebno djeluju u skladu s pravom Zajednice i u najvećoj mogućoj mjeri uzimaju u obzir smjernice za analizu tržišta i ocjenu značajne tržišne snage koje je Komisija objavila na temelju članka 15. Kriteriji koji se koriste pri toj ocjeni navedeni su u Prilogu II. 3. Kada poduzeće ima značajnu tržišnu snagu na određenom tržištu (prvo tržište), ono se također može navesti kao poduzeće koje ima značajnu tržišnu snagu na usko povezanom tržištu (drugo tržište), kada su veze između dva tržišta takve da dopuštaju da se tržišna snaga s prvog tržišta prenese na drugo tržište, čime se pojačava tržišna snaga tog poduzeća. Shodno tomu, mogu se primijeniti pravna sredstva kojima je cilj sprječavanje takvog prijenosa sukladno člancima 9., 10., 11. i 13. Direktive 2002/19/EZ (Direktiva o pristupu), a kada se takva sredstva pokažu nedostatnima, mogu se odrediti pravna sredstva sukladno članku 17. Direktive 2002/22/EZ (Direktiva o univerzalnim uslugama)..”

6. Člankom 15. („Postupci utvrđivanja i određivanja tržišta”) utvrđuje se: „1. Komisija, nakon javne rasprave, zajedno s državnim regulatornim tijelima, u najvećoj mjeri vodeći računa o mišljenju BEREC‑a, u skladu sa postupkom iz članka 22. stavka 2., donosi Preporuku o mjerodavnim tržištima proizvoda i usluga (Preporuka). Preporukom se utvrđuju ona tržišta proizvoda i usluga u području elektroničkih komunikacija, čije značajke mogu biti takve da opravdavaju određivanje regulatornih obveza iz posebnih Direktiva, ne dovodeći u pitanje tržišta koja se mogu odrediti u posebnim slučajevima na temelju prava tržišnog natjecanja. Komisija određuje tržišta u skladu s načelima prava tržišnog natjecanja. Komisija redovito preispituje preporuku. 2. Komisija objavljuje, najkasnije na dan stupanja na snagu ove Direktive, smjernice za analizu tržišta i ocjenu značajne tržišne snage (dalje u tekstu ‚smjernice’) koje su u skladu s načelima prava tržišnog natjecanja. 3. Državna regulatorna tijela, u najvećoj mjeri uzimajući u obzir Preporuku i Smjernice, utvrđuju mjerodavna tržišta primjerena nacionalnim okolnostima, posebno mjerodavna geografska tržišta na svom državnom području, u skladu s načelima prava tržišnog natjecanja. Državna regulatorna tijela pridržavaju se postupaka iz članaka 6. i 7. prije utvrđivanja tržišta koja se razlikuju od tržišta utvrđenih u Preporuci. 4. Komisija, nakon rasprave zajedno s državnim regulatornim tijelima, može, uzimajući u najvećoj mjeri u obzir mišljenje BEREC‑a, donijeti odluku o utvrđivanju međudržavnih tržišta, djelujući u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom iz članka 22. stavka 3.”

7. Članak 16. („Postupak analize tržišta”) glasi kako slijedi: „1. Državna regulatorna tijela provode analizu mjerodavnih tržišta uzimajući u obzir tržišta utvrđena u Preporuci, te u najvećoj mjeri uzimajući u obzir Smjernice. Države članice osiguravaju da se ova analiza, prema potrebi, provodi u suradnji s državnim tijelima za tržišno natjecanje. 2. Kada se, na temelju stavaka 3. ili 4. ovog članka, članka 17. Direktive 2002/22/EZ (Direktiva o univerzalnim uslugama) ili članka 8. Direktive 2002/19/EZ (Direktiva o pristupu), od državnog regulatornog tijela zahtijeva da odredi hoće li odrediti, zadržati, izmijeniti ili ukinuti obveze za poduzeća, državno regulatorno tijelo određuje, na temelju svoje analize tržišta navedene u stavku 1. ovog članka, postoji li na mjerodavnom tržištu djelotvorno tržišno natjecanje. 3. Kad državno regulatorno tijelo zaključi da je tržište konkurentno na učinkovit način, ono ne smije propisati ili zadržati bilo koju specifičnu regulatornu obvezu iz stavka 2. ovog članka. U slučajevima gdje već postoje specifične regulatorne obveze za taj sektor, ono povlači obveze koje su poduzećima nametnute na tom dotičnom tržištu. Stranke pogođene takvim povlačenjem obveza o tome se pravovremeno obavješćuju. 4. Kada državno regulatorno tijelo odredi da na nekom mjerodavnom tržištu ne postoji djelotvorno tržišno natjecanje, ono utvrđuje poduzeća koja samostalno ili zajednički imaju značajnu tržišnu snagu na tom tržištu u skladu s člankom 14., te državno regulatorno tijelo određuje takvim poduzećima primjerene posebne regulatorne obveze iz stavka 2. ovog članka, ili zadržava ili izmjenjuje takve obveze ako one već postoje. 5. U slučaju međudržavnih tržišta, utvrđenih u odluci iz članka 15. stavka 4., dotična državna regulatorna tijela zajednički provode analizu tržišta, u najvećoj mjeri uzimajući u obzir Smjernice, te sporazumno donose odluku da se regulatorne obveze iz stavka 2. ovog članka odrede, zadrže, izmijene ili ukinu. 6. Mjere donesene u skladu s odredbama stavaka 3. i 4. podložne su postupcima navedenim u stavcima [člancima] 6. i 7..”

2. Direktiva 2010/13/EU ( 4 )

8. Uvodne izjave 5., 8. i 34. Direktive 2010/13 glase: „(5) Audiovizualne medijske usluge su kulturne usluge jednako koliko su i gospodarske usluge. Njihova rastuća važnost za društva, demokraciju – posebno osiguravajući slobodu informiranja, raznolikost mišljenja i medijski pluralizam – obrazovanje i kulturu opravdava primjenu posebnih pravila na te usluge. […] (8) Od značajne je važnosti da države članice osiguraju sprečavanje bilo kakvih postupanja koja bi se mogla pokazati štetnima za slobodu kretanja televizijskih programa i trgovinu istima ili koja bi mogla promicati stvaranje dominantnih pozicija što bi dovelo do ograničavanja pluralizma i slobode televizijskih informacija i informacijskog sektora u cjelini. […] (34) Kako bi promicala jaku, konkurentnu i integriranu europsku audiovizualnu industriju i ojačala medijski pluralizam u cijeloj Uniji, samo jedna država članica treba imati nadležnost nad jednim pružateljem audiovizualnih medijskih usluga a pluralizam informacija treba biti temeljno načelo Unije.”

9. Člankom 1. stavkom 1. predviđa se: „1. Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije: (a) ‚audiovizualna medijska usluga’ znači: i. usluga kako je određena člancima 56. i 57. Ugovora o funkcioniranju Europske unije, koja je u uredničkoj odgovornosti pružatelja medijske usluge i s glavnom svrhom osiguravanja programa kako bi se izvještavala, zabavljala ili obrazovala javnost putem elektroničkih komunikacijskih mreža u smislu članka 2. točke (a) Direktive 2002/21/EZ. Takva audiovizualna medijska usluga je televizijska emisija kako je određena u točki (e) ovog stavka ili audiovizualna medijska usluga na zahtjev kako je određena u točki (g) ovog stavka; ii. audiovizualna komercijalna komunikacija”.

B. Nacionalno pravo

1. Decreto legislativo del 31 luglio 2005, n. 177, recante il „Testo unico dei servizi di media audiovisivi e radiofonici” ( 5 )

10. U članku 2. stavku 1. točki (l) IKS se opisuje na sljedeći način: „gospodarski sektor koji obuhvaća sljedeće djelatnosti: dnevne i periodične tiskovine; godišnjake i elektroničke publikacije, uključujući one na internetu; radio i audiovizualne medijske usluge; kinematografiju; vanjsku promidžbu; inicijative oglašavanja proizvoda i usluga; sponzoriranja”.

11. U skladu s člankom 43. („Vladajući položaji u integriranom komunikacijskom sustavu”): „1. Subjekti aktivni u integriranom komunikacijskom sustavu obvezni su obavijestiti [AGCom] o sporazumima i koncentracijama kako bi ono moglo provjeriti poštuju li se načela utvrđena u stavcima 7., 8., 9., 10., 11. i 12., u skladu s postupcima predviđenim u ad hoc propisima koje je ono samo donijelo. 2. [AGCom], na zahtjev zainteresirane stranke ili po službenoj dužnosti, u redovitim vremenskim razmacima, nakon što razgraniči tržište u skladu s načelima predviđenim člancima 15. i 16. Direktive 2002/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002., provjerava da ne dolazi do stvaranja vladajućeg položaja ni u integriranom komunikacijskom sustavu ni na tržištima koja ga čine te da se poštuju ograničenja utvrđena u stavcima 7., 8., 9., 10., 11. i 12., uzimajući u obzir, među ostalim, osim prihoda, razinu tržišnog natjecanja unutar sustava, zapreke za ulazak u sustav, dimenzije gospodarske učinkovitosti društva i kvantitativne pokazatelje prijenosa radiotelevizijskih programa, izdavačkih proizvoda i kinematografskih i fonografskih djela. […] 9. Ne dovodeći u pitanje zabranu uspostavljanja vladajućeg položaja na pojedinačnim tržištima od kojih se sastoji integrirani komunikacijski sustav, subjekti koji su dužni upisati se u registar komunikacijskih operatora koji je uveden u skladu s člankom 1. stavkom 6. točkom (a) podtočkom 5. leggea 31 luglio 1997, n. 249 (Zakon br. 249 od 31. srpnja 1997.), ne smiju ni izravno ni neizravno posredovanjem kontroliranih ili povezanih društava, u smislu stavaka 14. i 15., ostvarivati prihode veće od 20 % ukupnih prihoda u integriranom komunikacijskom sustavu. […] 11. Društva koja sama ili posredovanjem kontroliranih ili povezanih društava čiji su prihodi u sektoru elektroničkih komunikacija, kako je definiran člankom 18. Decreta legislativo 1° agosto 2003, n. 259 (Zakonodavna uredba br. 259 od 1. kolovoza 2003.), veći od 40 % ukupnih prihoda u tom sektoru, ne smiju u integriranom komunikacijskom sustavu ostvariti više od 10 % prihoda u istom sustavu. […] 14. Za potrebe ovog pročišćenog teksta, postoji kontrola, osobito u pogledu subjekata koji nisu društva, u slučajevima predviđenima člankom 2359. stavcima 1. i 2. codicea civile (Građanski zakonik).”

2. Građanski zakonik

12. Člankom 2359. propisuje se: „Kontroliranim društvima smatraju se: 1. društva u kojima drugo društvo ima većinu glasačkih prava koja se mogu izvršavati na redovnim skupštinama; 2. društva u kojima drugo društvo ima glasačka prava dostatna za izvršavanje prevladavajućeg utjecaja na redovnim skupštinama; 3. društva nad kojima drugo društvo ima prevladavajući utjecaj na temelju posebnih ugovornih veza s navedenim društvom. […] Povezanim društvima smatraju se društva nad kojima drugo društvo ima znatan utjecaj. Pretpostavlja se da takav utjecaj postoji kad društvo može glasovati barem petinom glasova, odnosno desetinom ako društvo ima dionice uvrštene na uređenim tržištima”.

II. Glavni postupak i prethodna pitanja

13. Vivendi, društvo osnovano u skladu s francuskim pravom upisano u registar trgovačkih društava u Parizu, matično je društvo grupe koja je aktivna u sektoru medija i u stvaranju i distribuciji audiovizualnih sadržaja.

14. Društvo Vivendi drži 23,94 % udjela u kapitalu društva TIM, odnosno društva nad kojim ima kontrolu ( 6 ) od 4. svibnja 2017. kad je održana skupština dioničara na kojoj je imenovalo većinu upravnog odbora ( 7 ).

15. Društva Vivendi, Mediaset i Reti Televisive Italiane SpA sklopili su 8. travnja 2016. ugovor o strateškoj suradnji na temelju kojeg je društvo Vivendi steklo 3,5 % kapitala društva Mediaset i 100 % kapitala društva Mediaset Premium SpA, pri čemu je zauzvrat prenijelo 3,5 % vlastitog društvenog kapitala.

16. Zbog neslaganja u pogledu tog ugovora, društvo Vivendi je u prosincu 2016. započelo s neprijateljskim preuzimanjem dionica društva Mediaset. Društvo Vivendi je 22. prosinca 2016. već posjedovalo 28,8 % kapitala društva Mediaset, odnosno 29,94 % njegovih glasačkih prava. Međutim, na temelju tog kvalificiranog manjinskog udjela nije moglo izvršavati kontrolu nad tim društvom, koje je i dalje bilo pod nadzorom grupe Fininvest ( 8 ).

17. Društvo Mediaset je 20. prosinca 2016. AGCom‑u prijavilo da je društvo Vivendi povrijedilo članak 43. stavak 11. TUSMAR‑a prilikom stjecanja tih dionica.

18. Odlukom br. 178/17/CONS od 18. travnja 2017. ( 9 ), AGCom je utvrdio da je društvo Vivendi zbog navedenih udjela povrijedilo članak 43. stavak 11. TUSMAR‑a te mu je naložio da u roku od 12 mjeseci prestane s tom povredom.

19. Društvo Vivendi je izvršilo AGCom‑ov nalog tako što je 6. travnja 2018. neovisnom društvu (Simon Fiduciaria SpA) prenijelo vlasništvo nad 19,19 % dionica društva Mediaset (19,95 % glasačkih prava). Društvo Vivendi je na taj način zadržalo izravni udio u dionicama društva Mediaset manji od 10 % glasačkih prava koja se mogu izvršavati na skupštini dioničara potonjeg društva.

20. Ne dovodeći u pitanje prethodno navedeno, društvo Vivendi pobijalo je AGCom‑ovu odluku pred Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Okružni upravni sud za Lacij, Italija), te je pritom tražilo njezino poništenje.

21. Tijekom tog postupka, sud koji u tom sporu mora donijeti odluku uputio je zahtjev Sudu sa sljedećim prethodnim pitanja: „1. Protivi li se – iako države članice imaju mogućnost odrediti kada se društva nalaze u vladajućem položaju (s posljedičnim nalaganjem istima posebnih obveza) – pravu Europske unije i, osobito, načelu slobodnog kretanja kapitala iz članka 63. UFEU‑a, odredba članka 43. stavka 11. Decreta legislativo del 31 luglio 2005, n. 177 (Zakonodavna uredba br. 177 od 31. srpnja 2005.), u verziji koja je bila na snazi na dan donošenja pobijane odluke, prema kojoj ‚poduzeća, čak ni posredstvom kontroliranih ili povezanih društava, čiji su prihodi u sektoru elektroničkih komunikacija, kako je definiran člankom 18. Decreta legislativo 1° agosto 2003, n. 259 (Zakonodavna uredba br. 259 od 1. kolovoza 2003.), veći od 40 % ukupnih prihoda u tom sektoru, ne smiju u integriranom komunikacijskom sustavu ostvarivati prihode više od 10 % prihoda u istom sustavu’? Je li tome tako u dijelu u kojem je – pozivajući se na članak 18. Codice delle comunicazioni elettroniche (Zakonik o elektroničkim komunikacijama) – predmetni sektor ograničen na tržišta koja se mogu prethodno regulirati, unatoč općepoznatom podatku da se informacija (čiji je pluralizam cilj propisa) više prenosi internetom, osobnim računalima i mobilnom telefonijom, tako da isključenje iz tog sektora, konkretno, maloprodajnih usluga mobilne telefonije samo zato što djeluju u punom sustavu tržišnog natjecanja može biti nerazumno? Također, je li tome tako s obzirom na činjenicu da je AGCom odredio granice sektora elektroničkih komunikacija, radi primjene navedenog članka 43. stavka 11. upravo prilikom predmetnog postupka, uzimajući u obzir samo tržišta u odnosu na koja je provedena barem jedna analiza od stupanja na snagu Zakonika o elektroničkim komunikacijama, dakle od 2003. do danas, i prihode koji proizlaze iz posljednjeg korisnog utvrđenja, obavljenog 2015.? 2. Protivi li se načelima koja se odnose na zaštitu slobode poslovnog nastana i slobodno pružanje usluga, navedenim u člancima 49. i 56. Ugovora o funkcioniranju Europske unije (UFEU), člancima 15. i 16. Direktive 2002/21/EZ [o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge], kojima se štiti pluralizam i sloboda izražavanja, i načelu proporcionalnosti iz prava Unije, primjena nacionalnog propisa u području audiovizualnih i radijskih javnih medijskih usluga, poput onog talijanskog, sadržanog u članku 43. stavcima 11. i 14., u skladu s kojim se pod prihode relevantne za utvrđivanje drugog praga od 10 % mogu podvesti i prihodi društava koja nisu ni pod kontrolom ni pod prevladavajućim utjecajem, nego su samo ‚povezana’ u smislu članka 2359. codicea civile (Građanski zakonik) (na koji se upućuje u stavku 14. članka 43.), iako proizlazi da nije moguće nikako utjecati na informacije koje potonji trebaju prenijeti? 3. Protivi li se načelima koja se odnose na slobodu poslovnog nastana i slobodno pružanje usluga, navedenim u člancima 49. i 56. Ugovora o funkcioniranju Europske unije (UFEU), člancima 15. i 16. Direktive 2002/21/EZ, načelima u području zaštite pluralizma izvora informacija i tržišnog natjecanja u sektoru radiodifuzijskog emitiranja iz Direktive 2010/13/EU o audiovizualnim medijskim uslugama i iz Direktive 2002/21/EZ nacionalni propis poput Zakonodavne uredbe br. 177 od 31. srpnja 2005., koja u stavcima 9. i 11. članka 43. podvrgava vrlo različitim pragovima (20 % i 10 %) ‚subjekte koji moraju biti upisani u registar komunikacijskih operatora uspostavljen na temelju članka 1. stavka 6. točke (a) podtočke 5. leggea 31 luglio 1997, n. 249 (Zakon br. 249 od 31. srpnja 1997.) (to jest subjekte kojima su AGCom ili druga nadležna upravna tijela dali koncesiju ili odobrenje na temelju važećih propisa, društva koja imaju koncesiju za oglašavanje, bez obzira na način prenošenja, izdavačka društva i tako dalje, koji se spominju u stavku 9.), u odnosu na društva koja djeluju u sektoru elektroničkih komunikacija, kako je prethodno definiran (u okviru stavka 11.)?”

22. Vivendi, Mediaset, talijanska vlada i Komisija podnijeli su pisana očitovanja te sudjelovali na raspravi održanoj 9. listopada 2019.

III. Analiza

A. Dopuštenost prethodnih pitanja

23. Talijanska vlada smatra da je prvo pitanje hipotetsko jer bi, prema njezinu mišljenju, društvo Vivendi u referentnoj godini zbog svoje kontrole nad društvom TIM imalo 45,9 % udjela u prihodima u sektoru elektroničkih komunikacija, čak i da je navedeno tržište bilo šire određeno. Stoga je u svakom slučaju prekoračilo prag od 40 % prihoda.

24. Prigovor nedopuštenosti ne može se prihvatiti jer sud koji je uputio zahtjev dovodi u pitanje upravo usklađenost s pravom Unije postotka koji je utvrđen kako bi se društvima koja djeluju u sektoru elektroničkih komunikacija ograničio pristup IKS‑u.

25. Društvo Mediaset smatra da su pitanja suda koji je uputio zahtjev nedopuštena jer u njima nije jasno i koherentno opisan nacionalni pravni okvir niti je objašnjena relevantnost koju navedene odredbe prava Unije imaju za rješavanje spora.

26. Ni taj se prigovor ne može prihvatiti jer pitanja koja se odnose na pravo Unije uživaju pretpostavku relevantnosti, koja ovdje nije oborena. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima za davanje korisnog odgovora na upućena pitanja ( 10 ).

27. U ovom se predmetu ne pojavljuje nijedna od tih okolnosti. Čak i ako se u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku navode određena pravila prava Unije, a da nije pojašnjena njihova relevantnost za rješavanje spora, ona sadržava dostatne elemente prosudbe na temelju kojih se mogu shvatiti pravni problemi koji su se pojavili u pogledu moguće neusklađenosti talijanskih propisa s pravilima prava Unije. Sud stoga može dati koristan odgovor sudu koji je uputio zahtjev.

B. Relevantna pravila prava Unije

1. Odredbe UFEU‑a

28. Iako se sva tri prethodna pitanja odnose na isti talijanski zakon, u njima se dvoji o usklađenosti njegovih različitih elemenata, kako su protumačeni u ovom predmetu, s različitim odredbama UFEU‑a. Konkretno, u prvom se pitanju upućuje na članak 63. UFEU‑a (slobodno kretanje kapitala), dok se druga dva pitanja odnose na članak 49. UFEU‑a (pravo poslovnog nastana) i članak 56. UFEU‑a (sloboda pružanja usluga) ( 11 ).

29. Što se tiče potonje odredbe, dovoljno je navesti da članak 56. UFEU‑a nije primjenjiv na ovaj predmet jer u glavnom postupku ne postoji prekogranično pružanje usluga.

30. Suprotno tomu, talijansko zakonodavstvo bi načelno moglo biti protivno slobodi poslovnog nastana (članak 49. UFEU‑a) i slobodnom kretanju kapitala (članak 63. UFEU‑a).

31. Prema sudskoj praksi Suda, kako bi se utvrdilo je li neko nacionalno zakonodavstvo obuhvaćeno jednom ili drugom temeljnom slobodom, treba uzeti u obzir njegov predmet, na način da ( 12 ): – Članak 49. UFEU‑a primjenjuje se kad je riječ o nacionalnom pravilu koje se primjenjuje samo na udjele koji omogućuju izvršavanje određenog utjecaja na odluke nekog trgovačkog društva ili određivanje njegove djelatnosti. – Suprotno tomu, članak 63. UFEU‑a uzima se u obzir ako se nacionalne odredbe odnose na udjele koji se stječu samo radi financijskog ulaganja, bez namjere izvršavanja utjecaja na upravljanje i kontrolu nad društvom ( 13 ).

32. Prema podacima iz spisa predmeta, stjecanje dionica i preuzimanje kontrole nad društvom TIM koje je izvršilo društvo Vivendi pretpostavlja ostvarivanje prava poslovnog nastana. Suprotno tomu, stjecanje društva Vivendi značajnog dijela dionica društva Mediaset bilo bi obuhvaćeno slobodnim kretanjem kapitala (ako je društvo Vivendi imalo samo namjeru ulagati u imovinu) ili slobodom poslovnog nastana (ako je društvo Vivendi imalo namjeru utjecati na upravljanje društvom Mediaset).

33. Talijanskim propisom ograničavaju se obje slobode jer je čimbenik kojim se društvo Vivendi sprečava da znatno ulaže u dionice društva Mediaset njegov udio u kapitalu društva TIM, i posljedična kontrola nad tim društvom, koje ima veliki udio na talijanskom tržištu elektroničkih komunikacija ( 14 ).

34. Iako se posljedice preispitivanja talijanskog zakonodavstva sa zahtjevima slobodnog kretanja kapitala ne bi znatno razlikovale u odnosu na zahtjeve slobode poslovnog nastana, s obzirom na usklađenost sudske prakse Suda u pogledu obiju sloboda, smatram da zbog okolnosti glavnog postupka tu usklađenost treba ispitati u odnosu na pravila o pravu poslovnog nastana ( 15 ).

35. Spor između društava Vivendi i Mediaset proizlazi iz namjere francuske grupe društava da izvrši utjecaj na upravljanje društvom Mediaset ( 16 ) i da na taj način ostvari znatan udio na talijanskom medijskom tržištu. Čini se da društvo Vivendi ne nastoji samo ulagati u imovinu, stjecanjem dionica potonjeg društva isključivo radi ostvarivanja dobiti.

36. Ako je to slučaj, riječ je o pravu poslovnog nastana koje francusko društvo ostvaruje na talijanskom tržištu elektroničkih komunikacija, a čije se ostvarivanje sprečava primjenom nacionalnog zakona koji provodi AGCom. Ponavljam, čini se da je društvo Vivendi, stjecanjem 28,8 % kapitala društva Mediaset, na temelju kojeg ima 29,94 % glasačkih prava, željelo izvršiti stvaran utjecaj na upravljanje društvom Mediaset i u određenoj mjeri odrediti djelatnosti tog društva, u smislu sudske prakse Suda.

2. Direktive u području elektroničkih komunikacija i audiovizualnih medijskih usluga

37. Sud koji je uputio zahtjev upućuje na Okvirnu direktivu (osobito na njezine članke 15. i 16.) i Direktivu 2010/13 o audiovizualnim medijskim uslugama.

38. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u slučajevima iscrpnog usklađivanja, daje se prednost primjeni direktiva te se njima odstupa od primjene pravila primarnog prava (u ovom predmetu, pravila koja se odnose na slobode kretanja na unutarnjem tržištu). Kad direktive o usklađivanju nisu iscrpne, mogu se primjenjivati zajedno s primarnim pravom.

39. U ovom predmetu stoga treba utvrditi jesu li Okvirna direktiva i Direktiva 2010/13 jedini referentni propisi koje treba uzeti u obzir kako bi se odgovorilo na prethodna pitanja ili, naprotiv, najprije treba primijeniti pravila primarnog prava (osobito članak 49. UFEU‑a), čak i ako se u obzir uzimaju neke odredbe tih dviju direktiva.

40. Prema mojem mišljenju, to se pitanje iscrpno ne usklađuje ni u jednoj od direktiva, zbog čega države članice imaju široku marginu prosudbe za donošenje nacionalnih odluka. Ispitivanje potonjih odluka treba provoditi s obzirom na članak 49. UFEU‑a i sudsku praksu Suda koja ga tumači.

41. Konkretno, Okvirnom direktivom utvrđuju se zadaće državnih regulatornih tijela (u daljnjem tekstu: DRT). Među tim zadaćama ističe se (članak 16.) analiza mjerodavnih tržišta na temelju koje DRT‑ovi ( 17 ) mogu propisati posebne obveze, koje se nazivaju i „korektivne mjere”, za operatore sa značajnom tržišnom snagom na jednom od tih tržišta ( 18 ). Stoga je riječ o regulatornim zadaćama za čije obavljanje DRT‑ovi raspolažu širokim ovlastima kako bi mogla ocijeniti potrebu reguliranja tržišta s obzirom na svaki pojedini slučaj ( 19 ), eventualno uz Komisijinu pomoć ( 20 ).

42. Primjena članka 43. stavka 11. TUSMAR‑a koju je AGCom izvršio na društvu Vivendi mogla bi, načelno, biti obuhvaćena područjem primjene Okvirne direktive, ali se marginom prosudbe koju to tijelo dodjeljuje DRT‑ovima zahtijeva da se njegova moguća neusklađenost s pravom Unije ispita s obzirom na zahtjeve iz članka 49. UFEU‑a.

43. Što se tiče Direktive 2010/13, Sud je presudio da njezinim područjem primjene nije obuhvaćeno nacionalno pravilo kojim se, u skladu s ciljem u općem interesu, uređuju određeni aspekti emitiranja ili distribucije audiovizualnih medijskih usluga, osim ako se njime uspostavlja sekundarni nadzor televizijskog emitiranja uz onaj koji država članica emisije mora provoditi ( 21 ).

44. Budući da talijansko pravilo (odnosno članak 43. TUSMAR‑a kojim se društvu koje ima udio veći od 40 % ukupnih prihoda u sektoru elektroničkih komunikacija zabranjuje da premaši prag od 10 % IKS‑a) ne utječe na emitiranje niti se njime uspostavlja sekundarni nadzor televizijskog emitiranja, nije obuhvaćeno područjem primjene Direktive 2010/13. Osim toga, tim se nacionalnim pravilom nastoje zaštititi ciljevi u općem interesu, odnosno medijski pluralizam i sloboda informiranja.

45. U konačnici, nacionalno zakonodavstvo u ovom predmetu treba analizirati s gledišta članka 49. UFEU‑a.

C. Ograničavanje prava poslovnog nastana

46. Ispitat ću usklađenost talijanskog propisa, kako ga se tumači u ovom predmetu, s člankom 49. UFEU‑a te ću istodobno odgovoriti na sva tri prethodna pitanja, kako bih izbjegao ponavljanje.

47. U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, tom se članku protivi svaka nacionalna mjera kojom se, čak i kad se primjenjuje bez diskriminacije na temelju državljanstva, državljanima država članica Europske unije može otežati ili učiniti manje privlačnim ostvarivanje slobode poslovnog nastana koja je zajamčena Ugovorom. Ti ograničavajući učinci mogu nastati kad se nacionalnim propisom društvo može odvratiti od osnivanja podređenih jedinica kao što je stalna poslovna jedinica u drugim državama članicama i obavljanja djelatnosti posredstvom tih jedinica ( 22 ).

48. Ograničenje koje se, na temelju TUSMAR‑a, primijenilo na društvo Vivendi onemogućuje mu ostvarivanje slobode poslovnog nastana u Italiji te sprečava da izvrši utjecaj na upravljanje te, ovisno o slučaju, preuzme kontrolu nad društvom Mediaset. Stoga nije riječ o izravnoj prepreci slobodi poslovnog nastana na temelju državljanstva, nego o neizravnoj prepreci koja se bez razlike primjenjuje na nacionalne operatore i društva iz drugih država članica.

49. Ograničavajući učinak talijanskog propisa nastaje međudjelovanjem triju elemenata koje navodi sud koji je uputio zahtjev: – S jedne strane, primjenom pojma „sektor elektroničkih komunikacija” koji ima uže značenje i koji je ograničen na tržišta koja se mogu prethodno regulirati. – S druge strane, zbrojem prihoda „povezanih” društava (a ne samo „kontroliranih” društava) radi izračuna tržišnih udjela u sektoru elektroničkih komunikacija i sektoru medija. – Konačno, utvrđivanjem različitih pragova (20 % i 10 % prihoda IKS‑a) za stjecanje udjela u sektoru medija.

1. Strogo ograničavanje sektora elektroničkih komunikacija

50. Što se tiče prvog elementa, AGCom primjenjuje ograničavajuću definiciju sektora elektroničkih komunikacija i koja proizlazi iz zajedničkog tumačenja članka 43. stavka 11. TUSMAR‑a i članka 18. talijanskog Zakonika o elektroničkim komunikacijama. Tako se, smanjenjem de facto opsega sektora elektroničkih komunikacija, društvu olakšava da dosegne 40 % ukupnih prihoda u tom sektoru, čime se smanjuju njegove mogućnosti da se uključi u sektor medija u Italiji.

51. AGCom‑ovom primjenom tih dviju talijanskih odredbi, sektor elektroničkih komunikacija ograničava se, kao što sam već naveo, na tržišta koja se mogu prethodno regulirati ( 23 ), odnosno na tržišta u odnosu na koja je provedena barem jedna analiza od stupanja na snagu Zakonika o elektroničkim komunikacijama (2003.) do danas i čiji prihodi proizlaze iz posljednjeg korisnog utvrđenja obavljenog (2015.).

52. Takvim postupanjem AGCom iz sektora elektroničkih komunikacija izostavlja tržišta koja su sve važnija za prijenos informacija: to je slučaj s tržištem maloprodajnih usluga mobilne telefonije, koje je konkurentno tržište na kojem se ne zahtijevaju prethodne regulatorne intervencije država članica, ili s tržištima drugih usluga elektroničkih komunikacija povezanih s internetom, ili s tržištima usluga satelitske radiodifuzije. Jedna i druga tržišta postala su glavno sredstvo za pristup medijima, zbog čega ih nije logično isključiti iz izračuna.

53. Tim se strogim ograničavanjem sektora elektroničkih komunikacija u tom sektoru povećava tržišna snaga društva iz druge države članice (u ovom slučaju društva Vivendi) koje ima udio u kapitalu operatora poput društva TIM te se istodobno smanjuju njegove mogućnosti za sudjelovanje u audiovizualnom sektoru medija, čime mu se otežava uključivanje u taj sektor u Italiji.

2. Utjecaj „povezanosti” između društava

54. Što se tiče drugog elementa, AGCom, kako bi utvrdio vladajući položaj određenog društva na tržištima, ne uzima u obzir samo prihode „kontroliranih” društava nego i prihode „povezanih” društava nad kojima to društvo ima „znatan utjecaj” u skladu s člankom 2359. stavkom 3. talijanskog Građanskog zakonika.

55. U ovom predmetu, društvo Vivendi na temelju udjela koji ima u društvu Mediaset nije moglo de facto na njega izvršiti znatan utjecaj ( 24 ) jer je društvo Mediaset pod kontrolom grupe Fininvest, koja utječe na njegovo djelovanje i s kojom je društvo Vivendi u sukobu. Međutim, riječ je o činjeničnom pitanju koje samo sud koji je uputio zahtjev može sa sigurnošću razjasniti.

56. Ako je to slučaj, na slobodu poslovnog nastana društva Vivendi u Italiji utjecala bi primjena spornog pravila jer bi se, time što bi mu se pripisali prihodi „povezanih” društava (poput društva Mediaset) na čiju poslovnu strategiju ne može izvršiti utjecaj, smanjila njegova mogućnost da se uključi u IKS ( 25 ).

3. Dvostruki prag prihoda u audiovizualnom sektoru medija

57. Sloboda poslovnog nastana društva Vivendi u Italiji također je ograničena jer se na njega primjenjuje zabrana ostvarivanja prihoda u IKS‑u koja je stroža od zabrane utvrđene za obične komunikacijske operatore.

58. Potonji operatori ( 26 ) na temelju nacionalnih propisa mogu ostvariti do 20 % prihoda IKS‑a. Suprotno tomu, društvima koja posjeduju više od 40 % sektora elektroničkih komunikacija dopušteno je ostvariti samo 10 % prihoda istog IKS‑a. Potonja se odredba zapravo primjenjuje samo na društvo TIM, pod kontrolom društva Vivendi, jer samo ono u sektoru elektroničkih komunikacija ima prihode veće od 40 %.

59. Utvrđivanje najvišeg praga prihoda za obavljanje poslovne djelatnosti u sektoru medija u Italiji samo po sebi podrazumijeva ograničavanje slobode poslovnog nastana u Italiji za društva iz drugih država članica. Navedeno je ograničenje tim veće jer se prag utvrđuje, u već navedenom obliku, na različit način i nanosi veću štetu društvu iz druge države članice pod čijom je kontrolom talijansko društvo.

60. U konačnici, na slobodu poslovnog nastana zajamčenu člankom 49. UFEU‑a utječe odvraćajući učinak talijanskih propisa kojim se ograničava, u navedenom smislu, mogućnost da se društva iz drugih država članica uključe u talijanski sektor medija.

61. Međutim, to bi se ograničenje moglo temeljiti na opravdanim razlozima koje ću odmah navesti.

D. Opravdanost ograničenja

62. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, sloboda poslovnog nastana iz članka 49. UFEU‑a može se ograničiti samo pravilima opravdanim iznimkama koje su izričito predviđene člankom 52. UFEU‑a (razlozima javnog poretka, javne sigurnosti ili javnog zdravlja) ili važnim razlozima u općem interesu koji se primjenjuju na sve osobe ili društva koja obavljaju neku djelatnost na državnom području države članice domaćina. Osim toga, kako bi se opravdao na taj način, predmetni nacionalni propis treba biti prikladan za jamčenje ostvarenja zadanog cilja i ne smije prekoračiti ono što je nužno da bi ga se postiglo ( 27 ).

63. Već sam istaknuo da se talijanski propis bez razlike može primijeniti na sve operatore koji djeluju u sektoru elektroničkih komunikacija i sektoru medija u Italiji. Stoga ga je moguće opravdati nekom od izričitih iznimki iz članka 52. UFEU‑a ili važnim razlogom u općem interesu.

64. Društvo Mediaset i talijanska tijela pozivaju se na važan razlog u općem interesu koji se sastoji od zaštite pluralizma informacija, koji se isto tako navodi u TUSMAR‑u ( 28 ). Sud koji je uputio zahtjev također smatra da se sporni propis može opravdati zaštitom pluralizma informacija i medija.

65. U skladu s člankom 11. stavkom 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, „[p]oštuju se sloboda i pluralizam medija.” Oba su elementa nužna za postojanje prava na slobodu izražavanja i prava informiranja, koja su zaštićena tim člankom Povelje, koji se temelji na članku 10. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (EKLJP) ( 29 ).

66. U Protokolu br. 29. uz UFEU također se upućuje na pluralizam medija i pritom ističe da je „sustav javne radiodifuzije u državama članicama neposredno povezan s demokratskim, društvenim i kulturnim potrebama svakog društva i s potrebom očuvanja pluralizma medija”.

67. U Okvirnoj direktivi i Direktivi 2010/13 također se navodi medijski pluralizam. Na njega se upućuje, konkretno, u uvodnoj izjavi 5. Okvirne direktive ( 30 ) i u uvodnim izjavama 5. i 8. Direktive 2010/13 ( 31 ). Europski je parlament ustrajao na važnosti navedenog pluralizma kako bi se zajamčila sloboda izražavanja u demokratskom društvu ( 32 ).

68. Europski sud za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) razvio je relevantnu sudsku praksu o važnosti medijskog pluralizma tako što je tumačio članak 10. EKLJP‑a ( 33 ).

69. ESLJP je istaknuo da je sloboda izražavanja, zajamčena člankom 10. stavkom 1., jedan od glavnih temelja demokratskog društva i jedan od glavnih preduvjeta za njegov napredak. Demokracija ne postoji bez pluralizma i demokracija se temelji na slobodi izražavanja, pa je ključno omogućiti predlaganje i raspravljanje o različitim političkim projektima, uključujući one koji dovode u pitanje trenutačni način organizacije neke države, pod uvjetom da ne narušavaju samu demokraciju ( 34 ).

70. ESLJP dodaje da u demokratskom društvu, kako bi se zajamčio istinski pluralizam u audiovizualnom sektoru, nije dovoljno predvidjeti postojanje različitih kanala ili teoretsku mogućnost da potencijalni operatori imaju pristup tržištu audiovizualnog sektora. Valja omogućiti učinkovit pristup tržištu kako bi se, u sadržaju programa razmatranih u cjelini, zajamčila raznolikost koja u najvećoj mogućoj mjeri odražava raznolikost javnog mnijenja u društvu kojem se ti programi obraćaju ( 35 ).

71. Stoga smatra da se članku 10. EKLJP‑a protivi to da gospodarska ili politička frakcija društva može imati vladajući položaj u odnosu na audiovizualne medije i izvršiti pritisak na medijske kuće da bi, u konačnici, ograničila njihovu uredničku slobodu ( 36 ). Isto vrijedi i kad vladajući položaj ima radiotelevizijska kuća države s monopolom na dostupne frekvencije ( 37 ).

72. U skladu s tim normativnim elementima i elementima sudske prakse, logično je da Sud nije dvojio da medijski pluralizam treba kvalificira kao važan razlog u općem interesu ( 38 ), čijom se zaštitom može opravdati donošenje nacionalnih mjera kojima se ograničava sloboda poslovnog nastana (i druge slobode unutarnjeg tržišta) ( 39 ). Osim toga, istaknuo je njegovu važnost u demokratskom društvu ( 40 ).

73. Načelno, člankom 43. TUSMAR‑a može se postići cilj zaštite medijskog pluralizma jer se njime sprečava da samo jedno društvo, samostalno ili posredstvom svojih društva kćeri, stekne znatan udio (veći od 20 %) ( 41 ) tržišta medija. Stoga je taj propis prikladan za zaštitu pluralizma informacija u njihovu vanjskom aspektu.

74. Također se može priznati da se, s obzirom na bliskost sektora elektroničkih komunikacija i sektora medija, uvode određena ograničenja u pogledu toga da društva koja već imaju vladajući položaj u prvonavedenom sektoru (na primjer, društvo TIM koje ima vodeću ulogu u tom sektoru) iskoriste tu okolnost kako bi ojačala svoj položaj u sektoru medija. Nacionalna mjera kojom se u tim slučajevima onemogućuje pristup sektoru medija i sprečava preveliki udio nekog operatora u njemu može poticati pluralizam informacija, barem u idealnom slučaju.

75. Međutim, osim što je prikladna za postizanje tog cilja, taj nacionalni propis ne smije prekoračiti ono što je nužno za postizanje cilja zaštite pluralizma informacija. Drugim riječima, mora ispunjavati kriterij proporcionalnosti utvrđenim u sudskoj praksi Suda ( 42 ).

E. Proporcionalnost ograničenja

76. Iako je na sudu koji je uputio zahtjev da odvagne proporcionalnost analizirane mjere u odnosu na njezine svrhe, Sud mu u tom pogledu može pružiti korisne smjernice.

77. Prema mojem mišljenju, poštovanje zahtjeva proporcionalnosti u ovom je slučaju u najmanju ruku sporno, ako se u obzir uzmu čimbenici koje navodim u nastavku.

78. Kao prvo, kako bi definirao sektor elektroničkih komunikacija, AGCom vrlo strogo tumači članak 43. TUSMAR‑a i članak 18. Zakonika o elektroničkim komunikacijama koji nisu potpuno u skladu s člancima 15. i 16. Okvirne direktive i Komisijinim preporukama o tom sektoru ( 43 ).

79. Kao što to tvrde Komisija i društvo Vivendi, tako provedeno razgraničenje tržištâ elektroničkih komunikacija nije povezano s ciljem osiguranja pluralizma u tom sektoru, koji je povezan sa sektorom medija, ali se od njega i razlikuje. Kako bi se odredio opseg sektora elektroničkih komunikacija kao takvog, treba uzeti u obzir sva tržišta u njemu, a ne samo tržišta kojima se zahtijevaju prethodne intervencije jer ne raspolažu dovoljnim stupnjem tržišnog natjecanja.

80. Već sam istaknuo ( 44 ) da razgraničenje tržištâ elektroničkih komunikacija treba uključivati sva tržišta u tom sektoru i osobito maloprodajne usluge mobilne telefonije, tržišta drugih usluga elektroničkih komunikacija povezanih s internetom, kao i tržišta satelitske radiodifuzije, koja su postala glavno sredstvo za pristup medijima.

81. Kao drugo, zahtjevi proporcionalnosti možda nisu u skladu s vrlo malim postotkom prihoda (10 %) IKS‑a koji je utvrđen kao gornja granica za društva čiji su prihodi u sektoru elektroničkih komunikacija veći od 40 % ukupnih prihoda u tom sektoru.

82. Ponavljam, točno je da postoji veza između ta dva sektora, s obzirom na sve veću povezanost između elektroničkih komunikacija, audiovizualnih medija i informacijske tehnologije ( 45 ). Međutim, to ne znači da operatori usluga elektroničkih komunikacija nužno imaju inherentnu sposobnost utjecaja na sektor informacijskih i audiovizualnih medija ( 46 ). Ti operatori kontroliraju prijenos sadržaja, ali ne nužno i njegovo stvaranje koje podrazumijeva uredničku odgovornost ( 47 ). Stoga treba odvojiti, s jedne strane, regulativu o prijenosu i, s druge strane, regulativu o sadržaju ( 48 ).

83. Sud je u tom smislu presudio da direktive koje čine novi regulatorni okvir koji se primjenjuje na elektroničke komunikacijske usluge uspostavljaju jasno razlikovanje između proizvodnje sadržaja, što podrazumijeva uredničku odgovornost, i prijenosa sadržaja, što isključuje svaku uredničku odgovornost, pri čemu su sadržaj i njegov prijenos obuhvaćeni odvojenim propisima koji imaju svoje zasebne ciljeve ( 49 ).

84. Stoga, operatorova kontrola elektroničkih komunikacija ne treba podrazumijevati istovjetnu kontrolu nad sadržajima koji kruže njegovom infrastrukturom, čija je odgovornost na mediju koji stvara taj sadržaj i koji ima uredničku odgovornost.

85. Na temelju te pretpostavke treba analizirati povezanost, koja je općenito i apstraktno uspostavljena talijanskim propisom, između posjedovanja više od 40 % tržišta elektroničkih komunikacija i opasnosti za pluralizam informacija. Njezini učinci mogu se smatrati neproporcionalnim jer automatski sprečavaju da bilo koje društvo ( 50 ), neovisno o njegovim obilježjima, s tim tržišnim udjelom u prvom sektoru premaši 10 % prihoda u drugom sektoru (odnosno IKS‑u).

86. Kao treće, iako se načelno nema što prigovoriti tekstu članka 2359. Građanskog zakonika o povezanim društvima, ne treba zaboraviti da se njime uvodi obična pretpostavka: pretpostavlja se znatan utjecaj jednog društva nad drugim kad prvo društvo može glasovati petinom glasova drugog društva odnosno desetinom ako ima dionice uvrštene na uređena tržišta.

87. Tu bi pretpostavku bilo bi neproporcionalno primijeniti kao da je neoboriva, kako bi se situacija „kontroliranog društva” izjednačila sa situacijom „povezanog društva”, radi primjene ograničenja slobode poslovnog nastana koje je predmet analize, ako se može utvrditi, kao što je to, čini se, slučaj u ovom predmetu, da društvo (Vivendi), s udjelom glasačkih prava u drugom društvu (Mediaset) koji je veći od navedenih postotaka, de facto ne može izvršiti znatan utjecaj na potonje društvo.

IV. Zaključak

88. S obzirom na prethodno navedeno, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Okružni upravni sud za Lacij, Italija) odgovori kako slijedi: „Slobodi poslovnog nastana, zaštićenoj člankom 49. UFEU‑a, protivi se nacionalna mjera kojom se, radi očuvanja pluralizma informacija, zabranjuje da bilo koje društvo čiji su prihodi u sektoru elektroničkih komunikacija veći od 40 % ukupnih prihoda u tom sektoru stekne položaj u kojem bi prihodi tog društva bili veći od 10 % prihoda na tržištu medija i to kada se: – sektorom elektroničkih komunikacija smatra samo onaj sektor koji obuhvaća tržišta koja se mogu prethodno regulirati; i – zabrana se odnosi na društva povezana s glavnim društvom na koja to potonje društvo ne može izvršiti znatan utjecaj, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi.”

( 1 ) Izvorni jezik: španjolski

( 2 ) Osim tiskovina i elektroničkih publikacija, IKS obuhvaća radio i audiovizualne usluge, kinematografiju, vanjsku promidžbu, inicijative oglašavanja proizvoda i usluga, kao i sponzoriranja.

( 3 ) Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva) (SL 2002., L 108, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 49., str. 25.), izmijenjena Direktivom 2009/140/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. o izmjeni Direktive 2002/21/EZ o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge, Direktive 2002/19/EZ o pristupu i međusobnom povezivanju elektroničkih komunikacijskih mreža i pripadajuće opreme, te Direktive 2002/20/EZ o ovlaštenju u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (SL 2009., L 337 str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 68.)

( 4 ) Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 10. ožujka 2010. o koordinaciji određenih odredaba utvrđenih zakonima i drugim propisima u državama članicama o pružanju audiovizualnih medijskih usluga (Direktiva o audiovizualnim medijskim uslugama) (SL 2010., L 95, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 7., str. 160.)

( 5 ) Zakonodavna uredba br. 177 od 31. srpnja 2005. kojom se utvrđuje „Pročišćeni tekst koji uređuje audiovizualne i radijske usluge” (u daljnjem tekstu: TUSMAR; GURI br. 208 od 7. rujna 2005.)

( 6 ) Priopćenjem br. 0106341 od 13. rujna 2017., Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Državna komisija za trgovačka društva i burzu, Italija; Consob) utvrdio je da „a seguito dell’assemblea dei soci del 4 maggio 2017 con la quale Vivendi ha nominato la maggioranza dei consiglieri di amministrazione di TIM – la medesima Vivendi esercita il controllo su TIM ai sensi degli artt. 2359, comma 1, n. 2, del codice civile e 93 TUF, nonchè ai sensi del Regolamento Consob OPC”.

( 7 ) Komisija je 30. svibnja 2017. odlučila da se neće protiviti koncentraciji društava Vivendi i Telecom Italia te ju je proglasila spojivom s unutarnjim tržištem (predmet M.8465; SL 2017., C 220, str. 53.).

( 8 ) Komisija je tu okolnost potvrdila u svojoj odluci od 30. svibnja 2017. (točka 49.): „Vivendi does not jointly or solely control Mediaset in light of the following factors: (i) another industrial shareholder (Fininvest) historically holds the largest share of Mediaset's share capital (currently amounting to 39.53 % of the ordinary share capital and of 41.09 % of the voting share capital), has obtained the majority of the voting rights at least in the last 6 shareholders’ meetings and has appointed the majority of the board at least in the last two terms (in 2012 and 2015); (ii) Vivendi has not appointed any members of the board of directors, which will remain in office until the approval of the financial statements for year 2017; and (iii) Vivendi does not enjoy any specific information or other rights, which materially differ from those of any other minority shareholder; and (iv) at the present, Vivendi and Mediaset are engaged in an on‑going litigation, following the breaking down of the negotiations for the acquisition of Mediaset Premium in 2016 which seems, thus, to exclude commonality of interests between Vivendi and Mediaset”.

( 9 ) Delibera n. 178/17/CONS Accertamento della violazione dell’art. 43, comma 11, del decreto legislativo 31 luglio 2005, n. 177, tekst dostupan na AGCom‑ovoj internetskoj stranici https://www.agcom.it/documents/10179/7421815/Delibera+178‑17-CONS/bb20ae9f‑21eb-4d39-baf9-ee3fc9d8737a?version=1.1.

( 10 ) Presude od 16. lipnja 2015., Gauweiler i dr. (C‑62/14, EU:C:2015:400, t. 25.); od 7. veljače 2018., American Express (C‑304/16, EU:C:2018:66, t. 32.) i od 10. prosinca 2018., Wightman i dr. (C‑621/18, EU:C:2018:999, t. 27.)

( 11 ) Kao što je već objašnjeno, sud koji je uputio zahtjev nije jasno iznio razloge zbog kojih dvoji o usklađenosti talijanskog zakonodavstva s pravilima UFEU‑a o različitim slobodama na unutarnjem tržištu.

( 12 ) Vidjeti u tom smislu presude od 13. studenoga 2012., Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑35/11, EU:C:2012:707, t. 89. i 90.); od 5. veljače 2014., Hervis Sport- és Divatkereskedelmi (C‑385/12, EU:C:2014:47, t. 21.); od 10. travnja 2014., Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company (C‑190/12, EU:C:2014:249, t. 25.); od 24. studenoga 2016., SECIL (C‑464/14, EU:C:2016:896, t. 31.) i od 6. ožujka 2018., SEGRO i Horváth (C‑52/16 i C‑113/16, EU:C:2018:157, t. 53.).

( 13 ) Presude od 13. studenoga 2012., Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑35/11, EU:C:2012:707, t. 91. i 92.) i od 24. studenoga 2016., SECIL (C‑464/14, EU:C:2016:896, t. 32. i 33.)

( 14 ) Kao što sam već naveo, društvo TIM nasljednik je propalog monopola Talijanske države.

( 15 ) U sudskoj praksi Suda postoje primjeri ograničavanja slobode poslovnog nastana i slobodnog kretanja kapitala koji se analiziraju isključivo u odnosu na jednu od tih sloboda s obzirom na kontekst glavnih postupaka. Vidjeti, među ostalim, presude od 17. rujna 2009., Glaxo Wellcome (C‑182/08, EU:C:2009:559, t. 51. i navedena sudska praksa) i od 6. ožujka 2018., SEGRO i Horváth (C‑52/16 i C‑113/16, EU:C:2018:157, t. 55.).

( 16 ) Tako tvrdi društvo Mediaset u svojim očitovanjima (točka 10.). U svojem Rapport annuel – Document de référence 2016 (Godišnje izvješće – Referentni dokument iz 2016.), str. 235. (dostupan na https://www.vivendi.com/wp‑content/uploads/2017/03/20170314-VIV_Vivendi‑Rapport‑annuel‑Document‑de‑reference-2016.pdf), društvo Vivendi potvrdilo je da „[…] l’entrée au capital de Mediaset s’inscrit dans la volonté de Vivendi de se développer en Europe du Sud et dans le cadre de ses ambitions stratégiques en tant que groupe international majeur dans le domaine des médias et des contenus d’essence européenne”.

( 17 ) DRT‑ovi imaju regulatorne ovlasti da, na temelju načelâ prava tržišnog natjecanja, utvrđuju tržišta elektroničkih komunikacija koja se nalaze na njihovu državnom području (članak 15. stavak 3. Okvirne direktive) i da utvrđuju operatore koji, pojedinačno ili zajednički s drugima, imaju značajnu tržišnu snagu (članak 14. Okvirne direktive).

( 18 ) Vidjeti u tom smislu rješenja od 12. prosinca 2007., Vodafone España i Vodafone Group/Komisija (T‑109/06, EU:T:2007:384, t. 72. do 75.) i od 9. srpnja 2019., VodafoneZiggo Group/Komisija (T‑660/18, EU:T:2019:546, t. 32.).

( 19 ) Vidjeti presude od 15. rujna 2016., Koninklijke KPN i dr. (C‑28/15, EU:C:2016:692, t. 36.) i od 3. prosinca 2009., Komisija/Njemačka (C‑424/07, EU:C:2009:749, t. 61.).

( 20 ) Komisija pomaže DRT‑ovima i nastoji zajamčiti usklađenu primjenu regulatornog okvira u cijeloj Uniji, tako što, među ostalim, na temelju članka 15. Okvirne direktive objavljuje preporuke i smjernice o mjerodavnim tržištima proizvoda i usluga te analizi tržišta i ocjeni značajne tržišne snage. Komisijina uloga koordinatora ističe se i u europskom postupku savjetovanja iz članka 7. i članka 7.a Okvirne direktive.

( 21 ) Presude od 4. srpnja 2019., Baltic Media Alliance (C‑622/17, EU:C:2019:566, t. 73. i 74.); od 22. rujna 2011., Mesopotamia Broadcast i Roj TV (C‑244/10 i C‑245/10, EU:C:2011:607, t. 50.) i od 9. srpnja 1997., De Agostini i TV‑Shop (C‑34/95 do C‑36/95, EU:C:1997:344, t. 34.). Posljednje dvije presude odnosile su se na Direktivu 89/552/EEZ Europskog parlamenta i Vijeća od 3. listopada 1989. o koordinaciji određenih odredaba utvrđenih zakonima i drugim propisima u državama članicama o pružanju audiovizualnih medijskih usluga (Direktiva o audiovizualnim medijskim uslugama) (SL 1989., L 298, str. 23.), koja je prethodila Direktivi 2010/13.

( 22 ) Vidjeti, među ostalim, presude od 11. ožujka 2010., Attanasio Group (C‑384/08, EU:C:2010:133, t. 43. i 44.); od 13. listopada 2011., DHL International (C‑148/10, EU:C:2011:654, t. 60.) i od 10. svibnja 2012., Duomo Gpa i dr. (C‑357/10 do C‑359/10, EU:C:2012:283, t. 35.).

( 23 ) Delibera n. 178/17/CONS, navedena u bilješci 9., str. 27. do 29.

( 24 ) U pogledu tog pitanja upućujem na tvrdnje iz Komisijine odluke od 30. svibnja 2017., navedene u bilješki 8.

( 25 ) Osim toga, došlo bi do dvostrukog obračunavanja prihoda povezanog društva zbog primjene talijanskog propisa: prihodi društva Mediaset uzimaju se u obzir za izračun prihoda tog talijanskog društva, pod kontrolom grupe Fininvest, i za izračun udjela društva Vivendi, u njegovu svojstvu manjinskog dioničara društva Mediaset.

( 26 ) Drugim riječima, društva upisana u registar komunikacijskih operatora kojima su AGCom ili druga nadležna tijela, kao i društva koja imaju koncesiju za oglašavanje, izdavačka društva i tako dalje, izdali koncesiju ili odobrenje.

( 27 ) Presude od 9. rujna 2010., Engelmann (C‑64/08, EU:C:2010:506, t. 29. i 47.); od 9. ožujka 2006., Komisija/Španjolska (C‑323/03, EU:C:2006:159, t. 45.) i od 4. lipnja 2002., Komisija/Belgija (C‑503/99, EU:C:2002:328, t. 45.)

( 28 ) U članku 3. TUSMAR‑a, u temeljna načela sustava audiovizualnih i radijskih usluga ubraja se „jamstvo slobode i pluralizma radiotelevizijskih medija”. Člankom 5. stavkom 1. točkom (a) TUSMAR‑a pojašnjava se da ICS treba biti u skladu sa „zaštitom pluralizma radiotelevizijskih medija i u tu svrhu sprečavati uspostavu ili održavanje položaja kojima se ugrožava pluralizam […], uključujući posredstvom kontroliranih ili koalicijskih subjekata […]”.

( 29 ) Za komentar sličnosti i neznatnih razlika između tih odredbi, upućujem na Wachsmann, A., „Article 11. Liberté d’expression et d’information”, u Picod, F.; Van Dooghenbroeck, S., (ur.), Charte des droits fondamentaux de l’Union européenne, Bruylant, Bruxelles, 2018., str. 255. do 271.

( 30 ) „Odvajanje regulative o prijenosu od regulative o sadržaju ne dovodi u pitanje uzimanje u obzir veza koje među njima postoje, posebno kako bi se osigurao medijski pluralizam, kulturna raznolikost i zaštita potrošača.” Moje isticanje

( 31 ) Na temelju uvodne izjave 5. Direktive 2010/13, audiovizualne medijske usluge imaju „rastuć[u] važnost za društva, demokraciju – posebno osiguravajući slobodu informiranja, raznolikost mišljenja i medijski pluralizam – obrazovanje i kulturu […]”. U uvodnoj izjavi 8. te direktive navodi se da je „[o]d značajne […] važnosti da države članice osiguraju sprečavanje bilo kakvih postupanja koja bi se mogla pokazati štetnima za slobodu kretanja televizijskih programa i trgovinu istima ili koja bi mogla promicati stvaranje dominantnih pozicija što bi dovelo do ograničavanja pluralizma i slobode televizijskih informacija i informacijskog sektora u cjelini”. Moje isticanje

( 32 ) U Rezoluciji Europskog parlamenta od 3. svibnja 2018. o medijskom pluralizmu i slobodi medija u Europskoj uniji (2017/2209(INI)), točka E, navodi se: „budući da su medijska sloboda, pluralizam i neovisnost ključne sastavnice prava na slobodu izražavanja; budući da mediji imaju bitnu ulogu u demokratskom društvu jer djeluju kao mehanizmi javne kontrole, a pritom pomažu u informiranju i osnaživanju položaja građana […]”.

( 33 ) Vidjeti opću analizu koju je proveo Pisillo Mazzeschi, R., „Diritto al pluralismo informativo nei media audiovisivi e Convenzione europea dei diritti dell’uomo”, u Pisillo Mazzeschi, R.; Del Vecchio, A.; Manetti, M.; Pustorino, P. (izd.), Il diritto al pluralismo dell’informazione in Europa e in Italia, Rai Eri, Rim, 2012., str. 23. do 99.

( 34 ) Presude od 8. srpnja 1986., Lingens protiv Austrije, CE:ECHR:1986:0708JUD000981582, t. 41.; od 25. svibnja 1998., Partido Socialista i dr. protiv Turske, CE:ECHR:1998:0525JUD002123793, t. 41., 45. i 47.; od 17. rujna 2009., Manole i dr. protiv Moldove, CE:ECHR:2009:0917JUD001393602, t. 95. i 96. i od 7. lipnja 2012., Centro Europa 7 S.r.l. i di Stefano protiv Italije, CE:ECHR:2012:0607JUD003843309, t. 129.

( 35 ) Presuda od 7. lipnja 2012., Centro Europa 7 S.r.l. i di Stefano protiv Italije, CE:ECHR:2012:0607JUD003843309, t. 130.

( 36 ) Presuda od 28. lipnja 2001., VgT Verein gegen Tierfabriken protiv Švicarske, CE:ECHR:2001:0628JUD002469994, t. 73. i 75.

( 37 ) Presude od 24. studenoga 1993., Informationsverein Lentia i dr. protiv Austrije, CE:ECHR:1993:1124JUD001391488, t. 39. i od 7. lipnja 2012., Centro Europa 7 S.r.l. i di Stefano protiv Italije, CE:ECHR:2012:0607JUD003843309, t. 133.

( 38 ) Vidjeti analize te sudske prakse čiji je autor Barzanti, F., „La giurisprudenza della Corte di giustizia dell’Unione europea in tema di pluralismo dell’informazione: acquisizioni e prospettive”, u Pisillo Mazzeschi, R.; Del Vecchio, A.; Manetti, M.; Pustorino, P. (izd.), Il diritto al pluralismo dell’informazione in Europa e in Italia, Rai Eri, Rim, 2012., str. 205. do 229.; i Cunha Rodrigues, J., „Le droit de l’Union et le pluralisme des médias”, u La Cour de justice de l'Union européenne sous la présidence de Vassilios Skouris (2003. – 2015.): liber amicorum Vassilios Skouris, 2015., str. 187. do 201.

( 39 ) Presude od 13. prosinca 2007., United Pan‑Europe Communications Belgium i dr. (C‑250/06, EU:C:2007:783, t. 42.); od 25. srpnja 1991., Collectieve Antennevoorziening Gouda (C‑288/89, EU:C:1991:323) i od 3. veljače 1993., Veronica Omroep Organisatie (C‑148/91, EU:C:1993:45)

( 40 ) Vidjeti u tom smislu presude od 22. prosinca 2008., Kabel Deutschland Vertrieb und Service (C‑336/07, EU:C:2008:765, t. 33.); od 6. rujna 2011., Patriciello (C‑163/10, EU:C:2011:543, t. 31.) i od 22. siječnja 2013., Sky Österreich (C‑283/11, EU:C:2013:28, t. 52.). Vidjeti i mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott od 30. ožujka 2017.u predmetu Persidera (C‑112/16, EU:C:2017:250, t. 1.).

( 41 ) Utvrđivanje kvantitativnih pragova radi ograničavanja kontrole na teret istog društva iz sektora medija predviđa se u Preporuci CM/Rec(2018) 1 od 7. ožujka 2018. Odbora ministara Vijeća Europe državama članicama o medijskom pluralizmu i transparentnosti vlasništva nad medijima, točke 3.4. i 3.5., https://rm.coe.int/CoERMPublicCommonSearchServices/DisplayDCTMContent?documentId=0900001680790e36; kao i u Preporuci CM/Rec(2007) 2 od 31. siječnja 2007. Odbora ministara Vijeća Europe o medijskom pluralizmu i raznolikosti njegovih sadržaja, točke 2.3. i 2.4., https://search.coe.int/cm/Pages/result_details.aspx?ObjectID=09000016805d6bd7.

( 42 ) „[…] iako je održavanje pluralizma na temelju kulturne politike povezano s temeljnim pravom na slobodu izražavanja i da stoga nacionalna tijela u tu svrhu raspolažu širokom diskrecijskom ovlašću, zahtjevi koji proizlaze iz mjera kojima se ta politika provodi u praksi ni u kojem slučaju ne smiju biti neproporcionalni u odnosu na navedeni cilj i njihovi načini primjene ne smiju dovesti do diskriminacije na štetu državljana drugih država članica.”„Konkretno, sličnim propisom ne može se opravdati diskrecijsko postupanje nacionalnih tijela, kojim se odredbe Zajednice kojima se uređuje neka temeljna sloboda mogu lišiti korisnog učinka.” Vidjeti u tom smislu presude od 28. studenoga 1989., Groener (C‑379/87, EU:C:1989:599, t. 19.); od 20. veljače 2001., Analir i dr. (C‑205/99, EU:C:2001:107, t. 37.); od 22. siječnja 2002., Canal Satélite Digital (C‑390/99, EU:C:2002:34, t. 35.); od 12. lipnja 2003., Schmidberger (C‑112/00, EU:C:2003:333, t. 82.) i od 13. prosinca 2007., United Pan‑Europe Communications Belgium i dr. (C‑250/06, EU:C:2007:783, t. 44. i 45.).

( 43 ) U uvodnoj izjavi 2. Preporuke Komisije 2014/710/EU od 9. listopada 2014. o mjerodavnim tržištima proizvoda i usluga u sektoru elektroničkih komunikacija podložnima prethodnoj (ex ante) regulaciji u skladu s Direktivom 2002/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (SL 2014., L 295, str. 79.) ističe se da je „[k]rajnji […] cilj prethodne (ex ante) regulatorne intervencije ostvariti koristi za krajnje korisnike postizanjem djelotvornog i stalnog tržišnog natjecanja na maloprodajnim tržištima. Nacionalna regulatorna tijela vjerojatno će maloprodajna tržišta postupno početi smatrati konkurentnima čak i ako veleprodajna tržišta ne budu regulirana, posebno uzimajući u obzir očekivani napredak u području inovacija i tržišnog natjecanja”. Stoga utvrđuje četiri tržišta u sektoru koja zahtijevaju intervenciju DRT‑ova radi povećanja tržišnog natjecanja.

( 44 ) Vidjeti točku 52.

( 45 ) Vidjeti uvodnu izjavu 5. Okvirne direktive.

( 46 ) Predsjednik Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (Tijelo nadležno za zaštitu tržišnog natjecanja i pravila tržišta, Italija), Giuseppe Tesauro, „Assetto del sistema radiotelevisivo e della società RAI–Radiotelevisione Italiana (AS 247)”, 19. prosinca 2002., str. 10., https://www.aeranticorallo.it/segnalazione-19-dicembre-2002-dellautorita‑garante‑della‑concorrenza‑e-del‑mercato‑qassetto‑del‑sistema‑radiotelevisivo‑e-della‑societa‑rai‑radiotelevisione‑italiana‑as-247/?print=pdf, tvrdio je sljedeće: „risulta priva di una valida giustificazione la previsione di un diverso e più stringente limite, pari al 10 %, della raccolta delle risorse nel sistema integrato delle comunicazioni, in capo agli organismi i cui ricavi nel mercato dei servizi di telecomunicazioni siano superiori al 40 % dei ricavi complessivi di tale ultimo mercato. In considerazione del fatto che tale norma prevede l’applicazione di limiti più rigidi ad un operatore in virtù della sua posizione competitiva in un mercato distinto e non strettamente connesso, detta previsione appare ultronea. Le attività di un operatore in posizione dominante nel settore delle telecomunicazioni sono e devono essere regolamentate con riferimento a quello specifico comparto”.

( 47 ) Člankom 2. točkom (c) Okvirne odluke pojašnjava se da pojam „elektronička komunikacijska usluga” ne uključuje, s jedne strane, „usluge pružanja sadržaja i obavljanja uredničkog nadzora nad sadržajem koji se prenosi korištenjem elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga” i ne obuhvaća, s druge strane, „usluge informacijskog društva, u skladu s definicijom iz članka 1. [Direktive 98/34/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. lipnja 1998. o utvrđivanju postupka osiguravanja informacija u području tehničkih normi i propisa i pravila o uslugama informacijskog društva (SL 1998., L 204, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 42., str. 58.)], koje se ne sastoje, u cijelosti ili većim dijelom, od prijenosa signala u elektroničkim komunikacijskim mrežama”.

( 48 ) Ponavljam, tako je navedeno u uvodnoj izjavi 5. Okvirne direktive.

( 49 ) Presude od 7. studenoga 2013., UPC Nederland (C‑518/11, EU:C:2013:709, t. 41.); od 30. travnja 2014., UPC DTH (C‑475/12, EU:C:2014:285, t. 36.) i od 13. lipnja 2019., Google (C‑193/18, EU:C:2019:498, t. 31., 32. i 33.)

( 50 ) Kao što sam to već objasnio, samo društvo TIM (i posljedično društvo Vivendi kao većinski dioničar) ima na tržištu elektroničkih komunikacija u Italiji udio veći od 40 %.